ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" грудня 2017 р. Справа № 40/356-07

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Тарасова І. В., суддя Білоусова Я.О., суддя Пуль О.А.

при секретарі Марченко В.О.

за участю представників:

позивача - не з'явився

відповідача - Мироненко О.О., дов. №08-11/4555/2-16 від 27.12.2016

заявника апеляційної скарги - ОСОБА_2, ОСОБА_3, м. Харків

ОСОБА_4 - не з'явивися

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ФО ОСОБА_2, м. Харків, ФО ОСОБА_3, м. Харків, ФО ОСОБА_4, м. Харків (вх. №3079 Х/2-8)

на рішення господарського суду Харківської області від 12.07.2007 року у справі № 40/356-07

за позовом ФОП Моренець Ніни Андріївни,

до Харківської міської ради ,

про визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Харківської області від 12 липня 2007 року у справі № 40/356-07 (суддя Хотенець П.В.) позовні вимоги ФОП Моренець Ніни Андріївни до Харківської міської ради про визнання права власності задоволено. Визнано право власності Фізичної особи - підприємця Моренець Ніни Андріївни на нежитлові приміщення підвалу в літ. "А-9-10" (нежитлові приміщення підвалу: №1 - №29) загальною площею 814,8 кв.м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Зобов'язано Комунальне підприємство "Харківське міське бюро технічної інвентаризації" у п'ятиденний строк після набрання рішенням законної сили здійснити державну реєстрацію права власності на нежитлові приміщення підвалу в літ. "А-9-10" (нежитлові приміщення підвалу: №1 - №29) загальною площею 814,8 кв.м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 за Моренець Ніною Андріївною.

Визнано право власності Фізичної особи - підприємця Моренець Ніни Андріївни на нежитлові приміщення технічного поверху в літ. "А-9-10" (нежитлові приміщення технічного поверху: №23, №24, №29 - №43) загальною площею 265,8 кв.м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Зобов'язано Комунальне підприємство "Харківське міське бюро технічної інвентаризації" у п'ятиденний строк після набрання рішенням законної сили здійснити державну реєстрацію права власності на нежитлові приміщення технічного поверху в літ. "А-9-10" (нежитлові приміщення технічного поверху: №23, №24, №29 - №43) загальною площею 265,8 кв.м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 за Моренець Ніною Андріївною.

Стверджуючи, що нежитлові приміщення технічного поверху та підвалу, що розташовані у будинку по АДРЕСА_1 є власністю мешканців будинку та належать їм на праві спільної сумісної власності з 2007 року, а тому визнання за ФОП Моренець Ніною Андріївною права власності на приміщення підвалу в літ. "А-9-10" (нежитлові приміщення підвалу: №1 - №29) загальною площею 814,8 кв.м та на приміщення технічного поверху в літ. "А-9-10" (нежитлові приміщення технічного поверху: №23, №24, №29 - №43) загальною площею 265,8 кв.м, порушує права та законні інтереси власників квартир будинку по АДРЕСА_1 на користування нежитловими приміщеннями, які є допоміжними, власники квартир ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, посилаючись на приписи ст. 91 ГПК України, звернулись до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просили скасувати рішення господарського суду Харківської області від 12.07.2007 у справі №40/356-07 про визнання за ФОП Моренець Н.А. права власності на нежитлові приміщення підвалу в літ. "А-9-10" (нежитлові приміщення підвалу: №1 - №29) загальною площею 814,8 кв.м та нежитлові приміщення технічного поверху в літ. "А-9-10" (нежитлові приміщення технічного поверху: №23, №24, №29 - №43) загальною площею 265,8 кв.м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, поданої в порядку статті 91 ГПК України, скаржники наголошують на тому, що оскаржуваним судовим рішенням безпосередньо порушуються права та інтереси власників квартир у будинку по АДРЕСА_1, які відповідно до вимог законодавства, є співвласниками допоміжних приміщень, а відтак, оскаржуване рішення стосується їх майнових прав та інтересів та порушує їх право на користування спірними приміщеннями. Як зазначають скаржники, спірні нежитлові приміщення є допоміжними, оскільки в них проведені інженерно-технічні комунікації багатоквартирного будинку відповідно до проектної документації, згідно якої здійснювалось будівництво та відбулось подальше введення його в експлуатацію. Зокрема, в приміщеннях підвалу розташовані системи водопостачання та теплозабезпечення, які знаходяться під високим тиском та потребують доступу для контролю за їх станом, в приміщенні технічного поверху знаходяться машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери, прокладені телекомунікаційні мережі та ін.

Також скаржники вважають, що приймаючи оскаржуване рішення, власники квартир безпідставно не були залучені до участі у справі, а відсутність їх згоди на вчинення ФОП Моринець Н.А. будь-яких дій щодо допоміжних приміщень, які належать всім власникам квартир на праві спільної сумісної власності не було взято до уваги судом першої інстанції. Скаржники зазначають, що про факт визнання права власності на нежитлові приміщення підвалу в літ. "А-9-10" (нежитлові приміщення підвалу: №1 - №29) загальною площею 814,8 кв.м, та на нежитлові приміщення технічного поверху в літ. "А-9-10" (нежитлові приміщення технічного поверху: №23, №24, №29 - №43) загальною площею 265,8 кв.м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 саме за ФОП Моренець Н.А., мешканцям будинку стало відомо від представника Моренець Н.А., який у червні 2017 року повідомив ОК "ЖБК "КОВЧЕГ" (орган, який здійснює управління та обслуговування будинку), що ФОП Моренець Н.А. є власником вищевказаних нежитлових приміщень на підставі рішення господарського суду та має намір продати приміщення підвалу літ. "А-9-10" № 8 площею 38,8 кв.м.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 13.10.2017 поновлено строк на подання апеляційної скарги, апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 09.11.2017.

Колегією суддів враховано, що статтею 129 Конституції України встановлено основні засади судочинства, до яких, зокрема, віднесено забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін.

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

В силу приписів ст. 2 Закону України „Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 цього ж Закону кожному гарантується захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону. Згідно з ч. 3 зазначеної статті кожен має право на участь у розгляді своєї справи у визначеному процесуальним законом порядку в суді будь-якої інстанції.

Таким чином, конституційне право на судовий захист передбачає як невід'ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об'ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

За загальним правилом оскаржити рішення суду в апеляційному порядку може особа, яка брала участь у справі. Крім того, право на апеляційне оскарження має також особа, яка не брала участі у справі, якщо судове рішення безпосередньо зачіпає її права, свободи, інтереси чи покладає якісь обов'язки.

Саме з метою захисту порушеного права стаття 91 Господарського процесуального кодексу України надає право на звернення з апеляційною скаргою особам, яких не було залучено до участі у справі, рішення у якій стосується їх прав і обов'язків.

Тобто, з аналізу вказаних норм вбачається, що підставою для надання певній не залученій до участі у справі особі права на звернення з апеляційною скаргою є саме порушення її прав або охоронюваних законом інтересів внаслідок вирішення судами спору в справі, до участі в якій ця особа обов'язково підлягала залученню під час розгляду справи як така, що мала певні права і обов'язки у спірних правовідносинах.

Судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав та обов'язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення господарським судом першої інстанції є скаржник, або викладено судження про права та обов'язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Можливість звернення до апеляційного суду з апеляційною скаргою на судове рішення осіб, що не були залучені до участі у справі, безпосередньо пов'язується з існуванням рішення, яким вирішено питання щодо конкретної матеріально-правової вимоги та пов'язаністю з цим рішенням прав скаржників.

Перш за все, суд повинен з'ясувати чи мають право на апеляційне оскарження судових актів фізичні особи, які не були залучені до участі у даній справі. Необхідно з'ясувати чи вирішив суд про права та обов'язки цих осіб, які звернулися зі скаргою. Якщо за результатами розгляду справи факту такого вирішення питання про права та обов'язки осіб не встановлено, у апеляційного господарського суду немає правових підстав для задоволення скарги.

В даному випадку скаржники обґрунтовують порушення спірним рішенням своїх прав та інтересів тим, що нежитлові приміщення підвалу в літ. "А-9-10" (нежитлові приміщення підвалу: №1 - №29) загальною площею 814,8 кв.м та нежитлові приміщення технічного поверху в літ. "А-9-10" (нежитлові приміщення технічного поверху: №23, №24, №29 - №43) загальною площею 265,8 кв.м. право власності на які визнано за ФОП Моренець Н.А., є допоміжними приміщеннями та належать на праві спільної сумісної власності мешканцям багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_1.

За змістом ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

У відповідності до частини 2 статті 382 Цивільного кодексу України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Згідно зі ст. 4 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" власниками квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку можуть бути фізичні та юридичні особи, територіальні громади, держава. Власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку.

Спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників (ст. 5 Закону).

Таким чином, питання правомірності використання, у тому числі набуття у власність, спільного майна в багатоквартирному будинку особою може бути оспорено будь-яким співвласником багатоквартирного будинку (співвласниками).

Приписами статті 237 Цивільного кодексу України унормовано, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Матеріали справи свідчать, що із апеляційною скаргою на рішення господарського суду Харківської області від 12.07.2007 у справі №40/356-07 звернулись власники квартир, мешканці будинку по АДРЕСА_1 - фізичні особи ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, право діяти яким в даному апеляційному провадженні в якості уповноважених представників з питань захисту прав та інтересів мешканців будинку по АДРЕСА_1 щодо спільної сумісної власності на допоміжні приміщення підвалу та технічного поверху надано на підставі протоколу загальних зборів співвласників багатоквартирного житлового будинку №21/09/17 від 21.09.2017, що міститься в матеріалах справи.

09.11.2017 від скаржника ОСОБА_4 надійшла заява (вх. №11384) в якій він зазначив, що підтримує апеляційну скаргу, просить здійснювати розгляд справи за його відсутністю.

09.11.2017 відповідачем до суду апеляційної інстанції надано відзив на апеляційну скаргу, в якому Харківська міська рада в повному обсязі підтримала вимоги апеляційної скарги, вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято без повного з'ясування обставин, що мають значення по справі та з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення господарського суду Харківської області від 12.07.2017 по справі №40/356-07 задовольнити в повному обсязі.

Позивач в судове засідання 09.11.2017 не з'явився, про причини нез'явлення суд не повідомив, про час та місце розгляду справі повідомлений судом належним чином, про що свідчить підпис на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення від 19.10.2017 року. (а.с.219 )

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 09.11.2017 розгляд справи було відкладено на 05.12.2017 року.

01.12.2017 від скаржників надійшла заява (вх. №12408) про долучення до матеріалів справи додаткових документів. Надані документи долучено судом до матеріалів справи.

05.12.2017 відповідачем надано відзив на апеляційну скаргу (вх. 12537), який разом із доданими документами долучено до матеріалів справи.

Також, 05.12.2017 скаржники звернулись до суду із заявою (вх. №12543) про долучення до матеріалів справи листа КП «Харківське МБТІ» від 24.11.2014 №8841 про зареєстровані об'єкти нерухомого майна по АДРЕСА_1 станом на 31.12.2012 року. Надані документи долучені судом до матеріалів справи.

Позивач відзиву на апеляційну скаргу не надав.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, ФОП Моренець Н.А. припинила підприємницьку діяльність, про що свідчать відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

У п. 4.7. Постанови пленуму Вищого господарського суду України 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» громадянин, який мав статус суб'єкта підприємницької діяльності, але на дату подання позову втратив такий статус, не може бути стороною в судовому процесі у господарському суді, якщо немає визначених законом підстав для його участі в такому процесі. Однак у разі коли відповідна зміна статусу відбулася після порушення провадження у справі, вона не тягне за собою наслідків у вигляді зміни підвідомчості такої справи і, відповідно, - припинення провадження у ній, оскільки на час порушення господарським судом такого провадження її розгляд належав до юрисдикції цього суду.

В судове засідання 05.12.2017 позивач не з'явився, рекомендоване поштове відправлення суду, що направлялось на адресу Моренець Н.А. за адресою, яка зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, яким позивач повідомлявся про час та місце розгляду справи, 27.11.2017 повернуто поштовим відділенням на адресу Харківського апеляційного господарського суду із позначкою «за закінченням терміну зберігання».

Пунктом 3.9.1. постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 26.12.2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" визначено, що особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи, у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Окрім того, враховуючи невідкладне розміщення ухвали Харківського апеляційного господарського суду від 09.11.2017 у Єдиному державному реєстрі судових рішень, колегія суддів зазначає, що всіх учасників процесу належним чином повідомлено про час та місце судового засідання.

Враховуючи те, що судом апеляційної інстанції в порядку вимог ч. 1 ст. 64 та ст. 87 ГПК вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, а також з огляду на те, що явку представників сторін у дане судове засідання не визнано обов'язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу без участі представника позивача за наявними у ній матеріалами в порядку ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Проаналізувавши доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши наявні у справі матеріали на предмет їх юридичної оцінки судом першої інстанції, перевіривши правильність застосування господарським судом норм матеріального та процесуального права, заслухавши в судовому засіданні уповноважених представників сторін, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 05.07.2007 року Фізична особа-підприємець Моренець Ніна Андріївна звернулась до господарського суду Харківської області з позовом до Харківської міської ради в якому просила визнати за нею право власності на нежитлові приміщення підвалу в літ. "А-9-10" (нежитлові приміщення підвалу: №1 - №29) загальною площею 814,8 кв.м та на нежитлові приміщення технічного поверху в літ. "А-9-10" (нежитлові приміщення технічного поверху: №23, №24, №29 - №43) загальною площею 265,8 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та зобов'язати Комунальне підприємство «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» зареєструвати за ФОП Моренець Н.А. право власності на вказані приміщення.

Вимоги позовної заяви позивач обґрунтовувала тим, що ФОП Моренець Н.А. на праві користування належать нежитлові приміщення підвалу та технічного поверху в літ. "А-9-10", які розташовані за адресою: АДРЕСА_1. Протягом 2006 - 2007 років позивачем зазначені приміщення реконструйовані. Після проведеної реконструкції загальна площа реконструйованого об'єкту нерухомого майна - нежитлових приміщень підвалу в літ. "А-9-10" стала складати 814,8 кв.м. (нежитлові приміщення підвалу: №1 - 73,4 кв.м.; №2 - 2,9 кв.м.; №3 - 11,8 кв.м.; №4 - 17,7 кв.м., №5 - 5,2 кв.м., №6 - 69,5 кв.м., №7 - 46,7 кв.м., №8 - 38,8 кв.м., №9 - 42,2 кв.м., №10 - 13,3 кв.м., №11 - 7,4 кв.м., №12 - 77,9 кв.м., №13 - 42,5 кв.м., №14 - 69,0 кв.м., №15 - 3,4 кв.м., №16 - 10,2 кв.м., №17 - 16,9 кв.м., №18 - 68,7 кв.м., №19 - 11,0 кв.м., №20 - 42,3 кв.м., №21 - 60,4 кв.м., №22 - 38,9 кв.м., №23 - 4,0 кв.м., №24 - 6,0 кв.м., №25 - 12,8 кв.м., №26 - 17,7 кв.м., №27 - 1,5 кв.м., №28 - 1,5 кв.м., №29 - 1,2 кв.м.) та загальна площа реконструйованого об'єкту нерухомого майна - нежитлових приміщень технічного поверху в літ. "А-9-10" стала складати 265,8 кв.м. (нежитлові приміщення технічного поверху: №23 - 7,1 кв.м.; №24 - 11,6 кв.м.; №29 - 19,5 кв.м., №30 - 2,0 кв.м., №31 - 2,3 кв.м., №32 - 14,3 кв.м., №33 - 30,9 кв.м., №34 - 21,0 кв.м., №35 - 20,7 кв.м., №36 - 28,4 кв.м., №37 - 16,6 кв.м., №38 - 16,9 кв.м., №39 - 2,9 кв.м., №40 - 3,5 кв.м., №41 - 51,7 кв.м., №42 - 8,2 кв.м., №43 - 8,2 кв.м.), що позивач підтверджував Технічними паспортами Комунального підприємства "Харківське міське бюро технічної інвентаризації".

Можливість використання реконструйованого нерухомого майна ФОП Моренець Н.А. підтверджувала наданими до матеріалів справи Технічним висновком «Про стан несучіх конструкцій нежитлових приміщень підвалу №1-№29 по АДРЕСА_1 в м. Харкові» та Технічним висновком «Про стан несучіх конструкцій нежитлових приміщень технічного поверху №23, №24, №29-№43 по АДРЕСА_1 в м. Харкові».

Посилаючись на факт того, що реконструкція зазначених нежитлових приміщень підвалу та технічного поверху в літ. "А-9-10", розташованих за адресою: АДРЕСА_1 на момент подання позовної заяви закінчена, визнання права власності на вказані об'єкти нерухомого майна ніким не оскаржувалось та не порушує прав інших осіб і необхідно позивачу для здійснення підприємницької діяльності, а також приписи ст. ст. 316, 318, 321, 325, 328 Цивільного кодексу України, позивач просила задовольнити позовні вимоги.

Відповідач - Харківська міська рада, у відзиві на позовну заяву (а.с. 35) зазначала, що постановою Кабінету Міністрів України №1243 від 22.09.2004 затверджено Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, згідно п. 11 якого, для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкту (реконструйованих нежитлових приміщень підвалу та технічного поверху) виконавчим комітетом Харківської міської ради повинна бути утворена державна комісія. Також, рішенням сесії Харківської міської ради від 23.06.2004 №90/04 було затверджено «Порядок вирішення питань, пов'язаних із самочинним будівництвом», яким встановлено перелік документів, які у випадку самочинного будівництва повинен подати заявник, разом з тим ФОП Моренець Н.А. з приводу вирішення питання щодо самочинного будівництва до відповідача не зверталась. У зв'язку з цим, питання щодо задоволення позовних вимог відповідач просив залишити на розсуд суду.

Визнавши доведеним факт того, що нежитлові приміщення, які зазначені в технічній документації та розташовані за адресою: АДРЕСА_1 знаходиться у користуванні позивача з підстав не заборонених законом, а також є самочинно реконструйованими, на момент звернення до суду реконструкція вказаних об'єктів нерухомого майна, а саме: нежитлових приміщень підвалу в літ. "А-9-10" (нежитлові приміщення підвалу: №1 - №29) загальною площею 814,8 кв.м та нежитлових приміщень технічного поверху в літ. "А-9-10" (нежитлові приміщення технічного поверху: №23, №24, №29 - №43) загальною площею 265,8 кв.м закінчена, визнання права власності в судовому порядку не порушуватиме прав інших осіб, дані об'єкти потрібні позивачу для здійснення підприємницької діяльності, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

При цьому, суд виходив з презумпції правомірності набуття права власності позивачем, яка передбачає, що право власності на нежитлові приміщення в даному випадку набуто правомірно (ст. 328 ЦК України) та посилався на приписи статей 376, 392 Цивільного кодексу України.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку доказам у справі, виходячи з обставин справи в їх сукупності, колегія суддів не погоджується з висновком місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Нормами статті 41 Конституції України регламентовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права у судовому порядку.

Позов про визнання права власності є речово-правовим, вимоги якого звернені до суду який повинен підтвердити наявність у позивача права власності на спірне майно.

Об'єктом такого позову є усунення невизначеності відносин права власності позивача щодо індивідуально визначеного майна.

Підставою ж позову, є обставини, що підтверджують право власності позивача на майно.

Статтею 328 Цивільного кодексу України унормовано, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Таким чином, вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, повинні враховуватись положення ч. 2 ст. 328 ЦК України, якою встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, правомірність набуття права власності включає в себе законність та добросовісність такого набуття.

В якості правових підстав позовних вимог позивач посилався на приписи статті 328 ЦК України, за змістом положень якої правомірність набуття права власності передбачає законність та добросовісність такого набуття, а суд першої інстанції мотивуючи своє рішення покликався на норми ст. 376 ЦК України, якою встановлено правові підстави набуття права власності на самочинно збудоване нерухоме майно та приписи ст. 392 ЦК України, якою встановлено право власника майна на пред'явлення позову про визнання його права власності в разі оспорення або невизнання такого права іншою особою.

Обґрунтовуючи правомірність заявлених позовних вимог, позивач у позовній заяві стверджував, що нежитлові приміщення підвалу в літ. "А-9-10" (нежитлові приміщення підвалу: №1 - №29) загальною площею 814,8 кв.м та нежитлових приміщень технічного поверху в літ. "А-9-10" (нежитлові приміщення технічного поверху: №23, №24, №29 - №43) загальною площею 265,8 кв.м, що розташовані по АДРЕСА_1 належать йому на праві користування.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.).

Правовомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.

Згідно з нормою ст. 319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

При цьому, колегією суддів враховується, що виходячи з положень законодавства, право користування може належати не тільки власникам, але й іншим особам, яким такі права передані власником, або набуття таких прав підтверджується зокрема, цивільно-правовими договорами або адміністративними актами.

Залежно від виду права користування майном, такі речові права можуть виникати відповідно до закону, рішення суду, договору або заповіту.

Право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду (частина перша статті 402 ЦК України. )

Виходячи з наведеного, правомочність користування майном, має підтверджуватись відповідними правовстановлювальними документами, які підтверджують набуття відповідною особою права такого користування.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду з позовом, позивачем жодними доказами не підтвердив та не надав належних доказів в розумінні ст. ст. 33-34 ГПК України, які б підтверджували, що на момент звернення до суду у позивача були будь-які правовстановлюючі документи, що підтверджували отримання ним права користування нежитловими приміщеннями підвалу в літ. "А-9-10" (нежитлові приміщення підвалу: №1 - №29) загальною площею 814,8 кв.м та нежитловими приміщеннями технічного поверху в літ. "А-9-10" (нежитлові приміщення технічного поверху: №23, №24, №29 - №43) загальною площею 265,8 кв.м, що розташовані по АДРЕСА_1, зокрема, що таке право користування правомірно набуто ним на підставі цивільно-правових угод, укладених з власником нерухомого майна або надано йому за рішенням суду, або ж набуто ним у будь-який інший не заборонений законом спосіб.

Разом з тим, судом першої інстанції не було досліджено питання щодо правового статусу спірних нежитлових будівель, а також не надано оцінки обставинам, що підтверджують доводи позивача про знаходження нежитлових приміщень підвалу в літ. "А-9-10" (нежитлові приміщення підвалу: №1 - №29) загальною площею 814,8 кв.м та нежитлових приміщень технічного поверху в літ. "А-9-10" (нежитлові приміщення технічного поверху: №23, №24, №29 - №43) загальною площею 265,8 кв.м, що розташовані по АДРЕСА_1 у користуванні ФОП Моренець Н.А.

За таких обставин, колегія суддів приходить до переконливого висновку, що наведені позивачем доводи про знаходження вищеозначених нежитлових приміщень у його користуванні, а також правомірність такого користування позивачем документальними доказами по справі не доведена і такі докази в матеріалах справи відсутні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірні нежитлові приміщення є самочинно реконструйованими, а отже право власності на них можуть бути визнані за позивачем з підстав, встановлених ст. 376 ЦК України, яка є спеціальною в регулюванні правовідносин, які стосуються предмету даного спору, оскільки унормовує відносини, що виникають у тих випадках, коли вимоги закону та інших правових актів при самочинному будівництві були порушені.

За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Таким чином, виходячи зі змісту наведених норм, самочинним є будівництво об'єкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ст. 376 ЦК України.

Відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

Слід зазначити, що в розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а й об'єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності . Усі об'єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акта приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акта приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними (пункт 3.4.1.Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 5 вересня 2003 року № 146 (далі - Методичні рекомендації № 146).

Поняття реконструкції об'єкта нерухомості міститься в пункті 3 Державних будівельних норм В.3.2- 2- 2009 Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку і будівництва України від 22 липня 2009 року № 295 (далі - ДБН), відповідно до якого реконструкція - це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій.

Таким чином, норма частини першої статті 376 ЦК України підлягає застосуванню й до випадків самочинної реконструкції об'єкта нерухомості, у результаті якої об'єкт набуває нових якісних характеристик (зміна конфігурації, площі та кількості приміщень, втручання в несучі конструкції, улаштування дверних прорізів у капітальних стінах тощо; розділ 3.4 Методичних рекомендацій № 146).

При цьому за змістом частини першої статті 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об'єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).

Виключення з цієї норми визначено частиною 3 зазначеної статті ЦК України, якою встановлено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Відтак, для визнання за позивачем права власності суд має встановити, що самовільно збудовані приміщення завершені будівництвом, а також те, що земельна ділянка, надана йому в установленому законом порядку.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

З вищевикладених положень чинного законодавства вбачається, що визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за рішенням суду можливе за наявності певних умов, а саме: надання забудовнику земельної ділянки у встановленому порядку, відсутність порушень будівельних норм і правил, заперечень з боку власника земельної ділянки, відсутність порушення в результаті самочинної забудови прав інших осіб.

Відповідачем до суду апеляційної інстанції надано копію рішення виконавчого комітету Харківської міської ради №242 від 07.03.2007 з якого вбачається, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 загальною площею 0,5861 га надана в оренду для будівництва житлових будинків Товариству з обмеженою відповідальністю «Оргтехбуд». Таким чином, користувачем земельної ділянки, якому було надано право забудови в даному випадку є ТОВ «Оргтехбуд».

Як свідчать матеріали справи, посилаючись на існування у нього права користування спірними нежитловими приміщеннями, розташованими в житловому будинку, позивач зазначав, що протягом 2006-2007 років він здійснив реконструкцію нежитлових приміщень підвалу в літ. "А-9-10" (нежитлові приміщення підвалу: №1 - №29) загальною площею 814,8 кв.м та нежитлових приміщень технічного поверху в літ. "А-9-10" (нежитлові приміщення технічного поверху: №23, №24, №29 - №43) загальною площею 265,8 кв.м, що розташовані по АДРЕСА_1, яка на час звернення до суду з позовом закінчена. При цьому, доказів, які б свідчили , що вказані роботи проводились з дозволу забудовника- ТОВ «Оргтехбуд», позивачем до суду не надавались.

Між тим, позивачем не зазначено, а судом першої інстанції не було досліджено питання стосовно того, в чому саме полягала реконструкція нежитлових приміщень, здійснена позивачем, а також період проведення таких робіт. Враховуючи факт того, що багатоквартирний будинок було введено в експлуатацію 26.01.2007 року, а початком проведення робіт з реконструкції позивачем зазначено 2006 рік, реконструкція нежитлових приміщень проводилась позивачем під час будівництва самого будинку, тобто до моменту прийняття його в експлуатацію, водночас, в такому випадку, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна не набуває права власності на нього, а є лише власником будівельних матеріалів, обладнання тощо, що були використані в процесі цього будівництва.

Згідно з ДБН А.1.2-3-2004 «Склад, порядок розроблення, погодження та затвердження проектної документації для будівництва» проектування об'єктів здійснюється з дотриманням законодавства України на підставі вихідних даних. Реконструкція - це перебудова вже існуючих об'єктів виробничого та цивільного призначення, пов'язана з удосконаленням виробництва, підвищенням його техніко-економічного рівня та якості вироблюваної продукції, поліпшенням умов експлуатації та проживання, якості послуг, зміною основних техніко-економічних показників (кількість продукції, потужність, функціональне призначеня, геометричні розміри).

Водночас, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів" від 22 вересня 2004 року № 1243 прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів полягає у підтвердженні державними приймальними комісіями готовності до експлуатації об'єкті нового будівництва, реконструкції, реставрації, тощо, відповідно до затвердженої в установленому порядку проектної документації, нормативних вимог, вихідних даних на проектування.

Позивачем до суду першої інстанції було надано виконані у червні 2007 року на замовлення позивача ЗАТ «Харківреконструкція» Технічні висновки про стан несучіх конструкцій нежитлових приміщень підвалу №1 - №29 та технічного поверху №23, №24, №29 - №43 по АДРЕСА_1, у висновках яких зазначено, що за результатами візуального дослідження, а також на підставі дослідження технічного стану та повірочних розрахунків основних конструкцій, основні будівельні конструкції житлового будинку (підвального та технічного поверхів) знаходяться у задовільному технічному стані, дефектів, які впливають на експлуатаційну здатність житлового будинку не виявлено, подальша експлуатація конструкцій можлива.

Разом з тим, вимагаючи визнати право власності на нежитлові приміщення підвалу в літ. "А-9-10" (нежитлові приміщення підвалу: №1 - №29) загальною площею 814,8 кв.м та нежитлових приміщень технічного поверху в літ. "А-9-10" (нежитлові приміщення технічного поверху: №23, №24, №29 - №43) загальною площею 265,8 кв.м, що розташовані по АДРЕСА_1 позивач мав довести та підтвердити належними і допустимими доказами дотримання ним вимог, встановлених законодавством щодо правомірності здійснення реконструкції спірних приміщень, а також прийняття їх в експлуатацію у встановленому законом порядку, або ж надати докази, що підтверджують відмову компетентних органів у видачі йому дозвільних документів.

Водночас, будь-яких дозвільних документів на право виконання будівельних робіт з реконструкції об'єкту та вводу його в експлуатацію у встановленому законом порядку позивачем до суду першої інстанції не надавалось, а вказані питання не були предметом дослідження місцевого господарського суду.

Як зазначав відповідач у відзиві на позовну заяву, позивач до виконавчого комітету Харківської міської ради із заявою про створення державної приймальної комісії не звертався.

Таким чином, встановлені по справі обставини свідчать, що позивачем не було надано доказів, а судом першої інстанції не з'ясовано правовий статус земельної ділянки, на якій здійснено будівництво (проведено реконструкцію нежитлових приміщень), не досліджено, чи надавалась позивачу земельна ділянка, на якій здійснено реконструкцію нежитлових приміщень, у встановленому порядку під уже збудоване майно; не досліджено обставин стосовно прийняття спірного об'єкту до експлуатації в установленому порядку; не досліджено питання відповідності реконструйованого нерухомого майна, на які позивач просить визнати право власності, будівельним нормам, правилам і стандартам (за умови, що в Технічних висновках, доданих до позовної заяви лише вказано, що основні будівельні конструкції житлового будинку (підвального та технічного поверхів) знаходяться у задовільному технічному стані).

Також, як на правову підставу задоволення позовних вимог суд першої інстанції посилався на норми ст. 392 Цивільного кодексу України.

За приписами частини першої статті 133 Господарського кодексу України, основу правового режиму майна суб'єктів господарювання, на якій базується їх господарська діяльність, становлять право власності та інші речові права - право господарського відання, право оперативного управління.

Відповідно до ст. 392 ЦК особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності:

1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов'язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов'язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов'язального права);

2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Позов про визнання права власності на майно необхідний позивачеві тоді, коли у інших осіб виникають сумніви у належності йому цього майна, створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності у зв'язку з наявністю таких сумнівів чи втратою належних правовстановлюючих документів.

Позивачем позову про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних правовідносин (фізична, юридична особи, держава, територіальна громада), який вважає себе власником (суб'єктом права повного господарського відання або права оперативного управління) певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб, претензіями на це майно третіх осіб, необхідністю одержати правовстановлювальні документи. Відповідачем даного позову може бути будь-яка особа, яка сумнівається у приналежності майна позивачу, або не визнає за позивачем права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин.

Позов про визнання права власності є речово-правовим, вимоги якого звернені не до відповідача, а до суду, який повинен підтвердити наявність у позивача права власності на відповідне майно, право на яке оспорюється або не визнається іншою особою.

Вказаний спосіб захисту права власності пов'язаний з тим, що право власності має спиратись на певний титул, щоб бути доведеним перед іншими особами, які це право не визнають або оспорюють.

Таким чином, рішення суду про визнання права власності, яке прийнято за результатами розгляду позову, поданого в порядку ст. 392 ЦК України, є правозахисним судовим актом, і спрямоване на захист вже наявного у позивача права власності.

За змістом ст. 392 ЦК України цивільне право підлягає захисту в разі, коли сторони не перебувають між собою в зобов'язальних відносинах, і при цьому має місце його реальне оспорювання або невизнання учасником цивільних відносин, унаслідок чого власник не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з існуванням сумнівів або претензій щодо спірного майна з боку третіх осіб.

Отже, як свідчить аналіз чинного законодавства і практики його застосування, лише власники майна можуть заявляти позов про визнання права власності. Це означає, що ним є особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред'явлення позову).

Отже, з наведених вище норм вбачається, що умовами визнання судом права власності за особою, яка звертається з відповідним позовом є доведення такою особою належними та допустимими доказами наявності обставин, які відповідно до норм законодавства є підставами виникнення у нього права власності і оспорення чи невизнання такого права іншою особою. Інакше кажучи, особа, яка вважає що її право оспорюється або не визнається іншою особою повинна довести, що на момент звернення до суду з позовом право власності у нього вже виникло на підставах, передбачених законом.

Дослідженням матеріалів справи встановлено, що належних та допустимих доказів в розумінні приписів ст. 33, ст. 34 ГПК України, які б належним чином підтверджували наявність у позивача будь-яких правовстановлюючих документів, що підтверджують приналежність нежитлових приміщень підвалу в літ. "А-9-10" (нежитлові приміщення підвалу: №1 - №29) загальною площею 814,8 кв.м та нежитлових приміщень технічного поверху в літ. "А-9-10" (нежитлові приміщення технічного поверху: №23, №24, №29 - №43) загальною площею 265,8 кв.м позивачу, матеріали справи не містять і таких доказів позивачем не надано ані до суду першої, ані апеляційної інстанції.

Зі змісту ст. 392 ЦК України також випливає, що необхідними умовами її застосування є наявність фактів оспорювання цього права іншими особами.

Між тим, задовольняючи вимоги позову місцевий господарський суд не навів будь-яких обставин, що підтверджують порушення або невизнання відповідачем права позивача на спірне майно, а також не встановив, в чому саме полягають відповідні порушення відповідача. Разом з тим, наявні матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що відповідач у справі не визнавав або оспорював право власності позивача на нежитлові будівлі підвалу в літ. "А-9-10" (нежитлові приміщення підвалу: №1 - №29) загальною площею 814,8 кв.м та нежитлових приміщень технічного поверху в літ. "А-9-10" (нежитлові приміщення технічного поверху: №23, №24, №29 - №43) загальною площею 265,8 кв.м, що розташовані по АДРЕСА_1. З матеріалів справи вбачається, що позивач не реалізував свого права шляхом звернення до відповідача або інших компетентних органів для отримання дозволу на виконання робіт з реконструкції, або прийняття до експлуатації спірних приміщень, а отже його право не можна визнати порушеним.

При цьому, посилання відповідача у відзиві на позовну заяву про недотримання позивачем Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, не може бути прийнятий колегією суддів до уваги, оскільки не підтверджує наявність обставин, які б свідчили про обмеження прав позивача щодо володіння, користування або розпорядження спірними нежитловими будівлями з боку Харківської міської ради. До того ж, вирішення питання щодо задоволення позовних вимог ФОП Моренець Н.А. Харківська міська рада залишила на розсуд суду.

У відповідності до правової позиції, викладеної Верховним судом України у "Аналізі деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ", передумовою для застосування ст. 392 ЦК є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Наприклад, позов про визнання права власності у разі втрати документа, що засвідчує право власності особи на річ, подається за відсутності можливості одержати у відповідних органах дублікат правовстановлюючого документа.

Позивач у позові про визнання права власності - особа, яка вже є власником.

Так, Верховний суд України зазначає, що часто позови про визнання права власності в порядку ст. 392 ЦК подаються, коли особа не є власником, але бажає ним стати, наприклад, на безхазяйну річ, на об'єкт самочинного будівництва, за набувальною давністю, в порядку спадкування.

Також має місце пред'явлення позовів про визнання права власності на новостворене чи реконструйоване нерухоме майно, щоб спростити чи уникнути встановленої законодавством досить тривалої в часі та фінансово затратної процедури оформлення прав на це майно.

Оскільки набуття права власності регулюється окремими нормами і зазначені вище позови заявляються формально не для визнання, а для набуття права власності, задоволені вони бути не можуть.

З урахуванням наведеного, а також враховуючи, що позивачем належними доказами не доведено, що він є особою, у якої виникло право власності на спірний об'єкт, а відповідач є особою, яка не визнає або оспорює таке право, посилання суду на приписи ст. 392 ЦК України як на підставу задоволення позовних вимог ФОП Моренець Н.А. про визнання права власності на нежитлові приміщення підвалу в літ. "А-9-10" (нежитлові приміщення підвалу: №1 - №29) загальною площею 814,8 кв.м та нежитлових приміщень технічного поверху в літ. "А-9-10" (нежитлові приміщення технічного поверху: №23, №24, №29 - №43) загальною площею 265,8 кв.м, що розташовані по АДРЕСА_1, є безпідставним.

Відтак, встановлені по справі обставини свідчать про відсутність предмета спору про право власності між сторонами, а сам позов був направлений не на визнання права як такого, а на його набуття.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що передумовою для задоволення позову з підстав , зазначених у ст. 328 ЦК України, є факт того, що незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону.

Так, дослідженням документів, наданих заявниками апеляційної скарги в обґрунтування її доводів та вимог, колегією суддів встановлено наступне.

Рішенням ХІХ сесії Харківської міської ради ІV скликання від 25.02.2004 Товариству з обмеженою відповідальністю «Оргтехбуд» була надана в оренду земельна ділянка по АДРЕСА_1 загальною площею 0,5861 га для будівництва житлових будинків до 31.12.2006 року (але не пізніше прийняття об'єкту до експлуатації) та для подальшої експлуатації об'єкту до 31.12.2029 року.

Робочий проект будівництва житлового будинку АДРЕСА_1 погоджено управлінням містобудування та архітектури від 31.01.2005 за №957/04.

Згідно з актом Державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта, що розташований за адресою:АДРЕСА_1, будинок прийнято в експлуатацію 26.01.2007 року. Загальна площа квартир 6936 кв.м., загальний будівельний об'єм за архітектурно-технічним паспортом 36078 кв.м. Стіни підвалу з бетонних боків. Каналізаці , тепло-, водо- постачання від міських інженерних мереж. Будинок обладнано ліфтом.

Будівництво будинку здійснювалось генеральним підрядником ТОВ «НВК «Європроект» ЛТД, а функції замовника будівництва здійснювало ТОВ "Оргтехбуд".

Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради №242 від 07.03.2007 затверджено акт державної приймальної комісії від 26.01. 2007 про прийняття в експлуатацію житлового будинку АДРЕСА_1 ТОВ «Оргтехбуд» загальною площею квартир 6936 кв.м.

Згідно довідки Департаменту житлового господарства Харківської міської ради від 23.11.2017 №7240/0/90-17 багатоквартирний житловий будинок по АДРЕСА_1 не перебуває на балансі Харківської міської ради з 2006 року по сьогоднішній день.

За поясненнями скаржників, будівництво багатоквартирного жилого будинку здійснювалось шляхом фінансування будівництва майбутніми власниками за принципом дольової участі у будівництві.

Також скаржники пояснили, що після введення будинку до експлуатації, він перебував на балансі ТОВ «СК Пратер», який було створено мешканцями будинку після введення будинку до експлуатації для управління та обслуговування будинку.

На даний час будинок знаходиться на балансі Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Ковчег», який відповідно до Статуту, наданого скаржниками до матеріалів справи, здійснює управління та обслуговування будинком.

Наданими до матеріалів справи документами скаржники підтверджували, що спірні приміщення технічного поверху та підвалу є складовими частинами житлового будинку та за функціональним призначенням є допоміжними приміщеннями, оскільки через підвал проходять системи водопостачання, тепло забезпечення, через технічний поверх - відділення ліфтів та вентиляційні камери, прокладені мережі телекомунікацій.

Обставини визнання за позивачем права власності на нежитлові приміщення підвалу та технічного поверху, які належать власниками квартир на праві спільної сумісної власності з січня 2007 року, на думку скаржників, свідчать про порушення прав власності осіб, котрі є власниками квартир та співвласниками нежитлових приміщень загального користування в будинку.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них суд виходить з наступного.

Конституцією України (ст.41) та ЦК України (ст.321) гарантовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним.

Частиною 2 ст. 382 ЦК України (в редакції станом на 14.06.2007) передбачено, що власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Усі зазначені об'єкти становлять єдине ціле з квартирами і житловим будинком, призначені вони для постійного обслуговування і забезпечення відповідної експлуатації всього будинку.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об'єктами нерухомого майна;

допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення);

співвласник багатоквартирного будинку (далі - співвласник) - власник квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку;

спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.

У відповідності до ст. 4 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» власниками квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку можуть бути фізичні та юридичні особи, територіальні громади, держава. Власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку.

Спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку (ст. 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»).

Рішенням Конституційного Суду України від 2 березня 2004 р. № 4-рп/2004 (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) надано офіційне тлумачення та зазначено, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні та ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Крім цього, рішенням Конституційного Суду України від 09.11.2011 року у справі № 14-рп/2011 встановлено, що за законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Під поняттям "мешканці" треба розуміти власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих житлових і нежитлових приміщень будинку, які проживають у будинку і становлять визначене коло суб'єктів, які реалізують право спільної власності на окремий її об'єкт - допоміжні приміщення.

З аналізу зазначених вище норм вбачається, що допоміжні приміщення багатоквартирного будинку призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення) та знаходяться у спільній сумісній власності мешканців будинку.

На підставі дослідження матеріалів справи та заслуховування пояснень сторін колегія суддів приходить до висновку про те, що в житловому будинку по АДРЕСА_1 технічний поверх та приміщення підвалу є допоміжними приміщеннями житлового будинку і вони належать на праві власності усім співвласникам житлових та нежитлових приміщень у цьому будинку.

Факт належності технічного поверху та підвалу до допоміжних приміщень будинку прямо випливає з нормативного визначення технічного поверху. Технічний поверх - це поверх для розміщення інженерного обладнання і прокладання комунікацій, може бути розташований у нижній (технічне підпілля), верхній (технічне горище) або в середній частині будинку. (Державний комітет з будівництва та архітектури, Державні будівельні норми України. Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення ДБН В.2.2-15-2005 від 18.05.2005 N 80). Аналогічно технічний поверх визначається спільним наказом ФДМУ та Державним комітетом з питань житлово-комунального господарства - це поверх для розміщення інженерного обладнання і прокладання комунікацій; може бути розташований у нижній (технічне підпілля), верхній (технічне горище) або середній частині будинку (Фонд державного майна, Державний комітет з питань житлово-комунального господарства, Наказ "Про затвердження Порядку визначення вартості відтворення чи заміщення земельних поліпшень - будинків, будівель та споруд малоповерхового житлового будівництва. Збірник укрупнених показників вартості відтворення функціональних об'єктів-аналогів для оцінки малоповерхових будинків, будівель та споруд (загальна частина, розділ 1 (табл. 1-1.1 - 1-42.4)" від 23.12.2004 N 2929/227).

Факт належності спірного технічного поверху та підвалу в цілому до допоміжних приміщень будинку АДРЕСА_1 також підтверджується матеріалами справи, зокрема технічним паспортом житлового будинку з якого вбачається, що нежитлові приміщення підвалу та технічний поверх є невід'ємними частинами вказаного будинку. Актом приймання-передачі житлового комплексу з балансу ТОВ «СК Пратер» на баланс ОК «ЖБК «Ковчег» також підтверджується, що згідно відомостей про площу житлового комплексу, 2582,4 кв. м загальної площі будинку складають допоміжні приміщення, до яких відносяться:: сходові клітки - 750,8 м. кв., вестибюлі - 102,4 м. кв., колясочні - 11,2 м. кв., сміттєкамери - 19,8 м. кв., приміщення горища - 893,7 м. кв. та приміщення підвалу - 804,5 м. кВ. У справі немає жодного документу, який би свідчив про те, що технічний поверх та підвал (або його частина) був запроектований та побудований з іншої метою, ніж забезпечення можливості обслуговування житлового будинку.

Таким чином, належність технічного поверху та підвалу за функціональним призначенням до обслуговування житлового будинку повністю підтверджується матеріалами справи.

Позивачем не надано доказів, що вказані приміщення відносяться до нежитлових приміщень в складі житлового будинку та можуть бути самостійними об'єктами цивільно-правових відносин.

З наявного у справі технічного плану будинку також вбачається, що технічний поверх та приміщення підвалу були запроектовані, побудовані та введені в експлуатацію як єдине допоміжне приміщення в цілому, що підтверджується кресленнями проекту будинку, схемами влаштування опалення, каналізації, вентиляції технічного поверху, наданими скаржниками до матеріалів справи.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що нежитлові приміщення підвалу в літ. "А-9-10" (нежитлові приміщення підвалу: №1 - №29) загальною площею 814,8 кв.м та нежитлові приміщення технічного поверху в літ. "А-9-10" (нежитлові приміщення технічного поверху: №23, №24, №29 - №43) загальною площею 265,8 кв.м, що розташовані по АДРЕСА_1 можна кваліфікувати за функціональним призначенням як допоміжні приміщення, вони відносяться до допоміжних приміщень багатоквартирного житлового будинку, оскільки через дані приміщення прокладено загальнобудинкові мережі водо-, теплопостачання, з встановленими на них запірною й обслуговуючою арматурою, вентиляційні камери та машинне відділення ліфтів; вказані приміщення відносяться до неподільного майна , як частина житлового будинку, що забезпечує належне функціонування та експлуатацію будинку; згода на вчинення ФОП Моринець Н.А. будь-яких дій щодо допоміжних приміщень, які належать власникам квартир на праві спільної сумісної власності, співвласниками квартир не надавалась.

Однак, місцевий господарський суд, пославшись на наявність підстав для визнання права власності за позивачем на самочинне будівництво , в порушеня ст. 376 та ст. 382 ЦК України не дослідив наявність всіх наведених умов.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Однак, виходячи з наведеного позивач не набув право власності на спірне майно, у зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Приймаючи до уваги вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що місцевий господарський суд внаслідок порушення та неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, неповного з"ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності викладених в рішенні висновків, обставинам справи дійшов неправильного висновку про задоволення позову, у зв'язку з чим, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення господарського суду Харківської області від 12.07.2007 у справі № 40/356-07 підлягає скасуванню з прийняттям по справі нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Судові витрати за наслідком розгляду апеляційної скарги покладаються на позивача в порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись статтями 33, 43, 99, 101, п. 2 статті 103, п.п. 1,3, 4 ч. 1 статті 104 , статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ФО ОСОБА_2, м. Харків, ФО ОСОБА_3, м. Харків, ФО ОСОБА_4, м. Харків задовольнити.

Рішення господарського суду Харківської області від 12.07.2007 у справі № 40/356-07 скасувати.

Прийняти по справі №40/356-07 нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Фізичної особи-підприємця Моренець Ніни Андріївни, м. Харків відмовити.

Стягнути з Моренець Ніни Андріївни (іпн НОМЕР_1) на користь ФО ОСОБА_2 (АДРЕСА_1) 74,73 грн. судового збору за подання апеляційної скарги, на користь ФО ОСОБА_3(АДРЕСА_2) 74,73 грн. судового збору за подання апеляційної скарги , на користь ФО ОСОБА_4 (АДРЕСА_3) 74,73 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає чинності з дня її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Повний текст постанови складено та підписано 11.12.2017 року.

Головуючий суддя Тарасова І. В.

Суддя Білоусова Я.О.

Суддя Пуль О.А.