ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.12.2017 Справа № 904/12503/16

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Паруснікова Ю.Б. доповідач;

суддів: Верхогляд Т.А., Чередка А.Є.

при секретарі судового засідання: Саланжій Т.Ю.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 представник за довіреністю від 02.10.2017 № 64;

від відповідача: ОСОБА_2 представник за довіреністю від 30.12.2017 б/н,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Автопромінь» на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 20.07.2017 по справі № 904/12503/16 (суддя Петренко Н.Е.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку», м. Київ

до Товариства з додатковою відповідальністю «Автопромінь», м. Дніпро

про стягнення 37996,21 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 20.07.2017 по даній справі позов задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю «Автопромінь» на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» прострочену заборгованість по тілу кредиту у розмірі 25575,69 грн., прострочену заборгованість за процентами у розмірі 4902,01 грн., пеню у розмірі 751,85 грн., витрати по сплаті судового збору у розмірі 1378,00 грн.

В решті позову відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення суми заборгованості за кредитом у сумі 25575,69 грн. та суми заборгованості за процентами у розмірі 4902,01 грн. місцевий господарський визнав їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

У звязку з порушенням відповідачем строків сплати процентів за користування овердрафтом, місцевий господарський суд також визнав обґрунтованою нараховану позивечем до сплати відповідачу суму пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення у розмірі 7518,51 грн.

Разом з тим, місцевий господарський суд з посиланням на п. 3 ст. 83 ГПК України, виходячи із загальних засад, встановлених ст. 3 ЦК України за власною ініціативою зменшив її розмір на 90 % до 751,85 грн., що свідчить про часткове задоволення позову в цій частині.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду відповідач звернувся до Дніпропетровського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, згідно якої просить суд скасувати рішення в частині стягнення з ТДВ «Автопромінь» простроченої заборгованості по тілу кредиту у сумі 25575,69 грн. та прострочену заборгованість за процентами у сумі 4902,01 грн., прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» в означеній частині відмовити.

Апелянт вважає, що рішення місцевого господарського суду винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на неправильне застосування місцевим господарським судом норм матеріального права, зокрема ст. ст. 613, 616, 617 Цивільного кодексу України, оскільки часткове не погашення кредиту у сумі 74316,40 грн. за рахунок коштів, які знаходились у позивача на поточному рахунку відповідача № 8818 здійснено не з вини відповідача, а тому подальше нарахування процентів по кредиту з суми 144519,22 грн. є безпідставним, а відповідно, сума заборгованості за основним боргом у розмірі 25575,69 грн. та заборгованість за процентами у розмірі 4902,01 грн. нараховані не вірно.

При цьому апелянт вважає, що після зарахування банком зустрічних однорідних вимог за заявою відповідача від 20.01.2016 шляхом направлення суми грошових коштів з рахунку № 8818 на погашення кредиту за кредитним договором від 30.12.2013 № ККОВК.125943.010 сума кредиту є погашеною у повному обсязі, а подальше нарахування банком відповідачу процентів є неправомірним.

10.08.2017 ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу прийнято до провадження, а розгляд справи призначено у судовому засіданні на 30.08.2017.

29.08.2017 до канцелярії Дніпропетровського апеляційного господарського суду надійшов відзив ПАТ «ВБР» на апеляційну скаргу, згідно якого останній просив залишити оскаржуване рішення місцевого господарського суду по даній справі без змін, а апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

У звязку з витребуванням від сторін обґрунтованих розрахунків заборгованості та додаткових доказів, які мають значення для правильного вирішення справи, розгляд справи неодноразово відкладався у судових засіданнях.

На підставі клопотання ПАТ «ВБР» розгляд справи здійснювався у судових засіданнях в режимі відеоконференції.

В період всього розгляду справи на підставі розпоряджень керівника апарату суду та відповідних протоколів автоматичної зміни складу колегії суддів, неодноразово змінювався склад колегії суддів, а розгляд справи розпочинався спочатку.

04.12.2017 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України, апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Судова колегія, розглянувши наявні в матеріалах справи документи, а також додатково витребувані розрахунки сторін та докази, заслухавши пояснення сторін по суті спору, якими обґрунтовані вимоги кожної із них, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення господарського суду змінити з огляду на наступе.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом 30.12.2013 між позивачем та відповідачем укладено договір про надання овердрафту № ККОВК.125943.010 (далі - Договір), відповідно до умов п.1.1 якого позивач зобов'язується здійснювати платежі з поточного рахунку відповідача № 4223 в ПАТ «ВБР», МФО 380719 (далі - поточний рахунок) у разі відсутності на ньому власних грошових коштів у межах встановленого позивачем ліміту. З моменту здійснення таких платежів позивач вважається таким, що надав відповідачу кредит у формі овердрафт на суму здійснених банком платежів в межах ліміту. Дебетове сальдо, яке зафіксоване на поточному рахунку на кінець поточного операційного дня, вважається залишком заборгованості за овердрафтом на кінець поточного операційного дня.

За приписами п. 1.2 Договору, кредитування відповідача за методом овердрафт здійснюється позивачем у межах ліміту та строку, встановлених згідно з цим Договором, з періодом безперервного користування овердрафтом не більше, ніж 30 календарних днів. Якщо строк погашення овердрафту припадає на не банківський день, то погашення повинне бути здійснене не пізніше наступного банківського дня. При цьому проценти за користування овердрафтом нараховуються та сплачуються також і за період від дня, що не є банківським, по день, що передує наступний банківський день. Неустойка при цьому не нараховується.

Початком періоду безперервного користування овердрафтом вважається перший день, починаючи з якого безперервно існувала заборгованість відповідача за овердрафтом.

Датою закінчення періоду безперервного користування овердрафтом вважається день, по закінченню якого на поточному рахунку зафіксована відсутність заборгованості відповідача за овердрафтом.

Як вказано у п. 1.3 Договору, ліміт овердрафту встановлюється в розмірі 30% від фактичного середньомісячного кредитового обороту по поточному рахунку, від основної діяльності за останні 3 місяці (формується виключно за рахунок надходжень виручки від реалізації товарів (робіт, послуг)), але не може перевищувати об'єму середньомісячної виручки згідно Звіту про фінансові результати (ф.2) за останній звітний квартал більш ніж у 1,5 разів, що на дату укладення цього Договору складає 300000,00 грн.

Перерахунок ліміту овердрафту проводиться щомісячно у розмірі та у порядку, визначеними п. 1.3 цього Договору та встановлюється на період до наступної дати перерахунку. Ліміт може бути змінено як в меншу так і в більшу сторону у порядку, передбаченому цим Договором (п. 1.4. Договору).

Відповідно до п. 1.5. Договору, процентна ставка за користування овердрафтом складає 16% річних. Тип процентної ставки - фіксована.

Згідно з п. 1.6. Договору, овердрафт надається строком до 29.12.2014 включно.

Пунктом 1.9. Договору передбачено, що кредит у формі овердрафт надається в обмін на зобов'язання відповідача щодо повернення кредиту, сплати процентів та комісії в обумовлені даним Договором строки.

Як зазначено у п. 1.10. Договору, у разі непогашення овердрафту в строк передбачений п. п. 1.2, 1.6. цього Договору, заборгованість за овердрафтом вважається простроченою та наступного банківського дня залишок дебетового сальдо на поточному рахунку переноситься на рахунок по обліку простроченої заборгованості.

За приписами п. 2.1. Договору нарахування процентів здійснюється щоденно на суму залишку заборгованості за овердрафтом на кінець операційного дня за процентною ставкою, що вказана в п. 1.5. Договору. Нарахування процентів за вихідні та/або святкові дні здійснюється у перший робочий день за період: з вихідного та/або святкового дня по перший робочий день включно. При розрахунку приймаються: рік - 360 (триста шістдесят) днів, місяць - рівний календарній кількості днів.

У п. 2.2. Договору вказано про те, що сплата нарахованих процентів за користування овердрафтом здійснюється щоденно наступного дня після дня нарахування у автоматичному порядку. В разі відсутності грошових коштів на поточному рахунку відповідача погашення процентів проводиться за рахунок невикористаного ліміту овердрафту. В разі відсутності грошових коштів на поточному рахунку відповідача та повного використання ліміту овердрафту погашення процентів в цей день не проводиться. Строк сплати процентів відповідачем: з першого дня періоду безперервного користування овердрафтом по останній день включно, або по день закінчення дії Договору. Проценти переносяться на рахунки простроченої заборгованості по процентам наступного дня за датою закінчення періоду безперервного користування овердрафтом, а за останній період користування овердрафтом - за датою закінчення строку, зазначеного в п. 1.6. даного Договору.

Пунктом 2.3. Договору передбачено, що у разі невиконання відповідачем умов п. п. 1.2., 1.6. цього Договору та перенесення непогашеного залишку овердрафту на рахунок по обліку простроченої заборгованості, нарахування процентів здійснюється щоденно на суму залишку простроченої заборгованості за кредитом на кінець операційного дня за ставкою, визначеною п. 8.1. Договору. Якщо день погашення кредиту у формі овердрафт згідно з п. п. 1.2., 1.6. цього Договору є днем, що передує вихідному та/або святковому дню, нарахування процентів здійснюється у перший робочий день на суму залишку заборгованості за овердрафтом, за процентною ставкою, визначеною п. 1.5. Договору.

Погашення процентів, нарахованих у порядку, згідно п. 2.3. Договору, здійснюється щоденно у день нарахування (п. 2.4. Договору).

Відповідно до п. 4.2.1. Договору, відповідач зобов'язаний здійснювати своєчасне повернення овердрафту, сплачувати нараховані проценти, комісію та виконувати всі свої зобов'язання у повному обсязі у строки, передбачені цим Договором.

Згідно з п. 8.1. Договору, за порушення строків погашення заборгованості за овердрафтом та/або непогашення заборгованості за овердрафтом після закінчення періоду безперервного користування овердрафтом позивач нараховує відповідачу проценти в розмірі 26% річних від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення. При розрахунку процентів приймаються: рік - 360 (триста шістдесят) днів, місяць - рівний календарній кількості днів.

Цей Договір набуває чинності з дати його підписання та скріплення печатками сторін та діє до повного виконання відповідачем своїх зобов'язань за цим Договором (п. 9.1. Договору).

06.06.2014 між сторонами укладено Додаткову угоду № 1 до Договору, за умовами якої сторони внесли зміни до п. п. 1.5. та 8.1. та виклали їх у наступній редакції: «п. 1.5. процентна ставка за користування овердрафтом складає 16% річних з 30.12.2013 до 05.06.2014 (включно), з 06.06.2014 у розмірі 20% річних. Тип процентної ставки - фіксована.

п. 8.1. за порушення строків погашення заборгованості за овердрафтом та/або непогашення заборгованості за овердрафтом після закінчення періоду безперервного користування овердрафтом позивач нараховує відповідачу проценти у розмірі 26% річних з 30.12.2013 до 05.06.2014 (включно), з 06.06.2014 у розмірі 30% річних від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення».

10.10.2014 між сторонами укладено Додаткову угоду № 2 до Договору, за умовами якої сторони внесли зміни до п. п. 1.2. та 1.3. щодо строку безперервного користування овердрафтом - 90 календарних днів та встановлення ліміту - 220000,00 грн.

Позивач зазначає про виконання ним свої обов'язків за Договором у повному обсязі, однак з 10.12.2014 відповідач не виконував свої зобов'язання щодо погашення овердрафту, у зв'язку з чим, прострочена заборгованість, згідно заяви про уточнення позовних вимог (т. 1 а. с. 114), станом на 14.12.2016 становить 37996,21 грн., з яких:

- 25 575,69 грн. - прострочена заборгованість по тілу кредиту;

- 4 902,01 грн. - прострочена заборгованість за процентами;

- 7 518,51 грн. - пеня.

Позивач просив суд стягнути з відповідача вказану заборгованість.

Відповідач заявлені позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити позивачу в їх задоволенні у повному обсязі, оскільки, на його думку, позивач мав право договірного списання заборгованості відповідно до п. 3.1.5. Договору з поточного рахунку відповідача № 8818 відкритого в ПАТ «ВБР», на якому було розміщено кошти у сумі 74316,40 грн., тобто в сумі достатній для погашення кредиту, але своєчасно не списав ці кошти в рахунок погашення кредиту, що в подальшому потягло за собою нарахування прострочки за процентами та пені.

Вищевказане і є причиною виникнення даного спору.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 27.11.2014 № 743 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 27.11.2014 № 132 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «ВБР», згідно з яким з 28.11.2014 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський банк розвитку».

В подальшому на підставі постанови Правління Національного банку України від 21.12.2015 № 914 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів прийнято рішення від 22.12.2015 № 234 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «ВБР» та делегування повноважень ліквідатора банку», згідно з яким розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «ВБР» провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків ОСОБА_3 на два роки з 23.12.2015 по 22.12.2017 включно.

Зазначена інформація є публічною та розміщена на офіційних сайтах Національного банку України та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Згідно зі ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», до повноважень уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб відноситься вжиття передбачених законодавством заходів щодо стягнення простроченої заборгованості позичальників та інших боржників банку.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (ст. 174 Господарського кодексу України).

Статтею 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено обов'язковість виконання договору сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями ст. 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику, якщо інше не встановлено параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Статтею 1048 Цивільного кодексу України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Згідно з частиною 2 статті 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У відповідності до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Ухвалюючи рішення по даній справі місцевий господарський суд виходив з того, що вимоги позивача в частині стягнення суми заборгованості за тілом кредиту у розмір 25575,69 грн. та суми заборгованості за процентами у розмірі 4902,01 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Між тим, колегія суддів з таким висновком місцевого господарського суду погодитись не може з огляду на наступне.

Стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначає, що кредитором банку є юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Відповідно до ст. 510 ЦК сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. Якщо кожна зі сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Відповідач по справі посилається на той факт, що він був одночасно як кредитором банку на суму 74316,40 грн., так і боржником ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» за кредитним договором від 30.12.2013 № ККОВК.125943.010 у сумі кредиту 74316,40 грн.

Згідно п. 3.1.5. кредитного договору банк має право договірного списання заборгованості.

Процедуру щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульовано Законом України від 23.02.2012 № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом, що регулює ці правовідносини (далі - Закон).

Згідно з п. 16 ст. 2 Закону тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку, в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до п. 6 Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Норми наведеного Закону регулюють будь-які відносини, що виникають у зв'язку із виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідацією банків, у тому числі відносини з клієнтами - фізичними особами, юридичними особами, іншими учасниками господарської діяльності банку.

Нормами ст. 36 Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Так, відповідно до ч. 5 ст. 36 Закону під час тимчасової адміністрації, зокрема, не здійснюється: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач листом від 30.12.2014 вих. № 396 в період запровадження Фондом в ПАТ «ВБР» тимчасової адміністрації звертався до банку про здійснення погашення кредитних зобов'язань за кредитним договором про надання овердрафту від 30.12.2013 № ККОВК.125943.010 укладеного між ТДВ «Автопромінь» та ПАТ «ВБР», за рахунок грошових коштів, що розміщені на поточному рахунку № 8818 у сумі 74316,40 грн. (т. 1 а. с. 59).

Листом від 22.01.2015 за вих. № 1293 банк повідомив ТДВ «Автопромінь» про неможливість списання зазначених грошових коштів, у зв'язку з віднесенням ПАТ «ВБР» до категорії неплатоспроможних і запровадження тимчасової адміністрації (т. 1 а. с. 60).

Такі дії банку, місцевим господарським судом визнано правомірними, оскільки відповідач звернувся до позивача з вимогою здійснити списання грошових коштів у період запровадження у банку тимчасової адміністрації, а тому виконання зазначеної операції банком обмежувалося положеннями п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в редакції, чинній на час виникнення спору. Колегія суддів з таким висновком місцевого господарського суду повністю погоджується.

В подальшому заявою від 20.01.2016 (вхід. позивача № 1025/1 від 20.01.2016) відповідач повторно просив позивача здійснити зарахування кредиту за рахунок коштів, які знаходяться на поточному рахунку відповідача № 8818 (т. 1 а. с. 61).

У відповідь на заяву відповідача, позивач своїм листом повідомив ТДВ «Автопромінь», що згідно заяви останнього банком здійснено зарахування зустрічних однорідних вимог 28.04.2016. Рішенням виконавчої дирекції Фонду ґарантування вкладів фізичних осіб від 07.04.2016 № 489 «Про затвердження переліку (реєстру) вимог кредиторів ПАТ «ВБР» , ТДВ «Автопромінь» визнано кредитором ОСОБА_4 на суму 74671,63 грн. з урахуванням коштів з рахунків, зокрема, з рахунку: 8818 у сумі 74316,40 грн.

Між тим, на думку колегії суддів зарахування банком зустрічних однорідних вимог саме 28.04.2016 відбулося з порушенням норм діючого законодавства з огляду на наступне.

Згідно ч. 2 п. 8) ст. 46 Закону з дня початку процедури ліквідації банку: зокрема, забороняється зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобовязань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), прощення боргу, поєднання боржника і кредитора в одній особі внаслідок укладення будь-яких правочинів з іншими особами, крім банку, зарахування на вимогу однієї із сторін.

Обмеження, встановлені цим пунктом, не поширюються на зобовязання банку щодо зарахування зустрічних однорідних вимог, крім обмежень, прямо передбачених законом, у разі, якщо боржник банку одночасно є кредитором цього банку і грошові кошти спрямовуються на погашення зобовязань за кредитом цього боржника перед цим банком за кредитними договорами та/або за емітованими цим боржником борговими цінними паперами, виключно з урахуванням того, що: кошти перебували на поточних та/або депозитних рахунках такого боржника на дату початку процедури виведення Фондом банку з ринку та договірне списання з цих рахунків передбачено умовами договорів, укладених між боржником і банком.

Згідно ст. 601 ЦК України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Таким чином, зарахування зустрічних однорідних вимог, про яке заявлено однією із сторін у зобов'язанні, здійснюється в силу положень ст. 601 Цивільного кодексу України та не пов'язується із прийняттям такого зарахування іншою стороною.

При цьому, чинним законодавством не передбачено спеціальних вимог щодо форми заяви про зарахування зустрічних вимог як одностороннього правочину, тому його слід вважати вчиненим, а зобов'язання припиненим внаслідок заліку зустрічних однорідних вимог, в момент направлення такої заяви іншій стороні у зобов'язанні.

Аналогічної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України (постанова від 13.11.2017 по справі № 910/22361/15).

Отже, в силу Закону, банк мав зарахувати зустрічні однорідні вимоги саме 20.01.2016, тобто з моменту надходження означеної заяви відповідача до банку.

На вимогу Дніпропетровського апеляційного господарського суду уповноваженим представником ПАТ «ВБР» здійснено детальний розрахунок суми позову станом на 30.12.2016 з урахуванням можливості заліку 20.01.2016 коштів у сумі 74316,40 грн., відповідно до якого, сума простроченої заборгованості по тілу кредиту становить 19506,61 грн., прострочена заборгованість по процентами становить 5608,23 грн. та пені 4942,61 грн. Вказані розрахунки заборгованості за кредитним Договором представник позивач підтвердив у судовому засіданні, яке відбувалося в режимі відеоконференції 04.12.2017.

Таким чином, заборгованість відповідача за Договором на дату звернення до суду з позовом (30.12.2016) з урахуванням задоволення позивачем 20.01.2016 вимоги відповідача про зарахування зустрічних однорідних вимог у сумі 74316,40 грн. в рахунок погашення боргу складає 19506,61 грн., прострочена заборгованість по процентами становить 5608,23 грн.

Частиною 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання (ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Перевіривши наведений позивачем розрахунок пені у розмірі 7518,51 грн., господарський суд визнав його таким, що зроблений вірно, але зменшив її розмір на 90 % до 751,85 грн.

У випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509, ч. ч. 1-2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшувати. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми, як неустойку, спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобовязання, неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Право суду, приймаючи рішення, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки, який підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобовязання, передбачене п. 3 ст. 83 ГПК України. При цьому, вказана процесуальна норма застосовується виключно у сукупності з нормами права матеріального, які передбачають можливість зменшення розміру пені, а саме ч. 3 ст. 551 ЦК України і ст. 233 ГК України.

Так, за приписами ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобовязання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобовязанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобовязання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Частиною 3 ст. 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобовязання, господарський суд обєктивно оцінює, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, котрі заслуговують на увагу, ступеню виконання зобовязання, причини неналежного виконання або невиконання зобовязання, незначний період прострочення виконання, наслідків порушення зобовязання, невідповідності розміру стягуваної неустойки таким наслідкам, поведінки винної сторони, зокрема вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобовязання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків тощо (п. 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»). При цьому наявність обставин, що мають істотне значення, при застосуванні зазначених правових норм, вирішується на підставі оцінки судом усіх матеріалів справи.

Як вбачається з оскаржуваного судового рішення, місцевий господарський суд, зменшуючи розмір пені на 90 %, на підставі повного та обєктивного розгляду усіх обставин справи та оцінки зібраних у справі доказів, за своїм внутрішнім переконанням встановив, що відповідач неодноразово звертався до позивача щодо списання грошових коштів з його рахунку, а таке списання не проводилось, у звязку з запровадженням в банку тимчасової адміністрації.

Таким чином колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд встановив наявність передбачених ст. 233 ГК України, ч. 3 ст. 551 ЦК України та п.3 ст. 83 ГПК України підстав для зменшення розміру суми пені, яка підлягає до стягнення, у зв'язку з чим, розмір пені був зменшений на 90 % до 751,85 грн.

Згідно детального розрахунку позивачем суми позову станом на 30.12.2016 з урахуванням можливості заліку від 20.01.2016 відповідачу нараховано до стягнення пені у сумі 4942,61 грн. Враховуючи зменшення місцевим господарським судом суми пені на 90% до стягнення з відповідача підлягає сума 494,26 грн.

Посилання представника ПАТ «ВБР» на наявність наказу Фонду від 10.11.2015 № 389 «Про встановлення контролю за відповідальністю дій уповноважених осіб Фонду вимогам Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб в частині зарахування зустрічних однорідних вимог», відповідно до якого (п. 1.) уповноважені особи Фонду за 10 календарних днів до запланованого здійснення зустрічного зарахування однорідних вимог, повинні погоджувати таке зарахування з департаментом врегулювання неплатоспроможності банків, колегія суддів відхиляє, оскільки означений наказ: по-перше: не змінює визначених Законом підстав для зарахування зустрічних однорідних вимог; по-друге: означеним наказом не визначено момент, з якого здійснюється відповідне зарахування зустрічних однорідних вимог; по тертє: позивачем не доведено та не надано доказів наявності фактичних обставин, які б свідчили про недодержання відповідачем вимог, встановлених ст. 203 та ст. 601 Цивільного кодексу України, в момент вчинення одностороннього правочину (заяви про припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних вимог від 20.01.2016).

Крім того, колегія суддів відхиляє доводи ПАТ «ВБР» про те, що заява ТОВ «Автопромінь» не є заявою про зарахування зустрічних однорідних вимог, оскільки: по-перше: за своїм змістом заява відповідача про списання заборгованості за кредитним договором свідчить про наявність саме зустрічних однорідних вимог; по-друге: банком заява відповідача була розглянута та узгоджена у порядку, визначеному наказом Фонду від 10.11.2015 № 389, саме як заява про зарахування зустрічних однорідних вимог, що також випливає зі змісту листа банку про зарахування зустрічних вимог (т. 1 а. с. 62).

З огляду на вищевикладене апеляційна скарга ТОВ «Автопромінь» підлягає задоволенню частково, а рішення слід змінити.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача по справі пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, Дніпропетровський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Автопромінь» задовольнити частково.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 20.07.2017 по справі № 904/12503/16 змінити.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Автопромінь» (49000, Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Філософська, буд. 39, ідентифікаційний код 02139245) на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» (01135, м. Київ, вул. Чорновола Вячеслава, буд. 25, ідентифікаційний код 36470620) прострочену заборгованість по тілу кредиту у сумі 19506,61 грн., прострочену заборгованість за процентами у розмірі 5608,23 грн., пеню у розмірі 494,26 грн. судовий збір у сумі 928,76 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» (01135, м. Київ, вул. Чорновола Вячеслава, буд. 25, ідентифікаційний код 36470620) на користь Товариства з додатковою відповідальністю «Автопромінь» (49000, Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Філософська, буд. 39, ідентифікаційний код 02139245) судовий збір за перегляд справи судом апеляційної інстанції у сумі 1186,22 грн.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови виготовлено 11.12.2017.

Головуючий суддя Ю.Б. Парусніков

Судді: Т.А. Верхогляд

ОСОБА_5