КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" грудня 2017 р. Справа№ 910/11413/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Отрюха Б.В.

суддів: Тищенко А.І.

Майданевича А.Г.

У судове засідання з'явились:

Від позивача: Туманян А.О. -представник;

Від відповідача: не з'явилися;

Від третьої особи: не з'явилися.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Гусине"

на рішення Господарського суду міста Києва від 03.10.2017

у справі № 910/11413/17 (суддя Смирнова Ю.М.)

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Гусине"

до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м. Києві

третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Управління Державної казначейської служби України у Шевченківському районі м. Києва

про стягнення 61279,17 грн.

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду міста Києва звернулось з позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "Гусине", за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Управління Державної казначейської служби України у Шевченківському районі м. Києва про стягнення з Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м. Києві 61 279,17 грн. матеріальної шкоди.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що з вини Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м. Києві Товариство з обмеженою відповідальністю "Гусине" було позбавлено можливості зареєструвати податкову накладну в електронному вигляді на виконання умов п.5.2 договору поставки №3094/2015 від 22.12.2015, укладеного між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю сільськогосподарським підприємством "Нібулон", внаслідок чого позивач поніс збитки у вигляді штрафу, який складає 61 279,17 грн., тобто 20% від ціни зазначеного договору.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.10.2017 у справі № 910/11413/17 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції Товариство з обмеженою відповідальністю "Гусине" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 03.10.2017 у справі № 910/11413/17 скасувати та прийняти нове рішення суду, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевим господарським судом прийнято рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не досліджено всіх обставин справи та не надано належної оцінки доказам у справі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, позивач зазначив, що судом першої інстанції не досліджено наявні в матеріалах справи документи, неправильно визначено характер спірних правовідносин, не застосував закон, який на думку апелянта підлягає застосуванню, зокрема статтю 1166 та статтю 1173 ЦК України, у зв'язку з чим прийняв помилкове рішення.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Гусине" у справі № 910/11413/17 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Отрюха Б.В., суддів Тищенко А.І. та Майданевича А.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.11.2017 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Гусине" прийнято до провадження та призначено до розгляду на 05.12.2017.

05.12.2017 в судовому засіданні від представника позивача надійшли додаткові пояснення до апеляційної скарги, які колегією суддів були оглянуті та долучені до матеріалів справи.

В судовому засіданні 05.12.2017 представник позивача позовом надала свої пояснення по суті спору, підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі, просила її задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції повністю і прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

В судове засідання, призначене на 05.12.2017, повноважні представники відповідача та третьої особи не з'явилися.

Як зазначено у пункті 3.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання. Відповідно до пункту 3.9.1. вказаної постанови, особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України.

За змістом зазначеної статті 64 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до пункту 2.6.10. Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20.02.2013 № 28 оригінал судового рішення залишається в матеріалах справи; згідно з пунктом 2.6.15. вказаної Інструкції на звороті у лівому нижньому куті оригіналу процесуального документа, який виготовляється судом та залишається у справі, проставляється відповідний штамп суду з відміткою про відправлення документа, що містить вихідний реєстраційний номер, загальну кількість відправлених примірників документа, дату відправки, підпис працівника, яким вона здійснена та може містити відмітку про отримання копії процесуального документа уповноваженим представником адресата.

Дана відмітка є підтвердженням належного надсилання копій процесуального документа сторонам судового процесу.

Як вбачається із матеріалів справи, копії ухвали Київського апеляційного господарського суду були надіслані учасникам судового процесу на адреси, зазначені в апеляційній скарзі, що підтверджується відміткою суду на зворотній стороні ухвали.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності представників відповідача та третьої особи які були належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду, апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 22.12.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю сільськогосподарським підприємством "Нібулон" (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Гусине" (постачальник) було укладено договір поставки №3094/2015.

Згідно із пунктом 1.1 данного договору постачальник зобов'язується поставити і передати у власність покупцю сільськогосподарську продукцію власного виробництва в асортименті, за ціною, якістю, кількістю та на умовах, узгоджених з покупцем і вказаних у договорі та в додатках до договору, а покупець зобов'язується здійснити приймання та оплату товару.

Відповідно до пункту 5.2 договору, постачальник зобов'язаний надати покупцеві податкову накладну, складену в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному чинним законодавством, електронного підпису уповноваженої особи, та зареєстровану в Єдиному реєстрі податкових накладних. Податкова накладна складається у день виникнення податкових зобов'язань постачальника. Постачальник забезпечує реалізацію податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних у визначений чинним законодавством термін та її надання покупцеві. Підтвердженням про реєстрацію податкової накладної постачальника та/або розрахунку коригування до Єдиного реєстру податкових накладних є повідомлення про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування з Єдиного реєстру податкових накладних. У разі невиконання (неналежного виконання) зазначених зобов'язань, у тому числі якщо надіслані податкові накладі та/або розрахунки коригування сформовано з порушенням вимог, передбачених Податковим кодексом України, постачальник сплачує покупцеві штраф у розмірі 20% від суми договору, у т.ч. ПДВ.

Відповідно до додатку №1 від 18.03.2016 до договору поставки між сторонами було погоджено поставку сої у кількості 38,50 тонн, загальною вартістю 367 675,00 грн.

З наявної в матеріалах справи, видаткової накладної №1 від 18.03.2016 вбачається, що позивачем було поставлено, а представником покупця за довіреністю отримано товар у кількості 38,50 тонн, загальною вартістю 367 675,00 грн.

Товар, як зазначає позивач, було оплачено покупцем за вирахуванням 61 279,17 грн - 20% штрафу за порушення позивачем пункту 5.2 вищевказаного договору внаслідок незабезпечення позивачем реєстрації податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних.

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що 11.12.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Гусине" та Державною податковою інспекцією у Шевченківському районі Головного управління Міндоходів у м.Києві (перейменовано на Державну податкову інспекцію у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м.Києві) було укладено договір №111220141 про визнання електронних документів, предметом якого є визнання податкових документів (податкової звітності, реєстрів отриманих та виданих податкових накладних з податку на додану вартість та інших звітних податкових документів), поданих платником податків в електронному вигляді із застосуванням електронного цифрового підпису до органу ДПС засобами телекомунікаційного зв'язку або на електронних носіях, як оригіналу (п. 1 розділу 1), договір надає платнику податків можливість, а не зобов'язує його подавати до органу ДПС податкові документи в електронному вигляді, якщо інше не передбачене законом (п. 2 розділу 1), орган ДПС має право розірвати договір в односторонньому порядку у випадку не надання платником податків нового посиленого сертифіката (сертифікатів) відкритого ключа замість скасованих або в разі зміни платником податків місця реєстрації (п.4 розділу 6). У разі припинення дії договору надісланий платником податків податковий документ в електронному вигляді не приймається (п. 5 розділу 6).

З наявної в матеріалах справи копії листа від 06.10.2015 за вих. №48312/10/26-59-10-03-14 вбачається, що ДПІ у Шевченківському району ГУ ДФС у м. Києві повідомило позивача про розірвання договору №111220141 про визнання електронних документів від 14.12.2014, у зв'язку з порушенням істотних умов договору, а саме: у зв'язку з відсутністю Товариства з обмеженою відповідальністю "Гусине" за місцезнаходженням. Вказаний лист було отримано позивачем за вх.№701 від 06.11.2015, про що у справі містяться належні та допустимі докази.

В подальшому, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.12.2016 у справі № 826/24574/15 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Гусине" до Державної податкової інспекцією у Шевченківському районі Головного управління Міндоходів у м.Києві (перейменовано на Державну податкову інспекцію у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м.Києві задоволено в повному обсязі, визнано протиправним та скасовано рішення Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м.Києві від 06.12.2015 №48312/1026-59-10-03-14 про розірвання договору № від 11.12.2014 щодо визнання електронних документів.

Позивачем 15.10.2015 до контролюючого органу було подано податкову звітність, яка не була прийнята, а в квитанції №1 зазначено про те, що договір про визнання електронної звітності не укладено.

Таким чином, як на момент укладення договору позивачем з його контрагентом, так і на момент поставки товару, діючого договору про визнання електронних документів з відповідачем у позивача не було.

В свою чергу, починаючи з 16.10.2015 позивач неодноразово ініціював укладення нових договорів з відповідачем, однак відповідач з різних підстав не приймав зазначені договори, вказуючи про це у відповідних квитанціях, які наявні в матеріалах справи.

18.03.2016 на підтвердження вчинення господарської операції позивачем було складено відповідну податкову накладну та надано її в паперовому вигляді до ДПІ у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві 23.03.2016.

Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної майнової та немайнової (моральної) шкоди наведено, зокрема, у статтях 1166, 1167, 1173 Цивільного кодексу України.

Згідно із частиною 1 статті 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 1173 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю, зокрема, органу державної влади при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цих органів.

Відповідно до статті 1166 Цивільного кодексу України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальна норма статті 1173 Цивільного кодексу України допускає можливість відшкодування шкоди незалежно від вини державних органів.

Таким чином, для відшкодування шкоди за правилами статті 1173 Цивільного кодексу України необхідно довести такі факти:

а) неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії;

б) наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров'я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов'язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом статті 1173 Цивільного кодексу України завдана шкода відшкодовується в повному обсязі;

в) причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

Наявність всіх вищезазначених умов є обов'язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди.

При цьому, причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою полягає у тому, що наслідки у вигляді шкоди настають лише в результаті неправомірної поведінки відповідача, і є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

Згідно із частиною 5 статті 12 Цивільного кодексу України закріплює презумпцію добросовісності і розумності дій особи, яка здійснює власне право. Ця презумпція діє, поки інше не буде встановлено рішенням суду. Добросовісне здійснення особою свого цивільного права передбачає реалізацію правомочностей відповідного права з урахуванням інтересів інших учасників відносин, публічних інтересів держави тощо. Добросовісність здійснення цивільного права завжди проявляється в такій поведінці особи-носія такого права, яка знаючи (повинна була знати), що здійснення нею прав або виконання обов'язків може призвести до негативних наслідків, не вжила доступних їй заходів для їх усунення. В іншому випадку така особа має вважатися недобросовісною з настанням для неї тих чи інших правових наслідків. Розумне здійснення цивільних прав передбачає адекватну оцінку особою цінності певного майнового права, доцільність своїх дій, наслідків здійснення або нездійснення цивільного права. У зв'язку з цим, розумним здійсненням цивільних прав слід вважати звичайні дії, які є адекватними стану правовідносин і які може вчиняти особа відповідно до її середнього рівня інтелекту та життєвого досвіду, а також професійного статусу особи.

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що відповідач неправомірно розірвав з позивачем договір № від 11.12.2014 щодо визнання електронних документів, що встановлено судовим рішенням. Проте, враховуючи, що як станом на дату укладення договору поставки так і станом на момент поставки товару, діючого договору про визнання електронних документів з відповідачем у позивача не було, позивач міг і повинен був передбачити можливість настання для нього негативних наслідків внаслідок невиконання ним умов п.5.2 договору поставки, оскільки надати контрагенту податкову накладну, складену в електронній формі з дотриманням умови її реєстрації у встановленому податковим законодавством порядку, позивач не міг, проте свідомо взяв на себе зобов'язання у вказаній частині.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено наявності причинного зв'язку між протиправною поведінкою відповідача та завданою шкодою, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Інші доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, судовою колегією до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, а заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймає до уваги, оскільки останні не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає рішення суду по даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається.

Керуючись статтями 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Гусине" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 03.10.2017 у справі № 910/11413/17 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/11413/17 повернути Господарському суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Б.В. Отрюх

Судді А.І. Тищенко

А.Г. Майданевич