РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.11.2017Справа №910/15651/17

Суддя Господарського суду міста Києва Князьков В.В.,

за участю секретаря судового засідання Коваленко О.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні господарського суду матеріали справи

за позовом Приватного акціонерного товариства «Ерлан», м. Київ

до відповідача 1: Національного банку України, м. Київ

до відповідача 2: Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк», м. Київ

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача 2: Міністерства фінансів України, м. Київ

про визнання бездіяльності незаконною та зобов'язання вчинити дії

За участю представників:

від позивача: Устинова А.В.
від відповідача 1:Омельчук В.М.
від відповідача 2: від третьої особи:Кондратьєва Д.О. не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Ерлан» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Національного банку України (відповідач 1) та Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» (відповідач 2) про:

- визнання незаконною бездіяльності Національного банку України щодо неприйняття від Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» виконання зобов'язань (погашення заборгованості) за кредитним договором №10 від 20.02.2015, укладеним між Національним банком України та Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «Приватбанк»;

- зобов'язання Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» виконати зобов'язання (погасити заборгованість) за кредитним договором №10 від 20.02.2015 шляхом перерахування на банківський рахунок Національного банку України грошових коштів у повній сумі заборгованості;

- зобов'язання Національного банку України прийняти від Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» виконання зобов'язань (погашення заборгованості) за кредитним договором №10 від 20.02.2015 шляхом зарахування грошових коштів у повній сумі заборгованості на власний рахунок.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що всупереч положенням чинного законодавства, які встановлюють обов'язки боржника належно виконати зобов'язання, а кредитора прийняти від боржника належне виконання зобов'язань, Національний банк України не приймає від Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» виконання умов кредитного договору №10 від 20.02.2015. Натомість, як зазначає позивач, Національним банком України було пред'явлено Приватному акціонерному товариству «Ерлан» вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором №10 від 20.02.2015 як до іпотекодавця за іпотечним договором №11 від 20.02.2015, укладеним в забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором. За твердженнями позивача, відповідач 1 умисно не вживає заходів стягнення (списання) грошових коштів з відповідача 2, який є боржником за кредитним договором, а відповідач 2, в свою чергу, на виконання вказівок Національного банку України не оплачує кредитну заборгованість. На думку позивача, такі дії відповідачів 1, 2 спрямовані на звернення стягнення на майно, яке передане в іпотеку, що свідчить про реальну можливість порушення права власності позивача на таке майно.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.09.2017 порушено провадження у справі, розгляд справи призначено 04.10.2017, витребувано у відповідачів 1, 2 докази по справі в порядку статті 38 Господарського процесуального кодексу України.

29.09.2017 відповідачем 1 подано до суду клопотання про долучення документів до матеріалів справи на виконання вимог ухвали суду від 18.09.2017, а також клопотання про проведення закритого судового засідання та здійснення фіксування судового процесу технічними засобами.

04.10.2017 позивачем подано до суду клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

04.10.2017 відповідачем 1 подано до суду клопотання про долучення до матеріалів справи іншої частини доказів, витребуваних ухвалою суду від 18.09.2017, а також відзив на позовну заяву.

Відповідач 1, Національний банк України, у відзиві на позовну заяву проти задоволення позову заперечив, посилаючись на відсутність у позивача порушеного суб'єктивного права, на захист якого подано позов. За твердженнями відповідача 1, позивачем не спростовано наявності у Національного банку України права на задоволення вимог останнього саме майновим поручителем, у якого, в свою чергу, виникає право регресу до боржника на суму виконаного зобов'язання. При цьому, відповідач 1 вказав, що позивачем не подано належних та допустимих доказів, які б достовірно свідчили про здійснення чи ініціювання переказу коштів відповідачем 2 на користь відповідача 1 в належний спосіб та саме з метою погашення кредитної заборгованості за кредитним договором №10 від 20.02.2015, а також ухилення відповідача 1 від прийняття платежу (платежів). Навпроти, як вказує відповідач 1, з моменту набуття державою права власності на акції Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» останній здійснював погашення заборгованості за вказаним кредитним договором, а кредитор таке погашення приймав. На думку відповідача 1, заявлені позивачем позовні вимоги є передчасними та необґрунтованими.

Ухвалами Господарського суду міста Києва від 04.10.2017 задоволено клопотання відповідача 1 про розгляд справи у закритому судовому засіданні, розгляд справи відкладено на 18.10.2017.

18.10.2017 позивач подав до суду додаткові письмові пояснення по справі, в яких додатково вказав, що обраний ним спосіб захисту порушеного права відповідає превентивному способу захисту, який передбачений нормою частини 2 статті 386 Цивільного кодексу України.

Відповідач 1 у додаткових поясненнях по справі, поданих до суду 18.10.2017, додатково до заперечень, викладених у відзиві на позовну заяву, вказав, що списання грошових коштів з рахунку відповідача 2 є правом, проте не обов'язком Національного банку України, а також зауважив про існування загрози стабільності банківської системи України.

18.10.2017 відповідачем 2 подано до суду відзив на позовну заяву та документи для долучення до матеріалів справи.

Відповідач 2, Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», у відзиві на позовну заяву проти задоволення позовних вимог заперечив та вказав, що банк здійснює погашення заборгованості перед Національним банком України за кредитним договором №10 від 20.02.2015 відповідно до графіку погашення заборгованості, а доводи позивача про порушення його прав є необґрунтованими.

Відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 18.10.2017 судом було оголошено перерву до 25.10.2017.

23.10.2017 відповідач 1 подав до суду додаткові письмові пояснення по справі, в яких вказав, що Національний банк України приймає від боржника платежі, які спрямовані на погашення заборгованості за кредитним договором №10 від 20.02.2015, а тому в поведінці відповідача 1 не вбачається протиправної бездіяльності. Також, за твердженнями відповідача 1, спосіб захисту, передбачений частиною 2 статті 386 Цивільного кодекс України, не може бути застосований до спірних правовідносин, оскільки доводи позивача про можливість порушення його права власності ґрунтуються на припущеннях.

25.10.2017 відповідачем 2 подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи, а також додаткові письмові пояснення до відзиву на позовну заяву.

У судовому засіданні 25.10.2017 судом долучено до матеріалів справи копію електронного повідомлення вих.№20.1.0.0.0/7-20535 від 17.02.2017, наданого представником відповідача 1 на виконання вимог суду, та оголошено перерву до 08.11.2017.

08.11.2017 представником відповідача 2 подано до суду клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Міністерства фінансів України.

У судовому засіданні 08.11.2017, приймаючи до уваги особливості правого регулювання діяльності державної банківської установи, з метою недопущення порушення інтересів держави у спірних правовідносинах, господарським судом задоволено клопотання відповідача 2 та залучено Міністерство фінансів України до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача 2.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.11.2017 продовжено строк розгляду спору, за клопотанням відповідача 1, на п'ятнадцять днів, розгляд справи відкладено на 29.11.2017.

Представник позивача у судове засідання з'явилась, позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити у повному обсязі.

Представники відповідачів 1, 2 в судове засідання з'явились, проти задоволення позову надали заперечення з підстав, викладених у відзивах на позовну заяву.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився. При цьому, Міністерство фінансів України було належним чином повідомлено про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №148.

Згідно з п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

З огляду на неявку представника третьої особи, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами, а неявка вказаного учасника судового процесу не перешкоджає вирішенню справи по суті.

У судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Відповідно до ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України у судових засіданнях здійснювалась фіксація судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

20.02.2015 між Національним банком України (кредитор) та Публічним акціонерним товариством Комерційний банком «Приватбанк» (позичальник) укладено кредитний договір №10 (далі - Кредитний договір), за умовами якого кредитор зобов'язався надати позичальнику стабілізаційний кредит для підтримки ліквідності в сумі 2 280 000 000,00 грн. строком до 08.02.2017 та з процентною ставкою в розмірі облікової ставки Національного банку України плюс півтора процентного пункту, що на момент укладення договору становило 21,00% річних і підлягало коригуванню протягом дії цього договору в разі зміни облікової ставки Національного банку України.

Пунктом 1.4 Кредитного договору передбачено, що в якості забезпечення позичальником виконання своїх зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих процентів, штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпечення заставою вимоги, кредитор укладає з майновим поручителем іпотечний договір, предметом іпотеки за яким є нерухоме майно у вигляді єдиного (цілісного) майнового комплексу за ринковою вартістю не меншу ніж 3 004,5 млн. грн., а також договір фінансової поруки з власником істотної участі в Публічному акціонерному товаристві Комерційному банку «Приватбанк».

Протягом дії Кредитного договору між відповідачем 1 та відповідачем 2 укладено додаткові договори №1 від 26.02.2015, №2 від 11.03.2015, №3 від 23.06.2015 до Кредитного договору, якими змінено умови договору щодо порядку, строків та розміру процентів за користування кредитними коштами. Зокрема, додатковим договором №3 від 23.06.2015 до Кредитного договору викладено пункт 1.2 Кредитного договору в новій редакції, а саме передбачено, що процентна ставка за кредитом встановлюється на рівні, що склався станом на 09.06.2015 та становить 21,00% річних.

На виконання умов договору відповідачем 1 були надані відповідачу кредитні кошті, а останній здійснив їх часткове повернення.

Як вбачається з наданої Національним банком України довідки про суму заборгованості за кредитним договором №10 від 20.02.2015, станом на 25.09.2017 заборгованість Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» за кредитом становить 908 430 574,00 грн., за процентами - 16 202 419,28 грн.

В забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором, 20.02.2015 між Національним банком України (іпотекодержатель) та Приватним акціонерним товариством «Ерлан» (іпотекодавець) укладено іпотечний договір №11 (далі - Іпотечний договір), за умовами якого іпотекодавець надав в іпотеку та заставу належне йому на праві власності нерухоме та рухоме майно, що входить до складу єдиного цілісного майнового комплексу, згідно з описом, що міститься в п. 10.1 цього договору, додатку №1 та додатку №2 (предмет іпотеки), які є невід'ємними частинами цього договору.

За змістом абзацу 2 пункту 1 Іпотечного договору цей договір забезпечує вимоги іпотекодержателя, що випливають з кредитного договору №10 від 20.02.2015 із майбутніми змінами та доповненнями, або новаціями, в тому числі, які збільшують розмір основного зобов'язання за ним та продовжують строк користування кредитом, укладеного між іпотекодержателем та Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «Приватбанк».

Згідно з п. 9 розділу 1 Іпотечного договору сторони визначили, що вартість предмета іпотеки складає 3 004 492 814,00 грн., що є вище оціночної вартості майна.

У пункті 15.8 Іпотечного договору позивач та відповідач 1 погодили, що з метою задоволення своїх вимог іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання зобов'язань, передбачених Кредитним договором, вони не будуть виконані, а також незалежно від настання термінів виконання якого-небудь із зобов'язань за Кредитним договором у випадках, передбачених підпунктом 15.8.2 пункту 15.8 цього договору.

Відповідно до пункту 15.10 Іпотечного договору у разі звернення стягнення на предмет іпотеки за умовами цього договору іпотекодержатель має право задовольнити за рахунок предмету іпотеки свої вимоги в повному обсязі, що визначаються на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, винагороди та інші платежі, відшкодування збитків, неустойки, витрати на утримання предмета іпотеки, а також на здійснення забезпечених іпотекою вимог.

Посилаючись на порушення позичальником грошових зобов'язань за Кредитним договором, Національним банком України було направлено на адресу позивача лист-вимогу вих.№41-0009/58385 від 21.08.2017, в якому заявлено до іпотекодавця вимогу сплатити у тридцятиденний строк заборгованість за кредитним договором №10 від 20.02.2015 в загальній сумі 924 632 993,28 грн., з яких: 908 430 574,00 грн. - заборгованість за кредитом, 16 202 419,28 грн. - заборгованість за відсотками. Також позивача повідомлено, що у випадку невиконання цієї вимоги Національний банк України буде вимушений звернути стягнення на передане в іпотеку та заставу нерухоме та рухоме майно, що входить до складу єдиного (цілісного) майнового комплексу, з метою погашення заборгованості за кредитним договором в примусовому порядку.

Спір у справі виник у зв'язку з неправомірною, на думку позивача, бездіяльністю Національного банку України, яка полягає в неприйнятті від Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» виконання зобов'язань за Кредитним договором, а також у зв'язку з умисним невиконанням Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «Приватбанк», на підставі вказівок Національного банку України, своїх грошових зобов'язань за Кредитним договором.

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За приписами ст. ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (ст. 572 Цивільного кодексу України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч. 1 ст. 575 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

За приписами статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання (ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпоетку»).

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про іпотеку» майновим поручителем є особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи-боржника.

Майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов'язанням (ст. 11 Закону України «Про іпотеку»).

Отже, у спірних правовідносинах позивач є майновим поручителем перед відповідачем 1 за належне виконання відповідачем 2 своїх зобов'язань за кредитним договором №10 від 20.02.2015.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною 1 статті 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

З огляду на викладені вище положення чинного законодавства, які регулюють порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, вбачається, що підставою для реалізації іпотекодержателем права на задоволення своїх вимог за основним зобов'язанням за рахунок предмета іпотеки є саме невиконання або неналежне виконання таким боржником основного зобов'язання, у тому числі і у випадку укладення договору іпотеки майновим поручителем.

За змістом ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Невиконання зобов'язання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобов'язання, а неналежним виконанням є виконання зобов'язання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Під виконанням зобов'язання розуміється вчинення боржником та кредитором взаємних дій, спрямованих на виконання прав та обов'язків, що є змістом зобов'язання.

Зі змісту вимоги Національного банку України вих.№41-0009/58385 від 21.08.2017 вбачається, що відповідач 1, висуваючи вимоги до позивача, послався на положення підпункту 15.8.1 пункту 15.1 Іпотечного договору, відповідно до якого іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання зобов'язань, передбачених Кредитним договором, вони не будуть виконані.

Кінцевий термін виконання зобов'язань з повернення кредитних коштів, який встановлений у пункті 1.2 Кредитного договору, визначений календарною датою 08.02.2017.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Однак, у даному випадку судом прийнято до уваги, що виконання зобов'язання за боржника саме майновим поручителем, яким є позивач у даній справі, за рахунок належного йому майна не може залежати від небажання кредитора прийняти належне виконання зобов'язання від боржника, оскільки Іпотечний договір укладений виключно з метою забезпечення виконання основного зобов'язання, яке виникло у Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» на підставі Кредитного договору, та не має наслідком заміну боржника в основному зобов'язанні чи встановлення двох боржників у основному зобов'язанні.

Тобто, Іпотечний договір є похідним зобов'язанням, спрямованим на забезпечення виконання Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «Приватбанк» своїх грошових зобов'язань перед Національним банком України, та право вимоги у Національного банку України до позивача виникає лише внаслідок прострочення виконання позичальником своїх зобов'язань за Кредитним договором, а отже, першочерговий обов'язок із сплати коштів Національному банку України наявний саме у Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк».

Разом з цим, матеріали справи свідчать, що Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» зверталось до Національного банку України з електронним повідомленням вих.№20.1.0.0.0/7-20535 від 17.02.2017 «Про погашення заборгованості за кредитними договорами», в якому Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» було повідомлено Національний банк України про намір здійснити 28.02.2017 планове погашення заборгованості за рядом кредитним договорів на загальну суму 2 384 615 385,00 грн., у тому числі здійснити часткове погашення простроченої незабезпеченої частинки кредиту за кредитним договором №10 від 20.02.2015 в сумі 345 916 852,00 грн.

У відповідь на вказане електронне повідомлення, Національним банком України направлено на адресу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» лист вих.№41-0009/14703 від 24.02.2017 за підписом заступника голови Національного банку України, в якому зазначено, що з приводу намірів банку здійснити 28.02.2017 планове погашення заборгованості за кредитними договорами, укладеними банком з Національним банком України, в сумі 2 384,6 млн. грн. Національний банк України висловлює застереження щодо зменшення внаслідок такого погашення обсягу відповідальності фінансового та майнових поручителів за зобов'язаннями банку перед Національним банком України, що, в свою чергу, може мати негативний вплив на спроможність банку досягнути прийнятих умов реструктуризації корпоративного кредитного портфелю та структури забезпечення за ним. Також вказано, що Національний банк України вважає неприпустимим зменшення обсягу відповідальності фінансового та майнових поручителів за рахунок наданої банку державної фінансової підтримки, та наголошено, що це може призвести до порушення зобов'язань України перед Міжнародним валютним фондом.

За приписами статті 13 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Судом враховано, що приписи статті 610 Цивільного кодексу України про порушення виконання зобов'язання поширюються як на боржника, так і на кредитора. Виходячи зі змісту статті 613 Цивільного кодексу України, прострочення кредитора, в тому числі відмова прийняти належне виконання, запропоноване боржником, є порушенням зобов'язання з боку кредитора. При цьому, відмова кредитора від прийняття виконання за основним зобов'язання з метою звернення стягнення на майно, яке передане в іпотеку майновим поручителем, може свідчити про його недобросовісність відносно останнього.

Виходячи із загальних положень про зобов'язання загалом та заставу (іпотеку) зокрема, принципів добросовісності виконання договору, кредитор не має права відмовитися від прийняття виконання від боржника з тим, щоб звернути стягнення на предмет іпотеки. Водночас, у разі звернення кредитора до боржника із вимогою про виконання основного зобов'язання, боржник зобов'язаний його виконати, оскільки конструкція застави не передбачає не тільки солідарності боржників, але й заміни іпотекодавцем боржника у основному зобов'язанні.

Відповідачі 1 та 2, в свою чергу, заперечили проти тверджень позивача про відмову Національного банку України прийняти виконання зобов'язань від Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк», посилаючись на щомісячне здійснення відповідачем 2 та прийняття відповідачем 1 часткового погашення заборгованості за Кредитним договором, на підтвердження чого суду були надані відповідні платіжні доручення та виписки з банківського рахунку позичальника.

Зокрема, за твердженнями представника Національного банку України, лист вих.№41-0009/14703 від 24.04.2017, підписаний заступником голови Національного банку України, не є належним та допустимим доказом, який достовірно підтверджує порушення зобов'язання кредитором, а саме неприйняття останнім належного виконання зобов'язання від боржника, оскільки у вказаному листі кредитором висловлено лише «застереження щодо зменшення внаслідок погашення заборгованості обсягу відповідальності фінансового та майнових поручителів за зобов'язаннями банку», а фактично Національний банк України приймає грошові кошти від позичальника, що свідчить про відсутність у позивача порушеного права.

З приводу вказаних заперечень відповідачів 1, 2 господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

За змістом ч. 4 ст. 13 Конституції України, держава прийняла на себе зобов'язання, через свої органи, забезпечити захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Частиною 1 ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статями 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно зі ст. ст. 33-34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона з допомогою належних та допустимих доказів повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судовими доказами, за визначенням ст.ст. 32-36 Господарського процесуального кодексу України, слід вважати документи, які можуть підтвердити або спростувати обставини, що мають значення для правильного рішення справи.

Належністю доказів є міра, що визначає залучення до процесу в конкретній справі тільки потрібних і достатніх доказів. Під належністю доказу розуміється наявність об'єктивного зв'язку між змістом судових доказів (відомості, що містяться в засобах доказування) і самими фактами, що є об'єктом судового пізнання

Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Виходячи зі змісту ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

При цьому, обов'язок доказування, встановлений статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Судом прийняті до уваги обґрунтовані твердження відповідачів щодо допустимості та належності засобів доказування та, відповідно, покладення на позивача обов'язку довести обставини порушення його суб'єктивного права, на захист якого подано позов.

Одночасно з цим, за змістом ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Господарський суд звертає увагу учасників справи, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Так, дослідивши надані відповідачем 2 копії платіжних доручень та складену відповідачем 1 довідку про розмір заборгованості за Кредитним договором, судом встановлено, що починаючи з лютого 2017 року (тобто з дати направлення Національним банком України листа вих.№41-0009/14703 від 24.02.2017) Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» здійснює лише сплату процентів за користування кредитними коштами. Сума заборгованості відповідача 2 за відсотками, як зазначалось судом, станом на 25.09.2017 становила 16 202 419,28 грн. При цьому, заборгованість за тілом кредиту залишається незмінною та становить 908 430 574,00 грн.

Водночас, відповідно до інформації, що міститься в «Окремій проміжній скороченій фінансовій звітності за квартал, що закінчився 30 червня 2017 року» яка опублікована на офіційній сторінці відповідача 2 в мережі Інтернет за посиланням https://static.privatbank.ua/files/qvart2kv2017.pdf, залишок на рахунку Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» в Національному банку України станом на 30.06.2017 складає 7 669 000 000,00 грн. Згідно з «Окремою проміжною скороченою фінансовою звітністю за дев'ять місяців, що закінчились 30 вересня 2017 року», яка доступна за посиланням https://static.privatbank.ua/files/okrema-fin-zvit.pdf, залишок на рахунку Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» в Національному банку України станом на 30.09.2017 складає 7 871 000 000,00 грн. Тобто, відповідач 1 має в розпорядженні грошові кошти в сумі, яка є достатньою для погашення заборгованості за Кредитним договором, однак борг за кредитом не сплачує.

Також судом враховано, що частиною 1 статті 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає письмову вимогу про усунення порушення іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця.

Однак, як вказав під час розгляду справи позивач (додаткові письмові пояснення по справі від 18.10.2017), та що не спростовано відповідачами 1, 2, Національний банк України не направляв письмової вимоги про усунення порушення Публічному акціонерному товариству Комерційному банку «Приватбанк». Матеріали справи не містять ані тексту самої вимоги до боржника, ані доказів її направлення.

Крім того, судом прийнято до уваги, що статтею 73 Закону України «Про Національний банк України» надано Національному банку України переважне і безумовне право задовольнити будь-яку основану на здійсненому рефінансуванні банку вимогу, оформлену у встановленому законом порядку, за якою настав строк погашення, зокрема, шляхом списання у безспірному порядку заборгованості з рахунків банку.

Постановою Правління НБУ №220 від 31.03.2016 було затверджено Технічний порядок проведення операцій з надання Національним банком України стабілізаційних кредитів банкам України (далі - Порядок), розроблений з метою врегулювання взаємодії Національного банку України і банків України під час надання стабілізаційного кредиту, зміни умов кредитного договору, контролю за виконанням банком умов кредитного договору і договору застави/іпотеки.

Згідно з п. п. 1 п. 42 Порядку у разі невиконання або неналежного виконання банком зобов'язань, передбачених кредитним договором, щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування ним: заборгованість відображається в перший робочий день, що настає за днем закінчення строку виконання зобов'язань згідно з умовами кредитного договору/вимоги Національного банку щодо дострокового виконання банком зобов'язань за кредитним договором, за рахунками з обліку простроченої заборгованості та/або прострочених нарахованих доходів.

Пунктом 43 вказаного Порядку передбачено, що Департамент супроводження кредитів не пізніше наступного робочого дня після віднесення заборгованості банку на рахунки з обліку простроченої заборгованості та/або прострочених нарахованих доходів, надсилає вимогу банку про необхідність сплати простроченої заборгованості за кредитним договором не пізніше наступного робочого дня після отримання вимоги.

Відповідно до п. 44 Порядку у разі невиконання банком вимоги Національного банку щодо сплати простроченої заборгованості у строки, визначені в пункті 43 розділу V цього Технічного порядку, сума простроченої заборгованості підлягає списанню у безспірному порядку відповідно до статті 73 Закону України «Про Національний банк України»

Відповідно до п. 2.6 Кредитного договору позичальник доручає здійснювати договірне списання коштів з рахунків позичальника на виконання зобов'язань за цим договором, в тому числі в разі його дострокового розірвання (відмови, припинення).

За змістом п. 3.2.4 Кредитного договору кредитор має право застосовувати відповідно до статті 73 Закону України «Про Національний банк України» переважне і безумовне право щодо списання в безспірному порядку заборгованості за договором до її повного погашення з кореспондентського рахунку позичальника та його філій, у тому числі, з окремого рахунку позичальника в Національному банку України з обліку обов'язкових резервів.

Відтак, внаслідок настання строку виконання відповідачем 2 грошового зобов'язання за Кредитним договором, та за наявності у нього грошових коштів на рахунку в Національному банку України, у відповідача 1 були наявні правові підстави для списання у безспірному порядку грошових коштів в рахунок погашення заборгованості відповідача 2 за Кредитним договором після направлення останньому відповідної вимоги.

В той же час, доказів вчинення Національним банком України дій, спрямованих на стягнення (в тому числі, шляхом списання у безспірному порядку) з банку грошових коштів після настання строку повернення кредиту (08.02.2017) матеріали справи не містять.

Судом прийняті до уваги правильні твердження відповідача 1, що стаття 73 Закону України «Про національний банк України» передбачає саме право на списання грошових коштів, а не обов'язок. Одночасно з цим, виходячи з приписів статті 11 Цивільного кодексу України, судом також враховано і те, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, дотримуючись при цьому принципів розумності та добросовісності, не зловживаючи своїми правами та не маючи на меті порушення прав іншої особи.

Господарський суд також розцінює як обґрунтовані твердження позивача про те, що факт направлення відповідачем 1 вимоги позивачу свідчить про наявність у Національного банку України наміру звернути стягнення на майно, яке передано в заставу (іпотеку) та вчинення останнім дій, спрямованих на задоволення його майнових вимог на рахунок предмета застави (іпотеки). При цьому, господарський суд виходить, зокрема, з того, що положення статті 35 Закону України «Про іпотеку», яка міститься у розділі V «Задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки» вказаного Закону, визначає, що у разі залишення вимоги іпотекодержателя без задоволення, іпотекодержатель вправі звернути стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином, направлення Національним банком України письмової вимоги від 21.08.2017 щодо виконання позивачем грошового зобов'язання за Кредитним договором може мати наслідком звернення стягнення на майно, що належить позивачу та було передано в заставу та іпотеку за Іпотечним договором, а відтак, зважаючи на те, що боржник має можливість виконати своє грошове зобов'язання перед Національним банком України та висловлював відповідний намір шляхом направлення електронного повідомлення вих.№20.1.0.0.0/7-20535 від 17.02.2017, за висновками суду, перекладання обов'язку зі сплати кредитних коштів з позичальника на майнового поручителя під загрозою втрати останнім права власності на нерухоме майно суперечило б засадам добросовісності.

Господарський суд критично ставиться до тверджень відповідачів 1 та 2 про набуття позивачем права зворотної вимоги до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк», у разі виконання ним як майновим поручителем зобов'язань позичальника перед Національним банком України. За висновками суду, майнове право - право зворотної вимоги не є рівнозначним праву власності позивача на індивідуально-визначене майно - цілісний майновий комплекс.

У даному випадку, у Приватного акціонерного товариства «Ерлан» наявний самостійний майновий інтерес у виконанні банком грошових зобов'язань перед Національним банком України, який в силу приписів статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод підлягає захисту на рівні із правом власності. Так, відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенії кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатись «правом власності», а відтак і «майном» (рішення Європейського суду з прав людини «Іатрідіс проти Греції» від 25.03.1999, заява №31107/96).

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права.

За таких обставин, повно та всебічно оцінивши пояснення учасників судового процесу та наявні у справі докази, приділивши увагу кожному твердженню, посиланню та доводу у даній справі, господарський суд дійшов висновку про доведення позивачем наявності у нього порушеного суб'єктивного права, на захист якого подано позов, а протилежні заперечення відповідачів є необґрунтованими. Зокрема, судом враховані наступні обставини справи у їх сукупності та хронологічній послідовності:

- до лютого 2017 року (до направлення Національним банком України листа вих.№41-0009/14703 від 24.02.2017) Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» здійснювало погашення заборгованості за кредитом та відсотками за користування кредитним коштами за Кредитним договором;

- в електронному повідомленні вих.№20.1.0.0.0/7-20535 від 17.02.2017 відповідач 2 висловив намір здійснити чергове погашення заборгованості за Кредитним договором;

- у листі вих.№41-0009/14703 від 24.02.2017 відповідач 1 висловив застереження проти здійснення погашення заборгованість, посилаючись на недопущення зменшення обсягу відповідальності майнових поручителів за рахунок наданої банку державної фінансової підтримки;

- починаючи з лютого 2017 року (після направлення Національним банком України листа вих.№41-0009/14703 від 24.02.2017) відповідач 2 сплачує лише відсотки за користування кредитними коштами, а заборгованість за тілом кредиту залишається незмінною та становить 908 430 574,00 грн.;

- відповідачем 1 направлено позивачу вимогу про погашення останнім заборгованості за Кредитним договором як майновим поручителем;

- доказів направлення відповідачем 1 письмової вимоги відповідачу 2 матеріали справи не містять;

- на рахунку Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» наявні грошові кошти в сумі, яка є достатньою для погашення заборгованості за Кредитним договором та значно перевищує суму заборгованості;

- Національний банк України не скористався своїм право на списання грошових коштів з рахунку Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк».

Окрім того, позивачем було надано суду роздрукований текст інтерв'ю голови Національного банку України ОСОБА_4, опублікованого на сайті агентства «Інтерфакс-Україна» в мережі Інтернет, в якому останньою було зазначено, що «…у Приватбанка перед нами задолженность по рефинансированию 13,8 млрд. грн., которую он хочет погасить, да только мы не хотим. И это написано в меморандуме МВФ, потому что если мы погасим это рефинансирование, то потеряем залоги третьих лиц - реальные активы, принадлежащие (экс-владельцу Приватбанка ОСОБА_5 и его персональные гарантии», «…потому мы не хотим, чтобы Приватбанк нам гасил. То, что можно было погасить, а всего сумма была 19 млрд. грн., уже погашено. Но для случав, где залоги третьих лиц и персональные гарантии, в меморандуме с МВФ прописано - не гасить».

Господарський суд зазначає, що у даному випадку позивачем не було дотримано вимог, встановлених статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, щодо належності та допустимості доказів, але, приймаючи до уваги інші встановлені обставини справи в їх сукупності, зміст поданого позивачем документу враховано судом при розгляді справи. При цьому, заперечення представника відповідача 1 про те, що твердження голови Національного банку України ОСОБА_4, викладені у поданому позивачем інтерв'ю, є особистою думкою конкретної особи суперечать положенням статті 19 Закону України «Про Національний банк України», зокрема пункту 2 частини 1 вказаної статті Закону, за змістом якого голова Національного банку діє від імені Національного банку і представляє його інтереси без доручення у відносинах з органами державної влади, з банками, фінансовими та кредитними установами, міжнародними організаціями, іншими установами і організаціями.

За результатами оцінки доказів, поданих сторонами, господарський суд дійшов висновку, що надані позивачем докази у їх сукупності та хронологічній послідовності підтверджують обставини, про які вказано у позовній заяві, щодо неприйняття (небажання прийняти) Національним банком України від Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» виконання зобов'язань за Кредитним договором, а також щодо умисного невиконання Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «Приватбанк», на підставі вказівок Національного банку України, своїх грошових зобов'язань за Кредитним договором.

За висновками суду, позивач, маючи на меті усунення невизначеності, яка виникла у спірних правовідносин, належним чином, керуючись принципом змагальності, підтвердив за допомогою доказів, які було можливим зібрати, наявність у нього порушеного суб'єктивного права, яке підлягає захисту судом.

З приводу заперечень відповідачів 1, 2 проти обраних позивачем способів захисту порушеного права, господарський суд зазначає наступне.

Стаття 55 Конституції України наділяє кожну особу правом захищати свої права і свободи будь-якими не забороненими законом засобами від порушень і протиправних посягань (частина шоста наведеної статті Конституції України).

У даному випадку судом враховано, що статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб'єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Аналогічну позицію викладено у листі Верховного Суду України від 01.04.2014 р. «Аналіз практики застосування судами статті 16 Цивільного кодексу України».

Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу, що «право на суд», яке передбачено статтею 6 Конвенції, відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні (рішення Суду у справах Буланов та Купчик проти України, no. 7714/06 та 23654/08, від 09.12.2010 р., Чуйкіна проти України, no. 28924/04, від 13.01.2011 р.).

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 21.05.2012 у справі №6-20цс11, оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 Цивільного кодексу України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Обмежене тлумачення касаційним судом статті 16 Цивільного кодексу України суперечить зазначеним положенням та призвело до неправомірної відмови особі в реалізації його права на судовий захист.

Захист легітимного інтересу майнового поручителя щодо збереження свого права власності на предмет іпотеки має ознаки превентивності. Це зближує такий захист майнового інтересу майнового поручителя із конструкцією превентивного захисту права власності, закріпленого в частині 2 статті 386 Цивільного кодексу України, відповідно до якої власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Зазначена норма гарантує власнику можливість вимагати не лише усунення порушень його права власності, що вже відбулися, а й звертатися до суду за захистом своїх прав, що можуть бути реально порушені в майбутньому, тобто застосовувати такий спосіб захисту своїх порушених прав, як попередження або припинення можливого порушення його прав власника в майбутньому. Таке правило відповідає особливому характеру права власності як його абсолютного права.

Відтак, частиною другою статті 386 Цивільного кодексу України закріплений окремий превентивний (попереджувальний) спосіб захисту права власності, який на відміну від інших способів передбачає захист права власності у випадку, коли порушення права ще не відбулося, але є підстави вважати, що воно має статися.

Таким чином, виходячи зі змісту вказаної статті, позов про превентивний захист права власності може бути пред'явлений власником, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 19.11.2014 у справі №6-180цс14.

Зважаючи на наявність реальної загрози порушення прав, позивач може реалізувати превентивний спосіб захисту з метою запобігання порушення цих прав у майбутньому.

В контексті наведеного також слід звернути увагу на те, що такий спосіб захисту в повній мірі кореспондується із закріпленим в Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу непорушності права власності, в тому числі від посягань держави.

Усталеною практикою Європейського Суду з прав людини напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Так, втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм. Втручання є виправданим за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

За змістом пункту 151 рішення Європейського суду з прав людини від 22.06.2004 у справі «Броньовський проти Польщі» оцінюючи, чи було дотримано вимоги статті 1 Першого протоколу, суд повинен провести всебічний аналіз різних інтересів, яких торкається ця справа, виходячи при цьому з того, що Конвенція покликана охороняти права, які є «практичними та ефективними». Суд повинен перевірити, що приховується за видимістю, та проаналізувати реальні чинники ситуації, яка оскаржується. Така оцінка може потребувати не лише розгляду відповідних умов компенсації - якщо ситуація схожа з тією, коли особу позбавляють майна, - а й аналізу дій сторін та механізмів, до яких вдалася і які впровадила держава. У цьому контексті слід наголосити, що, оцінюючи поведінку держави, слід враховувати такий чинник, як існування невизначеності - чи то внаслідок законодавчих або адміністративних заходів, чи то внаслідок підходів, які органи влади застосовують на практиці. Насправді, коли під загрозою опиняються загальні інтереси, саме органи державної влади зобов'язані вжити своєчасних, відповідних і послідовних заходів.

У спірних правовідносинах судом прийнято до уваги, що 18.12.2016 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №961 «Деякі питання забезпечення стабільності фінансової системи», у пункті 1 якої постановлено прийняти пропозицію Національного банку України щодо участі держави в особі Міністерства фінансів України у виведенні з ринку Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» у спосіб, визначений пунктом 5 частини 2 статті 39 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № від 19.09.2017, долученого до матеріалів справи судом, на час розгляду справи єдиним акціонером Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк», якому належить 100% акцій банку, є держава в особі Міністерства фінансів України.

Вказані обставини проведення націоналізації відповідача 2 та вказівка у листі відповідача 1 вих.№41-0009/14703 від 24.02.2017 про «недопущення зменшення обсягу відповідальності майнових поручителів за рахунок наданої банку державної фінансової підтримки» підтверджують обґрунтованість доводів позивача про небажання та незацікавленість Національного банку України у задоволенні своїх майнових вимог за рахунок грошових коштів Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк».

У даному випадку мають місце обставини, за яких Національний банк України як центральний банк України, особливий центральний орган державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, Законом України «Про Національний банк України» та іншими законами України (ст. 2 Закону України «Про Національний банк України»), втратив фактичний інтерес у виконанні саме Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «Приватбанк» (єдиним власником якого є держава в особі Міністерства фінансів України) взятих на себе за Кредитним договором зобов'язань.

Однак, наведене не мало б легітимної мети, адже очевидним було б порушення закріпленого в статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу Конвенції права кожного на мирне володіння своїм майном, також відсутність розумного балансу між інтересами держави та відповідними правами приватної юридичної особи.

Відтак, з огляду на встановлені судом обставини, що свідчать про можливість виконання Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «Приватбанк» основного зобов'язання перед Національним банком України, враховуючи висловлені Національним банком України застереження проти виконання позичальником своїх зобов'язань, господарський суд дійшов висновку, що ефективним способом захисту прав позивача (у тому числі його права власності на заставлене майно) як майнового поручителя буде зобов'язання боржника виконати основне зобов'язання перед кредитором.

Натомість, вимога позивача про зобов'язання Національного банку України прийняти від Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» виконання зобов'язань (погашення заборгованості) за кредитним договором №10 від 20.02.2015 шляхом зарахування грошових коштів у повній сумі заборгованості на власний рахунок, є передчасною. На момент розгляду справи, з огляду на долучені до матеріалів справи докази сплати відповідачем 2 та прийняття відповідачем 1 сум відсотків за користування кредитом, у господарського суду відсутні підстави вважати, що Національним банком України не будуть прийняті грошові кошти від Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк», у разі їх сплати. Вимога про визнання незаконною бездіяльності Національного банку України задоволенню не підлягає з аналогічних підстав, а також приймаючи до уваги, що така позовна вимога не є ефективним способом захисту в розумінні Конвенції, оскільки не може призвести до відновлення порушених прав позивача або перешкодити їх порушенню в майбутньому.

Враховуючи наведене вище, з огляду на доведення позивачем наявності реальної загрози порушення його прав, приймаючи до уваги встановлення судом підстав для застосування превентивного способу захисту права, господарський суд дійшов висновку про задоволення позову Приватного акціонерного товариства «Ерлан» в частині вимог про зобов'язання Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» виконати зобов'язання (погасити заборгованість) за кредитним договором №10 від 20.02.2015 шляхом перерахування на банківський рахунок Національного банку України грошових коштів у повній сумі заборгованості. Інша частина позовних вимог задоволенню не підлягає з викладених вище підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Ерлан» задовольнити частково.

2. Зобов'язати Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» виконати зобов'язання (погасити заборгованість) за кредитним договором №10 від 20.02.2015 шляхом перерахування на банківський рахунок Національного банку України грошових коштів у повній сумі заборгованості.

3. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

4. Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» (01010, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д; ідентифікаційний код 14360570) на користь Приватного акціонерного товариства «Ерлан» (52011, Дніпропетровська обл., м. Підгородне, вул. Каштанова, буд. 5; ідентифікаційний код 24616119) судовий збір в розмірі 1600 (одна тисяча шістсот) грн. 00 коп.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

У судовому засіданні 29.11.2017 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 07.12.2017.

Суддя В.В. Князьков