РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.12.2017Справа №910/17472/17
За позовом Концерну «Військторгсервіс»

до Фізичної особи-підприємця Галявіна Юрія Михайловича

про стягнення заборгованості за договором в розмірі 6 467,80 грн.

Суддя Грєхова О.А.

Представники сторін:

від позивача: Коломеєць І.В., за довіреністю;

від відповідача: Галявін Ю.М.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва були передані позовні вимоги Концерну «Військторгсервіс» (далі - позивач) до Фізичної особи-підприємця Галявіна Юрія Михайловича (далі - відповідача) про стягнення заборгованості за договором в розмірі 6 467,80 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов Договору про надання послуг № 118 від 01.07.2014, внаслідок чого за останнім утворилася заборгованість в розмірі 3 000 грн.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача пеню в розмірі 3 467,80 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.10.2017 порушено провадження у справі № 910/17472/17, розгляд справи призначено на 13.11.2017.

У судове засідання 13.11.2017 представник позивача з'явився, подав письмові пояснення, клопотання про долучення документів до матеріалів справи та письмове підтвердження про відсутність аналогічного спору.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився.

Враховуючи неявку представника відповідача в судове засідання, а також у зв'язку з частковим виконанням сторонами вимог ухвали Господарського суду міста Києва від 10.10.2017 про порушення провадження у справі № 910/17472/17, розгляд справи було відкладено на 11.12.2017.

У судове засідання 11.12.2017 представник позивача з'явився, подав письмові пояснення, надав усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав в повному обсязі,

Відповідач у судове засідання 11.12.2017 з'явився, надав усні пояснення по суті спору, проти позову заперечив.

На виконання вимог ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 82 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 11.12.2017 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

01 липня 2014 року між Фізичною особою-підприємцем Галявіним Юрієм Михайловичем (далі - відповідач, замовник) та Концерном «Військторгсервіс» (далі - позивач, виконавець) було укладено Договір про надання послуг № 118 (далі - Договір), за умовами якого виконавець зобов'язується за завданням замовника надати послуги з обслуговування та ремонту автомобільної техніки.

За умовами пунктів 2.1-2.3 Договору за надані послуги замовник сплачує виконавцеві суму згідно специфікації, що є невід'ємною частиною Договору, щомісяця після підписання акту наданих послуг. Акт наданих послуг підписується сторонами до 3 числа місяця, наступного за календарним місяцем, в якому фактично надавалися послуги. Замовник зобов'язаний перерахувати суму зазначену в Договорі протягом 3 днів з моменту отримання рахунку.

Пунктом 3.1.3 Договору визначено, що замовник зобов'язаний складати та передавати замовнику акти наданих послуг.

Відповідно до п. 3.2 Договору, замовник зобов'язаний:

- приймати від виконавця послуги, що надаються згідно з цим Договором;

- після контролю за достовірністю актів про надання послуг виконавцем, підписувати ці акти в 3 денний термін з моменту одержання;

- сплачувати послуги, на умовах та в порядку зазначеному в п. 2 цього Договору.

Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2014 (п. 5.1 Договору)

Додатками до Договору сторонами погоджено Специфікацію..

Позивач зазначає, що на виконання умов даного договору, позивач у липні 2014 року надав відповідачу послуги на загальну суму 13 345 грн., однак відповідач, у порушення взятих на себе зобов'язань за Договором, оплату отриманих послуг у повному обсязі не здійснив, в зв'язку з чим за ним утворилася заборгованість в розмірі 3 000 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач зазначає, що з Специфікації та Розрахунків по наданню послуг вбачається, що відповідачем було повністю виконано покладені на нього зобов'язання.

Однак, як вбачається наданої позивачем специфікації, вона є фактично прейскурантом послуг, які можуть бути надані відповідачу, в свою чергу розрахунок, долучений позивачем до позовної заяви підписаний лише представником позивача та також не свідчить про надання саме цих послуг відповідачу, оскільки він підписаний лише з боку позивача.

Разом з тим, пунктами 2.1 та 2.2 Договору сторони обумовили, що за надані послуги замовник сплачує виконавцеві суму згідно специфікації, що є невід'ємною частиною Договору, щомісяця після підписання акту наданих послуг. Акт наданих послуг підписується сторонами до 3 числа місяця, наступного за календарним місяцем, в якому фактично надавалися послуги.

Таким чином, сторони у договорі визначили акт наданих послуг суттєвим елементом встановлених між ними правовідносин, а тому договір як джерело матеріального права при вирішенні спору підлягає застосуванню у повному обсязі згідно зі статтями 6, 11 ЦК України.

Враховуючи викладене, зміст договору сторін свідчить про те, що платіж за надані послуги підлягає сплаті на підставі оформленого належним чином акта наданих послуг, за умови не тільки виконання надання таких послуг, але і отримання замовником ефекту від послуг, тобто прийняття такої послуги замовником. Цей ефект сторони у договорі визначили конкретно - як прийнятний для замовника результату за актом наданих послуг.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 08.04.2014 у справі № 3-7гс14

При цьому, пунктом 3.1.3 Договору визначено, що саме замовник зобов'язаний складати та передавати замовнику акти наданих послуг.

Так, разом до поданих у судовому засіданні 11.12.2017 письмових поясненнях, позивачем було долучено Акт наданих послуг № К-1168 від 31.07.2014 на суму 13 345 грн., поряд з цим, Акт наданих послуг № К-1168 від 31.07.2014 був направлений позивачем на адресу відповідача лише 22.11.2017, що підтверджується описом вкладення у цінний лист та фіскальним чеком від 22.11.2017, протилежного сторонами суду не доведено.

Так, статтею 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 613 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 221 Господарського кодексу України кредитор вважається таким, що прострочив виконання господарського зобов'язання, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

Частиною 4 статті 612 Цивільного кодексу України установлено, що прострочення боржника не настає, якщо зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Згідно з ч. 3 ст. 220 Господарського кодексу України боржник не вважається таким, що прострочив виконання зобов'язання, поки воно не може бути виконано внаслідок прострочення кредитора.

Аналіз зазначених норм закону дає підстави стверджувати, що термін "кредитор" у ст. 613 ЦК України використовується умовно як сторона, що у зобов'язальних правовідносинах протистоїть особі, яка є боржником. Виходячи з чого, зазначені в ч. 4 ст. 612 ЦК України умови настають, зокрема, у разі невиконання кредитором свого зобов'язання за договором шляхом належного прийняття або неприйняття виконаного боржником зобов'язання за договором, внаслідок чого прострочення боржника не може настати до виконання кредитором свого обов'язку.

Відтак, у даному випадку мало місце прострочення кредитора, а саме позивача, на якого умовами Договору було покладено обов'язок з складення та передання замовнику акту наданих послуг, який є первинним документом який фіксує обсяг та вартість наданих послуг, так який було надано замовнику лише у листопаді 2017 року.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Пунктом 2.3 Договору визначено, що замовник зобов'язаний перерахувати суму зазначену в Договорі протягом 3 днів з моменту отримання рахунку.

Відповідно до п. 3.2.3 Договору, замовник зобов'язаний сплачувати послуги, на умовах та в порядку зазначеному в п. 2 цього Договору.

Так матеріали справи містять рахунок № 741 від 31.07.2014, однак, доказів на підтвердження отримання зазначеного рахунку відповідачем матеріали справи не містять.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, 16.06.2017 позивач звернувся до відповідача із Претензією № 09/249 від 16.06.2017, у якій вимагав сплатити заборгованість за Договором у розмірі 3000 грн. протягом 10 робочих днів з дати одержання даної претензії.

При цьому, матеріали справи також не містять зауважень та відмови від підписання акту наданих послуг, при цьому, відповідач у судовому засіданні 11.12.2017 факт отримання від позивача послуг на суму 13 345 грн. підтвердив, та зазначив, що послуги на суму 13 345 гр. були ним оплачені у повному обсязі.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що послуги на суму 13 345 грн. були оплачені відповідачем частково, на суму 10 345 грн., протилежного сторонами не доведено.

Таким чином, відповідач, в порушення взятих на себе зобов'язань за Договором, оплату отриманих послуг у повному обсязі не здійснив, у зв'язку з чим, за відповідачем обліковується заборгованість в розмірі 3 000 грн.

Згідно частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Пунктом 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи, що факт надання позивачем відповідачу узгоджених послуг та факт порушення відповідачем своїх договірних зобов`язань в частині своєчасної та повної оплати отриманих послуг підтверджений матеріалами справи і не спростований відповідачем, а також враховуючи, що в процесі розгляду справи Акт наданих послуг був направлений позивачем відповідачу, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення основного боргу в сумі 3 000 грн.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача пеню в розмірі 3 467,80 грн.

Відповідно до ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

У відповідності до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежного виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 ст. 551 ЦК України визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з п. 4.2 Договору, за несвоєчасну або неповне проведення грошових розрахунків замовник зобов'язаний сплатити виконавцю пеню у розмірі двох облікових ставок НБУ від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення.

Так, порушенням зобов'язання, у відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 613 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 221 Господарського кодексу України кредитор вважається таким, що прострочив виконання господарського зобов'язання, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

Частиною 4 статті 612 Цивільного кодексу України установлено, що прострочення боржника не настає, якщо зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Таким чином, оскільки як вже встановлено судом, доказів на підтвердження відповідачем рахунку № 741 від 31.07.2014 матеріали справи не містять, претензія позивачем була направлена відповідачу лише 16.06.2017, в свою чергу Акт наданих послуг, який підтверджує кількість (обсяг) та вартість наданих послуг було направлено позивачем для підписання лише 22.11.2017, що свідчить про прострочення кредитора у розумінні приписів статті 613 ЦК України, а тому суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача пені, в зв'язку з чим, позовна вимога про стягнення з відповідача пені в розмірі 3 467,80 грн. не підлягає задоволенню.

Згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Зокрема, в силу вимог ст. ст. 33, 34 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов'язку сплатити заявлену до стягнення заборгованість.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з покладенням судового збору в цій частині на відповідача в порядку ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 43, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Галявіна Юрія Михайловича (04201, АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер картки платника податків: НОМЕР_1) на користь Концерну «Військторгсервіс» (03151, м. Київ, вулиця Молодогвардійська, будинок 28-А, ідентифікаційний код: 33689922) заборгованість у розмірі 3 000 (три тисячі) грн. 00 коп. та судовий збір в розмірі 752 (сімсот п'ятдесят дві) грн. 00 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідні накази.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 13.12.2017.

Суддя О.А. Грєхова