РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.11.2017Справа №910/16723/17

За позовом Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна»

до Публічного акціонерного товариства «Укрпошта»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача

ОСОБА_1

про стягнення 26 000, 00 грн.

Суддя Літвінова М.Є.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Карась В.В. за довіреністю № 4805/D2016 від 27.12.2016;

від відповідача: Думан І.Г. за довіреністю від 02.06.2017;

від третьої особи: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Страхова компанія «Універсальна» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» (далі - відповідач) про стягнення 26 000, 00 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 29.09.2017 порушено провадження у справі № 910/16723/17, на підставі статті 27 Господарського процесуального кодексу України залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1, розгляд справи призначено на 23.10.2017 року.

19.10.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 23.10.2017 на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 13.11.2017 року.

24.10.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи та відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідач проти задоволення позову заперечує, оскільки на його думку вартість матеріального збитку, яка була перерахована потерпілому згідно з платіжним дорученням № 114043 від 01.12.2016, є завищена, тому що в матеріалах справи відсутні беззаперечні докази, які підтверджували б понесення потерпілим реальних збитків під час відновлювального ремонту свого транспортного засобу, а саме рахунок-фактура, акт приймання-передачі виконаних робіт або інший документ, що видається СТО, яка проводила ремонтні роботи по відновленню пошкодженого автомобіля.

Крім того, відповідач посилається на те, що позивачем не доведено невідповідність технічного стану та обладнання автомобіля відповідача вимогам Правил дорожнього руху, а тому позивач не має права після виплати страхового відшкодування вимагати його повернення в порядку регресу.

03.11.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 06.11.2017 відмовлено у задоволенні поданого відповідачем клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 13.11.2017 на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 27.11.2017 року.

15.11.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

23.11.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

Представник позивача в судовому засіданні 27.11.2017 року позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 27.11.2017 року проти задоволення позову заперечив.

Представник третьої особи в судове засідання 27.11.2017 року не з'явився, про причину неявки суд не повідомив.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника третьої особи не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені статті 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

У судовому засіданні 27.11.2017 року судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

З матеріалів справи вбачається, що 16.09.2016 року о 07:50 год. у с. Зеленів Чернівецької області ОСОБА_1 керуючи автомобілем марки «ГАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_1, не забезпечив технічний стан даного транспортного засобу, внаслідок чого відбулось відокремлення колеса, яке пошкодило автомобіль «Mercedes-Benz», реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_4

Постановою Кіцманського районного суду Чернівецької області від 28.10.2016 у справі № 718/2020/16-п (провадження № 3/718/654/16) водія автомобіля марки «ГАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_1, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності.

При цьому, як зазначено у вищевказаній постанові суду свою вину у вчиненому правопорушенні ОСОБА_1 визнав повністю.

Частиною 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже вищевказаною постановою встановлено, що водій забезпеченого транспортного засобу не перевірив технічно справний стан автомобіля, саме в результаті чого відбулося відокремлення колеса яке завдало механічних ушкоджень автомобілю Mercedes-Benz», реєстраційний номер НОМЕР_2, тобто неперевірка технічного стану водієм є причиною дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої заподіяна шкода і яка відшкодована позивачем.

Згідно з Довідкою про Дорожньо-транспортну пригоду № 136117 були встановлені технічні несправності автомобіля «ГАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_1, а саме - заклинювання, відрив колеса.

Також, у вищевказаній довідці зазначено, що автомобіль «Mercedes-Benz», реєстраційний номер НОМЕР_2, зазнав механічних пошкоджень передньої центральної частини.

Водій автомобіля «ГАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_1, ОСОБА_1 на момент ДТП перебував у трудових відносинах з відповідачем (наказ про призначення на роботу № 130-К від 29.01.2014), а цивільно-правова відповідальність власника даного транспортного засобу - відповідача (Свідоцтво по реєстрацію ТЗ № НОМЕР_3 ), була застрахована позивачем згідно з Полісом АІ/9139670 на строк з 23.01.2016 по 23.01.2017.

19.09.2016 року потерпіла особа звернулась до позивача з заявою про відшкодування матеріального збитку, отриманого внаслідок ДТП згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Згідно зі Звітом № 42-1059 про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу Mercedes-Benz», реєстраційний номер НОМЕР_2, складного Суб'єктом оціночної діяльності Воротняк Ю.В. (Сертифікат суб'єкта оціночної діяльності № 673/15 від 21.08.2015), вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля «Mercedes-Benz», реєстраційний номер НОМЕР_2, на дату оцінки становить 61 794, 50 грн.

Відповідно до Акту погодження вартості матеріального збитку завданого власнику автомобіля «Mercedes-Benz», реєстраційний номер НОМЕР_2, від 30.11.2016, підписаного позивачем та потерпілою особою ОСОБА_6, погоджено, що вартість матеріального збитку складає 26 000, 00 грн.

На підставі складеного позивачем Страхового акту № 25157/1 вирішено виплатити потерпілій особі страхове відшкодування в розмірі 26 000, 00 грн.

З матеріалів справи вбачається що позивач, виконуючи свої обов'язки за договором обов'язкової цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, на підставі платіжного доручення № 144043 від 01.12.2016 сплатив потерпілій особі страхове відшкодування в сумі 26 000, 00 грн.

25.09.2017 року позивач звернувся до відповідача з вимогою до відповідача про відшкодування страхового відшкодування в сумі 26 000, 00 грн., яка відповідачем задоволена не була.

У зв'язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 3 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Згідно зі статтею 6 Закону "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоровю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, повязана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Згідно зі ст. 38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, зокрема, якщо дорожньо-транспортна пригода визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху.

Частиною 1 ст. 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Згідно з ч. ч. 2 - 5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов'язана відшкодувати її на загальних підставах. Якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України).

Отже за змістом ст. 1187 ЦК України суб'єктом відповідальності за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є особа, яка фактично володіє об'єктом підвищеної небезпеки як на відповідній правовій підставі (будь-яке титульне володіння), так і без неї (безтитульне володіння), за виключенням умов, передбачених ч. 4 ст. 1187 ЦК України. При цьому шкода, завдана одній особі з вини іншої особи внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується винною особою, тобто у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини (ч. 1 ст. 1188 ЦК України).

Разом з тим відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Крім загальних підстав, необхідних для виникнення деліктної відповідальності за даною нормою необхідні спеціальні обов'язкові підстави: для першого випадку - виконання працівником своїх трудових (службових) обов'язків; у другому випадку - виконання підрядником завдання замовника; у третьому - здійснення підприємницької або іншої діяльності від імені товариства чи кооперативу.

Правовий зв'язок юридичної або фізичної особи з працівником втілюється у трудових відносинах та у відносинах служби (працівники Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України і військовослужбовців Збройних сил України та інших військових формувань) незалежно від характеру - постійні, тимчасові, сезонні або виконання іншої роботи за трудовим договором (ч. 1 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»).

Покладення обов'язку відшкодувати шкоду на юридичну або фізичну особу пояснюється тим, що працівник у даному випадку юридично втілює його волю. Тобто юридична або фізична особа реалізує свою цивільну праводієздатність, зокрема, деліктоздатність, через дії працівників. Отже, дії працівників юридичне сприймаються як дії самої юридичної або фізичної особи.

Не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом під час виконання нею своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею не укладено цивільно-правовий договір.

Таким чином відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з цими особами, по-перше, в трудових відносинах, а, по-друге, шкода, заподіяна нею у зв'язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов'язків. При цьому під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов'язків розуміється виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов'язків працівника. (Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 28.01.2015 у справі № 6-229цс14).

Позивачем долучено до матеріалів справи подорожній лист від 19.09.2016, з якого вбачається, що водій ОСОБА_1 будучи працівником відповідача керував транспортним засобом під час виконання ним службових обов'язків.

Таким чином суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 вчинив ДТП під час використання ним службового автомобіля у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків, а тому з урахуванням правил п. 38.1.1 ст. 38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" відповідати за заподіяну шкоду повинен відповідач.

Як зазначалось судом вище, згідно з пп. «г» п. 38.1 ст. 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо дорожньо-транспортна пригода визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху.

Нормами статті 124 КУпАП передбачено, що порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення права керування транспортними засобами на строк від шести місяців до одного року.

Згідно п. 31.1. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, технічний стан транспортних засобів та їх обладнання повинні відповідати вимогам стандартів, що стосуються безпеки дорожнього руху та охорони навколишнього середовища, а також правил технічної експлуатації, інструкцій підприємств-виробників та іншої нормативно-технічної документації.

Пунктом 2.3. Правил дорожнього руху передбачено, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов'язаний, зокрема, перед виїздом перевірити і забезпечити технічно справний стан і комплектність транспортного засобу, правильність розміщення та кріплення вантажу.

Так, водій автомобіля «ГАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_1, будучи учасником дорожнього руху, який зобов'язаний знати і неухильно виконувати вимоги правил безпеки руху, перед виїздом повинен перевірити і забезпечити технічно справний стан закріпленого за ним транспортного засобу, який має відповідати вимогам стандартів, що стосуються безпеки дорожнього руху, а також правил експлуатації.

З аналізу статті 1191 ЦК України та статті 38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" вбачається, що страховик має право зворотної вимоги (регресу) до страхувальника лише у розмірі виплаченого страхового відшкодування потерпілій особі.

Щодо розміру заявленого до стягнення страхового відшкодування суд зазначає, що згідно пункту 22.1 статті 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Статтею 29 цього Закону встановлено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

У відповідності до приписів чинного законодавства позивач, як страховик винної у ДТП особи, зобов'язаний відшкодувати оцінену шкоду, що визначається з урахуванням реальної вартості втраченого або пошкодженого майна чи робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. При цьому така вартість майна або відновлювальних робіт може бути визначена експертним шляхом.

Згідно зі Звітом № 42-1059 про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу Mercedes-Benz», реєстраційний номер НОМЕР_2, складного Суб'єктом оціночної діяльності Воротняк Ю.В. (Сертифікат суб'єкта оціночної діяльності № 673/15 від 21.08.2015), вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля «Mercedes-Benz», реєстраційний номер НОМЕР_2, на дату оцінки становить 61 794, 50 грн.

Відповідно до Акту погодження вартості матеріального збитку завданого власнику автомобіля «Mercedes-Benz», реєстраційний номер НОМЕР_2, від 30.11.2016, підписаного позивачем та потерпілою особою ОСОБА_6, погоджено, що вартість матеріального збитку складає 26 000, 00 грн.

З матеріалів справи вбачається що позивач, виконуючи свої обов'язки за договором обов'язкової цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, на підставі платіжного доручення № 144043 від 01.12.2016 сплатив потерпілій особі страхове відшкодування в сумі 26 000, 00 грн.

З огляду на те, що дорожньо-транспортна пригода, що мала місце 16.09.2016 визначена постановою Кіцманського районного суду Чернівецької області від 28.10.2016 у справі № 718/2020/16-п безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу відповідача існуючим вимогам Правил дорожнього руху, регресні позовні вимоги про стягнення з Відповідача виплаченого страхового відшкодування в розмірі 26 000, 00 грн. є підставним та обґрунтованими, а відтак підлягають задоволенню.

Доводи відповідача в частині того, що позивачем не доведено факту несправності транспортного засобу суд до уваги не приймає, оскільки постановою Кіцманського районного суду Чернівецької області від 28.10.2016 у справі № 718/2020/16-п, було встановлено, що ОСОБА_1 не забезпечив технічний стан транспортного засобу і відбулося відокремлення колеса.

Також, суд не приймає до уваги викладені у відзиві на позов доводи відповідача щодо визначення суми страхового відшкодування, оскільки розмір завданого потерпілій особі збитку в сумі 61 794, 52 грн. було визначено на підставі Звіту № 42-1059, проте, між позивачем та потерпілою особою було складено акт, згідно з яким досягнуто домовленостей про суму страхового відшкодування у розмірі 26 000, 00 грн.

Згідно з п. 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено обґрунтованість заявлених позовних вимог, вони підлягають задоволенню з урахуванням наведеного.

Відповідно до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» (01001, місто Київ, вулиця Хрещатик, будинок 22; ) на користь Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» (01133, місто Київ, бульвар Лесі Українки, будинок 9; ) 26 000 (двадцять шість тисяч) грн. 00 коп. страхового відшкодування та 1 600 (одну тисячу шістсот) грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 04.12.2017.

Суддя М.Є. Літвінова