ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" грудня 2017 р. Справа №922/3702/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Россолов В.В., суддя Слободін М.М.,

при секретарі Довбиш А.Ю.,

за участю представників:

прокуратури Харківської області ОСОБА_1, посвідчення №032167 від 11.02.2015 року;

позивача ОСОБА_2, за довіреністю №08-11/4551/2-16 від 27.12.2016 року;

відповідача не зявився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Рапан Сервіс», м.Київ, (вх.№3125Х/1-40) на рішення господарського суду Харківської області від 28.08.2017 року по справі №922/3702/16,

за позовом Керівника Харківської місцевої прокуратури №4, м.Харків,

в особі Харківської міської ради, м.Харків,

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Рапан Сервіс», м.Київ,

про стягнення коштів у розмірі 474778,32 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 28.08.2017 року у справі №922/3702/16 (суддя Калініченко Н.В.) позовні вимоги задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Рапан Сервіс» на користь Харківської міської ради збитки у розмірі 474778,32 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Рапан Сервіс» на користь Прокуратури Харківської області 7121,67 грн. судового збору.

Відповідач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 28.08.2017 року та прийняти нове судове рішення, яким у задоволені позову відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що після набуття у власність нежитлових будівель "Ж-3", "Ц-1", "Г-3", "З-2", "З1-1", "Ш-2", "Г2-3", "Г1-1", "Б2-3", "Б1-2", "И-2", "Е-4", "Д-2" та нежитлового приміщення без зазначення літери (площею 4777,8 кв.м. у травні 2015 року, керівництвом відповідача було прийнято рішення про доцільність поділу земельної ділянки на частини пропорційно площам приміщень. Так, керуючись виробничою необхідністю та ст. 123 Земельного кодексу України, відповідач звернувся до місцевого органу самоврядування з клопотанням про надання дозволу на розробку відповідного проекту землеустрою. Станом на момент подання скарги, проект землеустрою знаходиться на стадії розробки та після його отримання та затвердження апелянт має намір укласти договори оренди новостворених земельних ділянок.

Також скаржник звертає увагу суду на те, що на момент подачі позову так і на момент подачі апеляційної скарги, у позивача Харківської міської ради був дійсний договір оренди з попереднім власником майна (будівель) ВАТ «Автрамат», а строк дії договору становить до 01.01.2053 року. Отже, на думку скаржника, він не є належним відповідачем по справі, а позивач повинен був звертатися з позовом безпосередньо до орендаря, у звязку з невиконанням ним зобовязань, визначених договором між ними.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 17.10.2017 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Рапан Сервіс» прийнято до провадження та призначено до розгляду.

16.11.2017 року від прокуратури Харківської області надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№11689), в якому зазначає, що згодна з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об'єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у звязку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У судовому засіданні 16.11.2017 року колегією суддів оголошено про перерву у розгляді справи до 07.12.2017 року.

07.12.2017 року розгляд справи продовжено та представник прокуратури пояснив, що проти позиції скаржника заперечує з підстав викладених у відзиві.

Представник позивача письмового відзиву не надав однак пояснив, що проти апеляційної скарги відповідача заперечує, просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, посилаючись на те, що судом першої інстанції повно та всебічно досліджені усі фактичні обставини справи, яким надана належна правова оцінка.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представників сторін та прокуратури, повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

04.04.2015 року між Харківською міською радою (позивач у справі) та Відкритим акціонерним товариством «Автрамат» було укладено договір оренди земельної ділянки №7567/05 несільськогосподарського призначення, загальною площею 7,9815 га, яка розташована за адресою: м.Харків, Салтівське шосе, 43. Строк дії договору до 01.01.2053 року.

Як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта Товариства з обмеженою відповідальністю «Рапан Сервіс», останній є власником нерухомого майна з 12.05.2015 року по 31.08.2016 року, а саме нежитлових приміщень "Ж-3", "Ц-1", "Г-3", "З-2", "З1-1", "Ш-2", "Г2-3", "Г1-1", "Б2-3", "Б1-2", "И-2", "Е-4", "Д-2" та нежитлового приміщення без зазначення літери (площею 4 777,8 кв.м., т.с. 1, арк. спр. 61), загальною площею 37896,3 кв.м., що розташовані за адресою: м.Харків, Салтівське Шосе, 43 на підставі договорів купівлі-продажу. Тобто, на земельній ділянці, яка була надана в оренду ВАТ «Автрамат» (т. 1, а.с. 41-66).

Відповідно до довідки Київської об'єднаної податкової інспекції м.Харкова Головного управління ДФС у Харківській області, Товариство з обмеженою відповідальністю «Рапан Сервіс» не перебуває на обліку у Київській ОДПІ м.Харкова ГУ ДФС в Харківській області (районна ОДПІ за місцем знаходження земельної ділянки), як платник за землю. Протягом 2016 року, ані, ТОВ «Рапан Сервіс», ані, ВАТ «Автрамат» податкові декларації з палати за землю до Київської ОДПІ не надавалися. (т. 1, а.с. 79).

Звертаючись до суду з позовом, прокурор зазначав, що відповідач з часу придбання нерухомого майна, що розташоване на спірній земельній ділянці та до теперішнього часу, не звертався до позивача із заявою про надання в оренду земельних ділянок, які розташовані по Салтівському Шосе, 43 у м.Харкові. Тобто, відповідач з 12.05.2015 року і по 31.08.2016 року, використовував земельну ділянку площею 37888 кв.м. по Салтівському шосе, буд. 43 у м.Харкові для експлуатації нежитлових будівель без оформлення документів на право власності або користування земельною ділянкою та без державної реєстрації цих прав.

Враховуючи вимоги ст.ст. 16, 269, 270, 271, 287, 289 Податкового кодексу України, проведений Департаментом територіального контролю Харківської міської ради розрахунок не отриманого земельного податку через відсутність платежів за земельні ділянки, що розташовані за адресою: м.Харків, Салтівське шосе, 43, на яких розташовані нежитлові приміщення, що належать на праві власності відповідачу, з огляду на приписи ст. 22 Цивільного кодексу України і ст. 224 Господарського кодексу України, прокурор просив суд стягнути з відповідача на користь позивача збитки завдані територіальній громаді міста Харкова, внаслідок неодержання доходів у сумі земельного податку у розмірі 474778,32 грн.

Колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду зазначає, що відповідно до ст. 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Обєктом плати за землю є земельна ділянка.

Згідно ч.1 ст.116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом (ст. 122 Земельного кодексу України).

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Згідно з п. 2.12. постанови пленуму Вищого господарського суду України №6 від 17.05.2011 року «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» відповідно до частини 2 статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на житловий будинок (будівлю, споруду), що знаходяться на земельній ділянці, наданій у користування, до набувача переходить право користування відповідною земельною ділянкою в тому ж обсязі, що був у попереднього землекористувача.

Відповідно до абз. 1 п. 3.4. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 року №6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» за змістом статті 377 Цивільного кодексу України та статті 120 Земельного кодексу України, до особи, яка набула права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій розміщено відповідне нерухоме майно, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Отже, у разі встановлення факту правомірного набуття особою права на нерухоме майно за наявності у попереднього власника належно оформленого права на земельну ділянку, на якій воно розміщене, необхідно враховувати, що така особа набула права на відповідну земельну ділянку.

При цьому, виходячи зі змісту частин 1, 2 статті 120 Земельного кодексу України, з виникненням прав власності на будівлю чи споруду у юридичної особи виникає право одержати земельну ділянку в користування, а розглянути таке питання та прийняти відповідне рішення в строки, встановлені законом, зобов'язаний відповідний повноважний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування.

У матеріалах справи наявний договір оренди землі від 04.04.2005 року, який був укладений між Харківською міською радою Харківської області та Відкритим акціонерним товариством «Автрамат», який є попереднім власником нерухомого майна розташованого на земельній ділянці загальною площею 7,9815 га з кадастровим номером :02:036:0003.

Статтями 125 і 126 Земельного кодексу України встановлено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, яке оформляється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

При переході права власності на будівлю, право власності чи користування земельною ділянкою під цією будівлею переходить не автоматично. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою, право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону.

Відповідно до ст. 181 Цивільного кодексу України будівля, як об'єкт цивільних прав пов'язується із земельною ділянкою, так як є неможливим переміщення будівлі без її знецінення.

Набуття земельної ділянки відповідачем обумовлюється набуттям права власності на будівлі, розташовані на земельній ділянці, без якої існування будівель та їх використання є неможливим. Наявність на земельній ділянці об'єктів нерухомості, які належать на праві власності відповідачу, унеможливлює використання цієї земельної ділянки територіальною громадою міста Харкова для власних або інших цілей, оскільки це обмежує право на користування власністю, яка належить відповідачу.

Отже, набувши право на земельну ділянку, у зв'язку з переходом права власності на об'єкти нерухомості, відповідач не звільняється від необхідності зареєструвати речові права на земельну ділянку у встановленому законом порядку.

Аналогічним чином перехід права власності на земельну ділянку до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, унормовують положення ст. 377 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України «Про оренду землі» до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда.

Викладені вище обставини обґрунтовують наявність правового зв'язку між результатом правомірною поведінкою відповідача з набуття права власності на будівлі, та наслідком набуттям відповідачем права на оформлення права користування земельною ділянкою.

Тобто, враховуючи вищевикладене, можливо дійти висновку, що до відповідача разом з правом власності на нерухоме майно перейшло право на оформлення користування земельною ділянкою, а саме на оренду земельної ділянки на якій знаходиться нерухоме майно, оскільки у ВАТ «Автрамат» земельна ділянка знаходилась в оренді.

Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Як вже зазначалося, використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель.

Об'єктом плати за землю є земельна ділянка, а також земельна частка (пай), яка перебуває у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, а платниками власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі, в тому числі орендарі, тобто безпосередньо ті суб'єкти господарювання, яким земельні ділянки передані у власність або надані в користування, в тому числі на умовах оренди. Власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі, крім орендарів, сплачують земельний податок. За земельні ділянки, надані в оренду, справляється орендна плата.

Підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Відповідно до пп. 14.1.147 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України плата за землю загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Земельний податок обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XIII цього Кодексу) (пп. 14.1.72 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України).

Справляння плати за землю здійснюється відповідно до положень Податкового кодексу України з урахуванням критеріїв, які визначені у розділі XIII «Плата за землю».

Згідно зі ст. 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону.

У п. 287.6 Податкового кодексу України прямо передбачено, що при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.

Тобто, обовязок по сплаті податку за земельні ділянки виникає саме з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку. Однак, матеріали справи не містять доказів щодо наявності у відповідача права власності чи права користування земельною ділянкою під придбаними будівлями, а також доказів щодо державної реєстрації цих прав.

Чинне законодавство та усталена судова практика відмічають, що у випадку відсутності відповідних правовстановлюючих документів, які підтверджують право власності чи право користування земельною ділянкою, така земельна ділянка не може виступати об'єктом оподаткування земельного податку чи податку з орендної плати.

Таким чином, з огляду на викладене колегія суддів вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 474778,32 грн. недоотриманого земельного податку з посиланням на норм Податкового кодексу України є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно п. 3.12 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» №18 від 26.12.2011 року, підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

У позовній заяві позивач посилається на обставини, які на його думку свідчать про наявність збитків, які складаються з недоотриманого земельного податку.

Обрання правої позиції є правом позивача і суд позбавлений можливості вийти за межі позовних вимог і самостійно визначити підстави позову замість позивача. Тому, суд позбавлений можливості здійснити правильну правову кваліфікацію правовідносин сторін у цій справі та застосувати ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини. Колегією суддів встановлено, що у відповідача у звязку з відсутністю державної реєстрації права власності на земельну ділянку не виникло обовязку по сплаті податку за земельну ділянку. Наразі, спірна земельна ділянка знаходиться у комунальній власності, а не зареєстрована за відповідачем, який у свою чергу може бути тільки землекористувачем земельної ділянки під будівлею, однак і правовідносини щодо землекористування на даний час є неоформленими.

Крім того, слід звернути увагу на те, що позивач звертаючись до суду з позовною заявою просив стягнути збитки, які складаються із недоотриманого земельного податку.

Відповідно до п. 2.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» №6 від 17.05.2011 року суди мають враховувати, що способи захисту прав юридичних та фізичних осіб на земельні ділянки, визначені статтею 152 Земельного кодексу України, положення якої у відповідних правовідносинах підлягають переважному застосуванню перед нормами Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

Положеннями статті 152 Земельного кодексу України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відшкодування заподіяних збитків.

Приписом частини 1 статті 157 Земельного кодексу України передбачено, що відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів або погіршує якість земель, розташованих у зоні їх впливу, в тому числі внаслідок хімічного і радіоактивного забруднення території, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами і стічними водами.

Пунктом д) ч. 1 ст. 156 Земельного кодексу України передбачено, що власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні саме внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Відповідно до ч. 2 ст. 157 Земельного кодексу України порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Верховним Судом України в п. 14 постанови пленуму «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 року №7 вказано, що розміри збитків, заподіяних власникам землі та землекористувачам вилученням (викупом) або тимчасовим зайняттям земельних ділянок у встановленому порядку, визначаються комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими комітетами міських (міст обласного значення) рад відповідно до Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам (затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.1993 року № 284).

Постановою Кабінет Міністрів України від 19.04.1993 року № 284 затверджено Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, згідно п. 1 якого власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні вилученням (викупом) та тимчасовим зайняттям земельних ділянок, встановленням обмежень щодо їх використання, погіршенням якості ґрунтового покриву та інших корисних властивостей земельних ділянок або приведенням їх у непридатний для використання стан та неодержанням доходів у зв'язку з тимчасовим невикористанням земельних ділянок.

В той же час, відповідно до п. 3.8. постанови пленуму Вищого господарського суду України №6 від 17.05.2011 року «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин», вирішуючи спори за позовами органів державної влади або місцевого самоврядування про стягнення з особи, яка набула у власність житловий будинок, будівлю або споруду і не переоформила право користування земельною ділянкою, збитків саме у вигляді упущеної вигоди (зокрема у розмірі неодержаної плати за оренду земельної ділянки), господарські суди повинні брати до уваги положення статті 22 Цивільного кодексу України та частини другої статті 224 Господарського кодексу України. Для застосування такого заходу відповідальності слід встановлювати наявність у діях відповідача усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками і вини).

Якщо у розгляді справи буде з'ясовано обставини, зазначені в абзаці третьому підпункту 3.4 пункту 3 цієї постанови, і що суб'єкт господарювання вживав необхідних заходів до оформлення свого права землекористування, то відсутність у нього переоформлених на його ім'я правовстановлюваних документів на земельну ділянку не може розцінюватися як правопорушення.

Згідно абз. 3 п.п. 3.4. п. 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України №6 від 17.05.2011 року, з виникненням прав власності на будівлю чи споруду у юридичної особи виникає право одержати земельну ділянку в користування, а розглянути таке питання та прийняти відповідне рішення в строки, встановлені законом, зобов'язаний відповідний повноважний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. Тому відсутність у такої особи переоформлених на її ім'я правовстановлюючих документів на земельну ділянку не може кваліфікуватися як самовільне зайняття земельної ділянки. З урахуванням викладеного в таких випадках положення статті 212 Земельного кодексу України застосуванню не підлягають.

Так, предметом доказування у даній справі має бути встановлення наявності складу господарського правопорушення, а саме: а) протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи; б) шкідливого результату такої поведінки - збитків; в) причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками; г) вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності хоча б одного з елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не наступає.

Відповідно до ч. 2 ст. 1166 Цивільного кодексу України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

У апеляційній скарзі апелянт зазначає, що він звернувся до місцевого органу самоврядування з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, що є однією з передумов для подальшої процедури для оформлення договору оренди землі. Тобто, можливо допустити, що відповідачем вчиняються дії направлені на належне оформлення земельної ділянки, яка знаходиться під будівлями, які належать на праві власності відповідачу.

Судом першої інстанції під час розгляду справи та задоволення позову не досліджено і не надано оцінки тому, що позивач просив суд стягнути збитки, тобто не досліджено у повному обємі предметний обсяг доказування у даній справі.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України визначає, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Приймаючи до уваги вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги і наявності фактів для скасування оскаржуваного рішення з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

За змістом п. 10 ч. 2 ст. 105 Господарського процесуального кодексу України у постанові апеляційного господарського суду має бути зазначено, зокрема, новий розподіл судових витрат у разі скасування чи зміни рішення.

Так, у відповідності до ст. 49, ч. 2 ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, вирішуючи питання про перерозподіл судового збору пропорційно задоволеним вимогам, враховуючи приписи абз. 4 п. 4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013 року «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» з огляду на те, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги та відмову в задоволені позовних вимог, судові витрати за подання позовної заяви відшкодуванню не підлягають, натомість витрати по сплаті за подання апеляційної скарги підлягають відшкодуванню.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 32-34, 43, 99, 101, 102, п.2 ст. 103, п. 1, 4 ч. 1 ст. 104, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України колегія суддів апеляційної інстанції,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Рапан Сервіс» задовольнити.

Рішення господарського суду Харківської області від 28.08.2017 року у справі №922/3702/16 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким у позові відмовити.

Стягнути з Прокуратури Харківської області (61050, м.Харків, вул. Б.Хмельницького, 4, , банк одержувача: Державна казначейська служба України, м. Київ, код 820172, рахунок 7171, код класифікації видатків бюджету - 2800) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Рапан Сервіс» (03115, м.Київ, вул. Михайла Котельникова, буд. 45-В, ) 7833,84 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідний наказ.

Повний текст постанови складено 12 грудня 2017 року.

Головуючий суддя Хачатрян В.С.

Суддя Россолов В.В.

Суддя Слободін М.М.