номер провадження справи 5/122/17
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.12.2017 Справа № 908/2058/17

За позовом: Приватного акціонерного товариства "Єнакіївський металургійний завод" (87504, Донецька область, м. Маріуполь, пр. Ілліча, буд. 54, блок 4)

До відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний будинок - Світлотехніка" (69035, м. Запоріжжя, вул. Незалежної України, буд. 82)

про визнання недійсним третейське застереження, яке викладене в п. 9.2. Договору поставки № 12-001683 від 18.04.2012р.

Суддя Проскуряков К.В.

Представники сторін:

Від позивача: не з'явився

Від відповідача: Бондаренко В.І., довіреність від 08.08.2017р.

СУТНІСТЬ СПОРУ:

17.10.2017р. до господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Приватного акціонерного товариства "Єнакіївський металургійний завод" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний будинок - Світлотехніка" про визнання недійсним третейське застереження, яке викладене в п. 9.2. Договору поставки № 12-001683 від 18.04.2012р.

Ухвалою суду від 17.10.2017р. позовну заяву прийнято до розгляду та порушено провадження у справі № 908/2058/17, справі присвоєно номер провадження - 5/122/17, розгляд якої призначено на 22.11.2017р. Ухвалою суду від 22.11.2017р. №908/2058/17 розгляд справи відкладено на 08.12.2017р. У судовому засіданні 08.12.2017р. судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

За письмовим клопотанням представника відповідача розгляд справи відбувався без фіксації судового процесу за допомогою технічних засобів.

27.11.2017р. до суду надійшло клопотання Приватного акціонерного товариства «Краснодонвугілля» про вступ у справу в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача. Вказана заява обґрунтована наступним: заявник є учасником групи Метінвест, яка входить у Світову асоціацію виробників сталі так само, як позивач по цій справі. На думку заявника, рішення суду вплине на права,свободи і інтереси заявника. Крім того, задоволення позову створить обов'язки для відповідача відносно заявника. Також, заявник зазначає, що рішення по цій справі матиме негативні наслідки для заявника у виді підриву ділової репутації, втрати авторитету серед клієнтів, зменшення товарообігу та вплине на результати його господарської діяльності.

Відповідно до ст.27 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора. Якщо господарський суд під час розгляду справи встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права і обов'язки осіб, що не є стороною у справі, господарський суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.

Як вбачається із матеріалів справи, клопотання Приватного акціонерного товариства «Краснодонвугілля» про вступ у справу в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача не підтверджено жодними належними та допустимими доказами. Зокрема, Приватне акціонерне товариство «Краснодонвугілля» не є стороною оспорюваного правочину. Крім цього, наявність будь-яких інших правовідносин зі сторонами по справі, також, не підтверджена відповідними доказами, втому числі відсутній статут групи «Метінвест». А також не вказано обставини, за яких рішення у справі №908/2058/17 завдасть шкоди діловій репутації Приватному акціонерному товариству «Краснодонвугілля».

З огляду на викладене, суд, розглянувши клопотання Приватного акціонерного товариства «Краснодонвугілля» про вступ у справу в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, є безпідставними та залишається без задоволення.

Позивач у жодне судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений своєчасно та належним чином шляхом направлення на його адресу ухвал суду. Клопотань про розгляд справи за відсутності належним чином повноваженого представника позивача або про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило. Своїм правом бути присутнім у судовому засіданні позивач-1 не скористався.

Згідно з ч. 1 ст. 64 ГПК України ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам, прокурору, якщо він є заявником, за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Відповідно до підпункту 3.1. пункту 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18) місцезнаходження юридичної особи або місце проживання фізичної особи - підприємця визначається на підставі відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (стаття 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців").

В п. 3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 зазначено, що за змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Судом на адресу позивача, а саме: 87504, Донецька область, м. Маріуполь, пр. Ілліча, буд. 54, блок 4, було надіслано копію ухвали про порушення провадження від 17.10.2017р. №908/2058/17 та копію ухвали про відкладення розгляду справи від 22.11.2017р. №908/2058/17, зазначені ухвали на адресу суду не поверталися.

На судове засідання, яке відбулося 22.11.2017р., від представника позивача засобом електронного зв'язку надійшло клопотання про перенесення розгляду справи, у зв'язку із зайнятістю представника позивача у інших судових засіданнях.

Суд зазначає, що відповідно до п. 1.5.17 Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженою наказом ДСА України № 28 від 20.02.2013 р., документи, отримані електронною поштою без електронного цифрового підпису або каналами факсимільного зв'язку, не належать до офіційних. У разі надсилання електронних документів без електронного цифрового підпису та факсограм необхідно надсилати також оригінал документа в паперовій формі.

Судом встановлено, що клопотання позивача не містило електронного цифрового підпису, оригіналу до суду не надходило, отже вказане клопотання не є офіційним документом та не підлягає розгляду судом, оригінал вказаного клопотання до суду не надходив.

Згідно зі ст. 22 ГПК України сторони мають право брати участь у господарських засіданнях. Оскільки зміст норми не передбачає обов'язку сторін брати участь в судових засіданнях, нез'явлення повноважних представників сторін в судові засідання є реалізацією процесуального права сторони.

В п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 зазначено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що між позивачем та відповідачем було укладено договір поставки №12-001683 від 18.04.2012р. На думку позивача третейське застереження у п. 9.2. договору є недійсним, відповідно до ст.ст. 55, 64 Конституції України, ст. 203 ЦК України, ст. 5 Закону України «Про третейські суди». Просить суд визнати недійсним третейське застереження, яке викладене в п. 9.2. договору поставки №12-001683 від 18.04.2012р. Позовні вимоги просить задовольнити.

Відповідач у судових засіданнях підтримав відзив на позовну заяву та просить суд відмовити позивачу у задоволені у позовних вимог у повному обсязі. Суду були надані наступні пояснення: мі сторонами у цій справі було укладено договір поставки №№12-001683 від 18.04.2012р. На виконання умов договору відповідач здійснив поставку товару, однак позивачем, в порушення умов договору, було здійснено часткову оплату за поставлений товар. 11.05.2017р. відповідач, на виконання п. 9.2. договору, звернувся до відповідного третейського суду за захистом свої прав та інтересів, як передбачено умовами договору. Свою правову позицію відповідач засновує на ст. 55 Конституції України, ст.ст. 626, 627 ЦК України, ст.ст. 5, 12 Закону України «Про третейські суди», ст. 8 Закону України «Про судоустрій та статус суддів». Також, відповідач просить суд стягнути з позивача витрати на надання правової допомоги.

Наявні матеріали справи дозволяють розглянути справу по суті.

Розглянувши та дослідивши матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, 18.04.2012р. між Публічним акціонерним товариством "Єнакіївський металургійний завод" (далі - «Покупець») та Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний будинок - Світлотехніка" (далі - «Постачальник») було укладено договір поставки №12-001683 (далі - договір), відповідно до п.п. 1.1., 1.2., постачальник зобов'язується передати, а покупець - прийняти та оплатити продукцію (далі - товар) на умовах, передбачених цим договором.

В матеріалах справи міститься витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 78-83), з якого вбачається, що позивачем змінено організаційно-правову форму з Публічного акціонерного товариства на Приватне акціонерне товариство. Таким чином, суд вважає Приватне акціонерне товариство "Єнакіївський металургійний завод" належним позивачем по справі.

Відповідно до п.п. 3.2. договору передбачено, що постачальник зобов'язується поставити товар на умовах поставки, зазначених в специфікаціях у відповідності до Інкотермс.

Згідно з п.п. 5.2. договору, оплата за поставлений товар буде здійснюватися протягом тридцяти календарних днів з моменту поставки товару и надання покупцю документів, вказаних в п. 6.4. цього договору, якщо інше не передбачено в Специфікаціях.

Пунктом 9.2. договору передбачено, якщо спори та розбіжності, зазначені в п. 9.1. цього договору, не будуть врегульовані шляхом переговорів, їх вирішення здійснюється у відповідності до матеріального права України наступним чином:

- спори, майнові вимоги за якими перевищено еквівалент 10 000 доларів США (з урахуванням обмінного курсу НБУ на дату виникнення вимог) щодо основної суми зобов'язань, вирішуються в господарських судах України (у відповідності до чинного законодавства України);

- спори, майнові вимоги за якими не перевищено еквівалент 10 000 доларів США (з урахуванням обмінного курсу НБУ на дату виникнення вимог) щодо основної суми зобов'язань, вирішуються Регіональним Третейським судом України при Асоціації "Регіональна правова група" (у відповідності до регламенту вказаного суду) , рішення якого є остаточним і обов'язковим для сторін та підлягає виконанню сторонами у строки, вказані в рішенні суду.

Як вказує відповідач, на виконання умов договору протягом 2016 року відповідачем було здійснено поставку товару, однак позивачем було здійснено часткову оплату за поставлений товар, чим порушив свої зобов'язання за договором.

11.05.2017р. відповідач, на виконання п. 9.2. договору, звернувся до Постійно діючого Регіонального третейського суду України при асоціації «Регіональна правова група» з позовною заявою про стягнення з позивача заборгованості за договором та штрафних санкцій на загальну сум 125 748,77 грн., що не перевищує еквівалент 10 000,00 доларів США за даними офіційного курсу валют НБУ на дату виникнення вимог.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання згідно із ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України виникають, зокрема, з договору.

Виходячи зі змісту позовної заяви, Законом України «Про третейські суди» встановлено можливість (право), а не обов'язковість передачі спору на розгляд третейського суду у випадку наявності третейської угоди.

Згідно із ст.2 Закону України «Про третейські суди», третейські суди не входять до системи судів загальної юрисдикції, не здійснюють правосуддя. Відповідно до положення ст.8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді.

За твердженням позивача, встановлення в договорі третейської угоди є порушенням ст.ст.55, 64 Конституції України та ст.5 Закону України «Про третейські суди».

У зв'язку з чим, позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання недійсним третейського застереження, яке викладене в п. 9.2. Договору поставки №12-001683 від 18.04.2012р.

За приписом ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Зокрема, згідно ст. 217 Цивільного кодексу України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Як вказувалось вище, обґрунтовуючи свої вимоги про визнання недійсним п.9.2 договору №12-001683 від 18.04.2012р. позивач посилається на порушення вимог ст.ст.55, 64 Конституції України та ст.5 Закону України «Про третейські суди».

Згідно з положеннями частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Суд, здійснюючи правосуддя, забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави (підпункт 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у справі про призначення судом більш м'якого покарання від 02.11.2004 N 15-рп/2004). Тому в контексті статті 55 Конституції України органи судової влади здійснюють функцію захисту майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних або юридичних осіб у сфері цивільних і господарських правовідносин.

Третейський розгляд спорів сторін у сфері цивільних і господарських правовідносин - це вид недержавної юрисдикційної діяльності, яку третейські суди здійснюють на підставі законів України шляхом застосування, зокрема, методів арбітрування. Здійснення третейськими судами функції захисту, передбаченої в абзаці сьомому статті 2, статті 3 Закону України "Про третейські суди", є здійсненням ними не правосуддя, а третейського розгляду спорів сторін у цивільних і господарських правовідносинах у межах права, визначеного частиною п'ятою статті 55 Конституції України.

Згідно до ст. 125 Конституції України, третейські суди не віднесені до системи судів загальної юрисдикції. Отже, з аналізу положень Закону України "Про третейські суди" випливає, що третейські суди є недержавними незалежними органами захисту майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних та/або юридичних осіб у сфері цивільних і господарських правовідносин.

Згідно зі статтею 5 Закону України "Про третейські суди" юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Статтею 2 цього Закону визначено, що третейська угода - це угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом.

Крім того, п. 4.2.3 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 № 18 роз'яснено, що господарському суду слід мати на увазі, що третейська угода про передання спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав.

Таким чином, третейська угода про передачу спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав, що спростовує доводи позивача про неможливість звернення до суду про захист своїх прав.

Відповідно до статті 12 Закону третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд, регламент третейського суду розглядається як невід'ємна частина третейської угоди. За будь-яких обставин у разі суперечності третейської угоди регламенту третейського суду застосовуються положення регламенту. Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує. Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди. Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору. У разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною. Недійсність окремих положень договору, контракту, що містить третейське застереження, не тягне за собою недійсність такого третейського застереження. Третейська угода може містити як вказівку про конкретно визначений третейський суд, так і просте посилання на вирішення відповідних спорів між сторонами третейським судом.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що предметом третейської угоди може бути не лише спір, який існує на момент укладення такої угоди, а й будь-які спори, які виникатимуть між сторонами договору в майбутньому та передбачені третейською угодою. (Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 08 квітня 2015 року по справі №15/056).

Як встановлено, у даній справі, третейську угоду було погоджено між позивачем та відповідачем у вигляді третейського застереження на стадії укладення господарського договору (пункт 9.2 договору).

Окрім цього, суд враховує, що договір поставки №12-001683 від 18.04.2012р. готувався позивачем та його надруковано на фірмовому бланку позивача, на кожній сторінці якого міститься штамп підприємства позивача. Крім цього, у судовому засіданні відповідач підтвердив, що договір поставки №12-001683 від 18.04.2012р. було укладено за формою ПАТ "Єнакіївський металургійний завод". Суд також враховує, що договір підписано та скріплено печатками обох підприємств та у матеріалах справи відсутній протокол розбіжностей, який би свідчив про непогодження позивача із п. 9.2. договору.

Таким чином, третейське застереження, передбачене пунктом 9.2 договору про надання послуг, відповідає приписам статей 2, 5, 12 Закону України "Про третейські суди" і не суперечить вимогам цивільного законодавства щодо форми та змісту.

Відповідно до ст.ст. 4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України встановлений принцип господарського судочинства, згідно з яким кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог або заперечень.

За висновками суду, всупереч вимог ст.ст.4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України позивачем підстав для визнання спірного п.9.2 договору №12-001683 від 18.04.2012р. недійсним до матеріалів справи не надано (зокрема, позивачем не доведено ані незаконність змісту правочину, ані недотримання форми, ані невідповідність волі та волевиявлення).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є не обґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Також представник відповідача у судовому засіданні підтримав клопотання представника відповідача про відшкодування витрат на правову допомогу.

Відповідачем в якості доказів отримання послуг адвоката надано до матеріалів справи договір про надання правничої допомоги від 19.10.2017р. з додатками до договору: Акт прийому-передачі наданих послуг від 08.12.2017р. за договором про надання правової допомоги від 19.10.2017р., розрахунок від 08.12.2017р. на суму 2 560,00 грн., квитанція від 08.12.2017р. на суму 2 560,00 грн. та видатковий касовий ордер на суму 2 560,00 грн.

З огляду на вищевикладене, враховуючи вимоги ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, а також те, що в розмір відшкодування судових витрат, у т.ч. оплати послуг адвоката, не повинен бути не співрозмірним, тобто явно завищеним з огляду на складність та обставини справи, суд зменшує оплату вартості витрат на правову допомогу, оскільки: подано відзив на позовну заяву, помічник адвоката знайомився з матеріалами цієї справи, судом проведено 2 судових засідання (судове засідання від 22.11.2017р., яке відбувалося за участю адвоката Діордієва та відповідно до протоколу судового засідання тривало 30 хвилин, а не одну годину як зазначено в розрахунку від 08.12.2017р.), судове засідання 08.12.2017р. відбулось за участю помічника адвоката, яка не має свідоцтва на право зайняття адвокатською діяльністю), а тому відшкодуванню підлягають судові витрати в сумі 2 240,00 грн. на оплату послуг адвоката.

Судові витрати відносяться на позивача.

Згідно із п. 4 ст. 129 Конституції України, ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Керуючись ст.ст. 27, 49, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Єнакіївський металургійний завод" (87504, Донецька область, м. Маріуполь, пр. Ілліча, буд. 54, блок 4, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний будинок - Світлотехніка" (69035, м. Запоріжжя, вул. Незалежної України, буд. 82, , поточний рахунок 9438, код банку 313399) витрати на правову допомогу згідно договору від 19.10.2017р. у розмірі 2 240 (дві тисячі двісті сорок) грн. 00 коп. Видати наказ.

Суддя К.В. Проскуряков

Рішення господарського суду набирає чинності протягом 10 днів із дня його підписання

Рішення оформлено у повному обсязі та підписано 13.12.2017р.