ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.12.2017 року Справа № 904/8503/16

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Подобєд І.М. (доповідач),

суддів: Широбокова Л.П., Орєшкіна Е.В.

секретар судового засідання Абадей М.О.

представники сторін:

від позивача: Гаврилюк О.С., фізична особа-підприємець, паспорт НОМЕР_1 виданий Бердичевським МРВ УМВС України в Житомирській області 10.02.2004 (в режимі відеоконференції)

від відповідача-1: не з'явився

від відповідача-2: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Городницької Тетяни Ігорівни на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 12.10.2017 у справі №904/8503/16

за позовом фізичної особи-підприємця Гаврилюка Олександра Сергійовича, м.Бердичів Житомирська область

до відповідача-1: фізичної особи-підприємця Городницького Володимира Ігоревича, м.Дніпро

відповідача-2: фізичної особи-підприємця Городницької Тетяни Ігорівни, м.Дніпро

про стягнення 75246,58 грн.

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року фізична особа-підприємець Гаврилюк Олександр Сергійович звернувся до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до відповідача-1: фізичної особи-підприємця Городницького Володимира Ігоревича, відповідача-2: фізичної особи-підприємця Городницької Тетяни Ігорівни про стягнення з відповідача-1 на свою користь безпідставно отриманих грошових коштів у сумі 45000, 00 грн., 3% річних у сумі 147,95 грн.; стягнення з відповідача-2 на свою користь безпідставно отриманих грошових коштів у сумі 30000,00 грн., 3% річних у сумі 98,63 грн. Крім того, позивач просив стягнути з відповідачів витрати на послуги адвоката у розмірі 5000,00 грн.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 13.12.2016, залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 21.02.2017, позов задоволено частково: стягнуто з фізичної особи-підприємця Городницького Володимира Ігоревича на користь фізичної особи-підприємця Гаврилюка Олександра Сергійовича 45000,00 грн. отриманих грошових коштів та 824,09грн. витрат по сплаті судового збору; стягнуто з фізичної особи-підприємця Городницької Тетяни Ігорівни на користь фізичної особи-підприємця Гаврилюка Олександра Сергійовича 30000,00 грн. отриманих грошових коштів та 549,39 грн. витрат по сплаті судового збору; в решті позову відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 19.07.2017 рішення господарського суду Дніпропетровської області від 13.12.2016 та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 21.02.2017 у справі №904/8503/16 скасовано в частині задоволених позовних вимог про стягнення з відповідачів безпідставно отриманих коштів у розмірі 75000,00 грн., а також в частині вирішення питання про розподіл судових витрат; справу в цій частині передано на новий розгляд до господарського суду Дніпропетровської області.

Вищий господарський суд України в своїй постанові, зокрема зазначив, що суди належним чином не з'ясували та не дали оцінки доводам відповідача-2 про наявність у позивача заборгованості за комунальні послуги, що була погашена за рахунок коштів, сплачених позивачем наперед як орендна плата за договором. Хоча, для правильного вирішення справи судам перш за все необхідно було встановити, чи існує у позивача заборгованість за комунальні послуги та в якому розмірі, тобто, встановити наявність у позивача зустрічного зобов'язання перед відповідачами, і в залежності від встановленого зробити висновок про можливість зарахування зустрічних вимог сторін.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 12.10.2017 у справі №904/8503/16 (суддя Петрова В.І.) позов в частині стягнення заборгованості у розмірі 75000,00 грн. задоволено.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця Городницького Володимира Ігоревича на користь фізичної особи-підприємця Гаврилюка Олександра Сергійовича, 45000,00 грн. отриманих грошових коштів та 824,09 грн. судового збору.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця Городницької Тетяни Ігорівни на користь фізичної особи-підприємця Гаврилюка Олександра Сергійовича 30000,00 грн. отриманих грошових коштів та 549,39 грн. судового збору.

Означене рішення місцевого господарського суду вмотивоване тим, що відповідачі не мають належних підстав для ухилення від виконання зумовленого умовами договору оренди №2016-54/3 від 11.04.2016 та нормами законодавства обов'язку з повернення невикористаної суми авансу у розмірі 75000,00 грн. після припинення такого договору оренди в силу приписів статей 525, 526 та 629 Цивільного кодексу України, а також статті 193 Господарського кодексу України. Утримання відповідачами невикористаної суми передплати/авансу після припинення дії договору є зловживанням з боку останніх правом в розумінні статті 13 Цивільного кодексу України, що є несумісним із принципами цивільного законодавства, закріпленими у пункті 6 частини 1 статті 3 цього Кодексу. У вимогах відповідача-1 до позивача про стягнення заборгованості за комунальні послуги у розмірі 45665,61 грн. відмовлено рішенням господарського суду Житомирської області від 02.08.2017 у справі №906/457/17 - у зв'язку з недоведеністю факту надання таких послуг.

Відповідач-2 (фізична особа-підприємець Городницька Т.І.), не погодившись з рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 12.10.2017 у справі №904/8503/16 звернулась до Дніпропетровського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій вважає його таким, що суперечить чинним нормам матеріального та процесуального права, просить скасувати означене рішення в частині стягнення 30000,00 грн. - отриманих коштів з фізичної особи-підприємця Городницької Т.І. на користь фізичної особи-підприємця Гаврилюка О.С. та в цій частині відмовити в позові.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач-2 посилається на те, що судом не було взято до уваги додаткові письмові пояснення, подані 05.10.2017 до матеріалів справи, в яких відповідачем-2 було розписано витрати на комунальні та експлуатаційні витрати, існування яких не було спростовано, а зі сторони позивача не надано доказів їх сплати. Відповідач-2 вказує, що умовами спірного договору не передбачено повернення будь-яких оплат (платежів) Орендодавцем, в тому числі і тих, які були сплачені Орендарем на виконання пункту 4.3.3. Договору (за два останніх місяця строку оренди у сумі 100000,00 грн.). Водночас, цим же договором передбачено, що в разі істотного порушення Орендодавцем своїх обов'язків за цим Договором Орендар має право вимагати розірвання Договору та (або) відшкодування збитків (п.7.2.3.). Тому відповідач-2 стверджує, що в межах Договору Орендар має право вимагати від орендодавця відшкодування збитків, а не як , не повернення платежів, що були сплачені на виконання умов Договору. Також відповідач-2 вказує, що суд при прийнятті рішення не навів жодних мотивів не застосування та/або відхилення практики Верховного Суду України, з аналізу якої вбачається, що виконане за договором до його зміни чи розірвання поверненню не підлягає, якщо інше не встановлено договором або законом. В свою чергу спірним Договором не передбачено повернення Орендодавцем будь-яких коштів. Отже, на думку, відповідача-2 розірвання договору не може бути підставою для застосування сатті 1212 Цивільного кодексу України, оскільки, за загальним правилом, сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Позивач (фізична особа-підприємець Гаврилюк О.С.) у відзиві на апеляційну скаргу вказує, що під час нового розгляду справи ним було зазначено про те, що рішенням Господарського суду Житомирської області від 02.08.2017 у справі №904/457/17 відмовлено у задоволенні позову фізичної особи-підприємця ФОП Городницького В.І. до фізичної особи-підприємеця Гаврилюка О.С., за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Городницька Т.І. про стягнення заборгованості за спожиті комунальні послуги у розмірі 665,61 грн. Отже немає підстав для зарахування неіснуючої заборгованості за комунальні послуги за рахунок зустрічних однорідних вимог. Позивач вважає, що усіма судами і кожним окремо було досліджено всі надані документи відповідачем-1 та відповідачем-2 по наявності заборгованості по комунальним і експлуатаційним послугам у позивача і винесено справедливі рішення і постанови. Позивач зазначає, що в судових засіданнях пояснював про те, що він сплачував відповідачам готівкою з власної каси за усі спожиті комунальні послуги відповідно до показників лічильників., які встановлені безпосередньо в приміщенні і під час користування відповідним приміщенням не мав жодної заборгованості, а надані відповідачами квитанції побачив вперше майже через рік після розірвання договору і які вважає такими, що не мають жодного відношення до орендованого приміщення. Крім того, позивач наголошує на тому, що є свідки, а саме адміністратор і продавець-консультант, які можуть підтвердити, що позивач вчасно розрахувався з відповідачами за комунальні послуги, більш того, один раз з дозволу позивача, адміністратор магазину сама розраховувалась за комунальні послуги, так як позивач майже місяць був за кордоном. Також позивач вказує, що якщо відповідачі і далі будуть витребувати гроші за комунальні послуги, за які вже отримували гроші, то позивач буде вимушений подати заяву до поліції про відкриття кримінальної справи по шахрайству. Щодо своїх позовних вимог позивач вважає, що підстава повернення авансового платежу настала після двостороннього розірвання договору, так як позивач не скористався орендованим приміщенням, а гроші за користування цим приміщенням сплатив. Отже підстава утримання авансового платежу відповідачами відпала після розірвання договору. Відповідачі це не врахували і після звернення позивача про повернення авансового платежу вирішили закидати фіктивними звинуваченнями про несплату позивачем комунальних і експлуатаційних послуг. За твердженням позивача, оскільки не існує заборгованості по комунальним послугам, то немає й підстав для взаємного зарахування зустрічних однорідних вимог відповідачів. Таким чином, позивач вважає, що відсутні законні підстави для скасування або зміни рішення господарського суду Дніпропетровської області від 12.10.2017 у справі №904/8503/16.

В судовому засіданні 04.12.2017, яке проведено в режимі відеоконференції з господарським судом Житомирської області, представник позивача підтримав свої заперечення на апеляційну скаргу, просив залишити оскаржене рішення без змін.

Представники відповідачів в судове засідання 04.12.2017 не з'явились. В матеріали справи надійшло клопотання представника відповідача-2 Пітюренко Є.В. про відкладення розгляду справи на інший час та дату у зв'язку із хворобою представника скаржника. При цьому документальних доказів хвороби представника до клопотання не додано.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Відповідно до статті 101 ГПК України, в процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Враховуючи, що неявка представників відповідачів не перешкоджає дослідженню та оцінці наявних матеріалів справи, повнота яких дозволяє визначитись відносно законності оскарженого рішення, а у клопотанні представника відповідача-2 не зазначено про наміри цієї особи надати будь-які нові докази, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу можливо розглянути по суті в цьому судовому засіданні в порядку ст.ст. 75, 99 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами, тому у клопотанні представника відповідача-2 про відкладення розгляду справи було відмовлено.

За результатами перегляду справи в судовому засіданні 04.12.2017 колегією суддів оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду апеляційної інстанції.

Відповідно до положень статей 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень проти неї, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів Дніпропетровського апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлено з матеріалів справи, що між Фізичною особою-підприємцем Городницьким Володимиром Ігоревичем (орендодавець 1, відповідач 1), Фізичною особою-підприємцем Городницькою Тетяною Ігорівною (орендодавець 2, відповідач 2) (далі разом - орендодавець), та Фізичною особою-підприємцем Гаврилюком Олександром Сергійовичем (орендар, позивач) укладено Договір оренди №2016-54/3 від 11.04.2016р. (надалі - Договір).

Відповідно до п.1.1. Договору орендодавець зобов'язується передати, а орендар зобов'язується прийняти у тимчасове платне користування - для використання у своїй господарській діяльності - магазин непродовольчих товарів - нежитлове приміщення №3, який розташовано за адресою: м. Дніпропетровськ, пр. К. Маркса, 54, та має такі характеристики: літ. А-6 приміщення 3 цок, поз.1,1; 1 поверх, поз. 2-5; загальна орендована площа складає 122,7 кв.м; згідно з проектно-технічною документацією (технічним паспортом), виготовленого Комунальним підприємством "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації" Дніпропетровської обласної ради 11.07.2012р. (далі - приміщення або об'єкт оренди), а також орендар зобов'язується сплачувати орендну плату на умовах, визначених цим договором.

Згідно п.8.1. Договору цей договір вступає в силу з дня його підписання уповноваженими представниками сторін, скріплення їх печатками і діє по 31.03.2019р. включно.

Зміна або розірвання договору, одностороння відмова від договору допускається лише за взаємною згодою сторін, якщо інше прямо не передбачено умовами цього договору (п.8.2. Договору).

Відповідно до п.3.1. договору приміщення передається в оренду на термін з 26.04.2016 по 31.03.2019 включно, починаючи з дати підписання сторонами акту приймання-передачі приміщення (далі - акт №1).

Орендодавець передає приміщення орендарю, а орендар приймає приміщення від орендодавця за актом №1 не пізніше 26.04.2016 (п.3.3. договору).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі передали, а позивач прийняв об'єкт оренди, про що свідчить Акт прийому-передачі №1 від 26.04.2016 (а.с.20 т.1).

Відповідно до п.п.4.2.1. Договору орендна плата сплачується у гривні; щомісячний розмір орендної плати розраховується за формулою: орендна плата = індекс К1 х площа приміщення х орендна ставка, де індекс К1 - співвідношення встановленого НБУ офіційного курсу гривні до долара США на дату виставлення рахунку, а в його відсутність на 15 число місяця, що передує оплачуваному, до встановленого НБУ офіційного курсу гривні до долара США на дату укладення цього договору; індекс К1 застосовується лише у випадках, коли він більший одиниці; на 11.04.2016 курс НБУ гривні до долара США становить 25,6298; орендна ставка дорівнює 407,50 грн.; орендна плата починає нараховуватись з 26.05.2016 і становить 50000,25грн. на місяць; якщо орендна плата з урахуванням індекс К1 за період з 26.05.2016р. по 31.05.2017 перевищує 57500,00 грн., то щомісячний розмір орендної плати становить 57500,00 грн.; за період з 01.06.2017 по 31.05.2018 перевищує 66125,00 грн., то щомісячний розмір орендної плати становить 66125,00 грн.; за період з 01.06.2018р. по 31.03.2019 перевищує 76050,00грн., то щомісячний розмір орендної плати становить 76050,00 грн.; орендна плата сплачується орендарем на рахунки орендодавців згідно відповідної пропорції: 60% орендної плати сплачується на рахунок Орендодавця 1, 40% орендної плати сплачується на рахунок Орендодавця 2.

За п.п.4.3.1. Договору орендна плата за кожен календарний місяць користування приміщенням у розмірі, розрахованому згідно п.п.4.2.1. договору, сплачується орендарем відповідно до умов та на підставі цього договору не пізніше 25-го числа кожного місяця за наступний місяць оренди. Оплата або відшкодування витрат на оплату комунальних платежів здійснюється орендарем окремо не пізніше 10-го числа кожного місяця за попередній місяць оренди.

Згідно п.п.4.3.2. Договору у разі неотримання з будь-яких підстав рахунку для оплати за орендну плату орендар зобов'язаний самостійно розрахувати та сплатити орендну плату відповідно до умов п.п.4.2.1. Договору.

Орендна плата за два останні місяці строку оренди у сумі 100000,00 грн. сплачується орендарем згідно графіка: 50000,00 грн. - 11.04.2016, 50000,00 грн. - в день підписання акту №1 (п.п.4.3.3. Договору).

Задля визначення розміру орендної плати за певну частину календарного місяця або за певну кількість днів, розмір орендної плати за один календарний місяць ділиться на кількість календарних днів у відповідному місяці і множиться на кількість днів, протягом яких орендар фактично користувався приміщенням (п.4.4. Договору).

За умовами п.4.5. договору факт здійснення розрахунків за користування приміщенням підтверджується відповідним актом (-ами) (складеними орендодавцем за формою, узгодженою з орендарем), підписаним (-ми) сторонами до кінця поточного місяця.

На виконання умов договору позивачу надано послуги з оренди приміщення на загальну суму 109677,42 грн., у тому числі:

відповідачем-1 на суму 65806,45 грн., що підтверджується підписаними сторонами актами здачі - прийняття робіт (надання послуг):

- за травень 2016 року від 31.05.2016 №9-00000037 на суму 5806,45 грн. (а.с.53 т.1);

- за червень 2016 року від 30.06.2016 №9-00000036 на суму 30000,00 грн. (а.с.55 т1);

- за липень 2016 року від 31.07.2016 №9-00000042 на суму 30000,00 грн. (а.с.57 т1);

відповідачем-2 на суму 43870,97 грн., що підтверджується підписаними сторонами актами здачі - прийняття робіт (надання послуг):

- за травень 2016 року від 31.05.2016 №4-00000608 на суму 3870,97 грн. (а.с.54 т.1);

- за червень 2016 року від 30.06.2016 №4-00000607 на суму 20000,00 грн. (а.с.56 т.1);

- за липень 2016 року від 31.07.2016 №4-00000640 на суму 20000,00 грн. (а.с.58 т.1).

Позивач сплатив орендну плату в розмірі 209677,42 грн., у тому числі:

на користь відповідача-1 у розмірі 125806,45 грн.:

- 30000,00 грн. згідно квитанції від 11.04.2016 №10733.8769 (а.с.24 т.1);

- 30000,00 грн. згідно квитанції від 26.04.2016 №7314.7950 (а.с.24 т.1);

- 35806,45 грн. згідно квитанції від 25.05.2016 №8473.7950 (а.с.25 т.1);

- 30000,00 грн. згідно квитанції від 29.06.2016 (а.с.25 т.1);

на користь відповідача 2 у розмірі 83870,97 грн.:

- 20000,00 грн. згідно квитанції від 11.04.2016 №10710.8769 (а.с.24 т.1);

- 20000,00 грн. згідно квитанції від 26.04.2016 №7290.7950 (а.с.24 т.1);

- 23870,97 грн. згідно квитанції від 25.05.2016 №8462.7950 (а.с.25 т.1);

- 20000,00 грн. згідно квитанції від 29.06.2016 №7241.9088 (а.с.25 т.1).

Додатковою угодою №1 від 14.08.2016 сторони достроково розірвали з 15.08.2016 Договір оренди №2016-54/3 від 11.04.2016.

У відповідності до п.3.4. Договору після закінчення або дострокового припинення дії договору орендар повертає орендодавцю приміщення за актом приймання-передачі приміщення (далі - акт №2).

15.08.2016 позивач передав, а орендодавці прийняли об'єкт оренди за актом прийому-передачі №2 (а.с.22 т.1).

Умовами п.3.5. Договору сторонами узгоджено, що у разі закінчення, дострокового припинення або зменшення на умовах цього договору строку оренди, зобов'язання сторін в частині взаємних розрахунків мають бути виконані не пізніше дати підписання акту №2, якщо сторонами не обумовлені інші строки.

Відповідно до п.3.2. Договору після закінчення строку оренди орендна плата та інші платежі, передбачені договором, не нараховуються, окрім випадку не звільнення приміщення орендарем. У цьому випадку орендна плата нараховується у подвійному розмірі до часу фактичного звільнення приміщення орендарем.

Таким чином, згідно розрахунків позивача, відповідачі отримали надлишково орендну плату на загальну суму 75806,40 грн., а саме: відповідач-1 отримав 45483,84 грн., а віповідач-2 отримав 30322,56 грн.

У зв'язку з достроковим розірвання договору позивач звертався до відповідачів з вимогою повернути йому у термін до 15 календарних днів з дня отримання вимоги на банківський рахунок позивача надлишково сплачені позивачем відповідачам авансовим платежем кошти за останні два місяці дії договору, півтора з яких позивач не користувався об'єктом оренди (загальна сума за авансовим платежем становить 100000,00 грн.), що підтверджується листом від 31.08.2016, фіскальними чеками №№4250, 4251, описами вкладення у цінний лист, рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень з відміткою про отримання їх відповідачами 14.09.2016 (а.с.26-28 т.1).

Однак відповідачі не повернули позивачу залишок авансового платежу, у зв'язку з чим позивач звернувся з позовом до господарського суду про стягнення цих коштів, а також додаткових нарахувань 3% річних в судовому порядку.

Під час нового розгляді даної справи в частині вимог позивача про стягнення з відповідачів безпідставно отриманих грошових коштів в сумі 75000,00 грн. місцевим господарським судом правильно встановлено, що позивач в рахунок оплати орендної плати за два останні місяці строку оренди наперед сплатив на користь відповідачів кошти у загальній сумі 100000,00 грн., які за своєю правовою природою у даному випадку є авансом.

Договір оренди сторонами розірвано 15.08.2016, у вказану дату позивач повернув відповідачам орендоване майно.

Враховуючи відсутність з боку позивача заборгованості з оплати орендної плати за період фактичного користування орендованим майном, на момент розірвання договору - 15.08.2016 зобов'язання відповідача-1 та відповідача-2 за послугами оренди залишились невиконаними на суму 75806,40 грн. авансового платежу - оплати, внесеної на підставі п.п.4.3.3. Договору за останні два місяці строку оренди (серпень та вересень 2016 року), за вирахуванням сум орендної плати за 15 днів фактичного користування об'єктом оренди до моменту припинення договору у серпні 2016 року (відповідачем-1 не було надано позивачу послуги з оренди на суму 45483,84 грн. (75806,40 грн. х 60%), а відповідачем 2 - на суму 30322,56 грн. (75806,40 грн. х 40%)).

Позивач звертався до відповідачів з вимогою про повернення сплаченого авансового платежу у невикористаній його частині протягом 15 календарних днів з дати отримання вказаної вимоги. Враховуючи викладене, строк повернення авансової суми у невикористаній її частині - у заявленій до стягнення сумі є таким, що настав.

Позивач відповідно до поданого ним позову заявив до стягнення з відповідачів залишку авансового платежу у розмірі 75000,00 грн. (45000,00 грн. з відповідача-1 та 30000,00 грн. з відповідача-2).

Задовольняючи позовні вимоги позивача місцевий господарський суд виходив із того, що відповідачі не мають належних підстав для ухилення від виконання зумовленого умовами договору та нормами законодавства обов'язку з повернення невикористаної суми авансу після припинення такого договору оренди в силу приписів статей 525, 526 та 629 Цивільного кодексу України, а також статті 193 Господарського кодексу України, а утримання відповідачами невикористаної суми передплати/авансу після припинення дії договору є зловживанням з боку останніх правом в розумінні статті 13 Цивільного кодексу України, що є несумісним із принципами цивільного законодавства, закріпленими у пункті 6 частини 1 статті 3 цього Кодексу.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних мотивів.

Спірні правовідносини виникли з приводу виконання договору оренди магазину непродовольчих товарів, тобто нежитлового приміщення.

Як убачається зі спірних відносин, до моменту розірвання договору та передання по акту об'єкта оренди від орендаря орендодавцям, між сторонами залишилися неврегульовані питання взаємних розрахунків.

Причиною спору є питання існування у відповідачів зобов'язань перед позивачем з повернення суми авансу за договором оренди, який був достроково розірваний за згодою сторін, а причиною апеляційного оскарження є питання пов'язане з наданням правової оцінки доказам відповідачів, які відмовили у поверненні коштів авансового платежу з мотивів існування заборгованості позивача з оплати комунальних послуг за цим самим договором оренди, та оцінки правомірності вимог позивача про витребування коштів на визначених ним підставах, зокрема встановлених статтею 1212 Цивільного кодексу України.

Згідно статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За приписами частин 1, 5 статті 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до приписів статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання.

Згідно частини 1 статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

За положеннями частин 2, 4 статті 653 Цивільного кодексу України у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 570 Цивільного кодексу України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Авансом є грошова сума, яку перераховують згідно договору наперед у рахунок майбутніх розрахунків за товари (роботи, послуги), які мають бути отримані (виконані, надані).

Отже, у разі невиконання зобов'язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулось, аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила.

Заперечуючи проти позову відповідачі зазначали, що за умовами договору позивачу надавались комунальні та експлуатаційні послуги, які останній не оплатив, у зв'язку з чим дана заборгованість погашена за рахунок сплаченої позивачем попередньої оплати на підставі статті 601 Цивільного кодексу України.

Так за статтею 601 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

За п.п.4.1.1. Договору орендодавець розраховує розмір відшкодування вартості комунальних послуг та електроенергії, виходячи з вартості фактично спожитих орендарем комунальних послуг та електроенергії, на підставі чого виставляє рахунок (рахунки) з одночасним наданням розрахунку їх вартості. Орендодавець зобов'язаний долучати сплачені рахунки та квитанції відповідних підприємств-постачальників в якості додатків до виставленого рахунку (рахунків).

Відповідно до п.4.5. Договору факт здійснення відшкодування витрат з надання комунальних, експлуатаційних послуг, споживання електроенергії за цим договором підтверджується відповідним актом (-ами), підписаним сторонами. Акти щодо відшкодування витрат з надання комунальних, експлуатаційних послуг, споживання електроенергії орендодавці повинні надати орендарю разом з рахунком (рахунками), вказаними у п.4.1.2. договору.

Згідно п.п.4.1.2. Договору орендар зобов'язується оплачувати рахунок (рахунки) орендодавця, передбачені п.п.4.1.1. договору, протягом 5 банківських днів з дня їх отримання. Отримання рахунків є обов'язком орендаря. Неотримання рахунків не звільняє орендаря від обов'язків з оплати орендної плати у встановлений договором термін.

Відповідно до статей 1 та 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Експлуатаційні послуги - послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, охорона, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо.

За даними та розрахунками відповідача-2 Орендодавцями було за період квітень-серпень 2016 року надано, а Орендарем спожито наступні комунальні послуги:

- електроенергія: квітень 2016 - 939,01 грн., травень 2016 - 6621,26 грн., червень 2016 - 6851,74 грн., липень 2016 - 9060,74 грн., серпень 2016 - 4962,62 грн.;

- водопостачання та водовідведення: квітень 2016 - 9,62 грн., травень 2016 - 96,16 грн., червень 2016 - 115,39 грн., липень 2016 - 28,85 грн., серпень 2016 - 6,58 грн.;

- послуги КП "Жилсервіс-2" ДМР: квітень 2016 - 23,75 грн., травень 2016 - 142,48 грн., червень 2016 - 142,48 грн.

- пожежна сигналізація: квітень 2016 - 42,80 грн., травень 2016 - 256,80 грн., червень 2016 - 256,80 грн., липень 2016 - 256,80 грн., серпень 2016 - 124,26 грн.;

- послуги зв'язку: квітень 2016 - 1039,76 грн., травень 2016 - 7264,19 грн., червень 2016 - 7513,90 грн., липень 2016 - 95050,88 грн., серпень 2016 - 5180,63 грн.

На оплату послуг електропостачання ПАТ "ДТЕК Дніпрообленерго" було виставлено ТОВ "БАСТІГРУП" наступні рахунки: рахунок-розшифровка №111/64-32/11/4/1 від 18.04.2016 за квітень 2016 року на суму 92224,62 грн., рахунок-розшифровка №111/64-32/11/5/1 від 18.05.2016 за травень 2016 року на суму 83399,62 грн., рахунок-розшифровка №111/64-32/11/6/1 від 18.06.2016 за червень 2016 року на суму 110490,23 грн., рахунок-розшифровка №111/64-32/11/7/1 від 18.07.2016 за липень 2016 року на суму 118961,87 грн., рахунок-розшифровка №111/64-32/11/8/1 від 18.08.2016 за серпень 2016 року на суму 126311,27 грн.

До вказаних вище рахунків-розшифровок включені нарахування по ТО №64-32.04 торговельний комплекс (облік на фасаді ТП-542: м. Дніпропетровськ, проспект Карла Маркса, 54): сумі 4739,59 грн. за квітень 2016, в сумі 4474,83 грн. за травень 2016, в сумі 4270,07 грн. за червень 2016, в сумі 4235,49 грн. за липень 2016, в сумі 4338,09 грн. за серпень 2016.

Як вказує відповідач-2, оплата послуг з електропостачання підтверджується: платіжним дорученням №80 від 09.03.2016, №105 від 07.04.2016, №133 від 10.05.2016, №164 від 07.06.2016, №186 від 01.07.2016. Проте судом встановлено, що відповідних документальних доказів щодо цих фактів до матеріалів справи не надано.

На оплату водопостачання та водовідведення згідно договору №10491 від 13.01.2015 Комунальним підприємством "Дніпроводоканал" Дніпропетровської міської ради було виставлено фізичній особі - підприємцю Городницькому Володимиру Ігоревичу та фізичній особі - підприємцю Городницька Тетяна Ігорівна наступні рахунки: акт-рахунок №36217 від 29.04.2016 на суму 519,26 грн., акт-рахунок №46509 від 31.05.2016 на суму 548,11 грн., акт рахунок №53396 від 30.06.2016 на суму 519,26 грн., акт-рахунок №62409 від 29.07.2016 на суму 423,11 грн., акт-рахунок №72533 від 31.08.2016 на суму 696,70 грн.

Оплата послуг з водопостачання та водовідведення підтверджується платіжними дорученнями: №60 від 04.05.2016, №75 від 02.06.2016, №87 від 01.07.2016, №99 від 01.08.2016, №115 від 01.09.2016.

Оплата послуг КП "Жилсервіс-2" ДМР підтверджується платіжним дорученням №72 від 18.09.2016.

Оплата послуг пожежної сигналізації підтверджується платіжними дорученнями: №74 від 11.04.2016, №62 від 06.05.2016, №78 від 09.06.2016, №91 від 14.07.2016, №110 від 23.08.2016, №107 від 16.08.2016, №50 від 13.04.2016, №63 від 111.05.2016, №77 від 07.06.2016, №90 від 11.07.2016

Оплата послуг зв'язку підтверджується платіжними дорученнями: №79 від 11.05.2016, №96 від 09.06.2016, №115 від 13.07.2016, №130 від 08.08.2016, №156 від 14.09.2016.

На підтвердження факту надання виконавцем - Комунальним підприємством "Адміністративно-технічне управління" Дніпропетровської міської ради замовнику - фізичній особі - підприємцю Городницькому Володимиру Ігоревичу послуг з тимчасового користування місцями розташування рекламних засобів відповідачем-2 надані відповідні акти здачі-прийомки робіт: №2581 від 31.05.2016 на суму 592,42 грн., №39 від 30.06.2016 на суму 592,42 грн., №589 від 31.07.2016, на суму 592,42 грн., №1183 від 31.08.2016 на суму 592,42 грн. Оплата зазначених послуг підтверджується відповідними платіжними дорученнями №49 від 11.04.2016 на суму 592,42 грн., №69 від 16.05.2016 на суму 592,42 грн., №102 від 12.08.2016 на суму 592,42 грн., №119 від 23.09.2016 на суму 1777,26 грн.

Факт надання послуг відеоспостереження підтверджується відповідними актами здачі-прийняття робіт: №5-0000157 від 30.04.2016, №5-0000158 від 31.05.2016, №0000159 від 31.06.2016, №0000160 від 31.07.2016, №0000161 від 31.08.2016. Оплата зазначених послуг підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордеру №744 від 29.04.2016, №745 від 31.05.2016, №746 від 30.06.2016, №747 від 29.07.2016, №748 від 31.08.2016.

Разом із цим матеріалами даної справи підтверджено, що спір з приводу стягнення вартості наданих комунальних та експлуатаційних послуг за вказаним Договором оренди №2016-54/3 від 11.04.2016 між сторонами даного спору був розглянутий господарськими судами в іншій справі.

Так рішенням Господарського суду Житомирської області від 02.08.2017 у справі №906/457/17 (залишено без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 21.09.2017) у задоволенні позову Фізичної особи-підприємця Городницького Володимира Ігоревича до Фізичної особи-підприємця Гаврилюка Олександра Сергійовича за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача, Городницької Тетяни Ігорівни, про стягнення заборгованості за спожиті комунальні послуги у розмірі 45665,61 грн. відмовлено у зв'язку з недоведеністю факту надання таких послуг.

Як встановлено Рівненським апеляційним господарським судом, жодною умовою договору оренди №2016-54/3 від 11.04.2016 не передбачено компенсація відповідачем витрат за послуги за тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів відповідно до рішення міської ради від 18.02.2004 №29/15, та за послуги відео спостереження, надані позивачу іншими особами. Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що до комунальних послуг не відносяться послуги з користування місцями розташування рекламних засобів та відео спостереження. Зважаючи на те, що сторони не передбачили у договорі обов'язок орендаря відшкодовувати такі послуги, позивачем не надано доказів у потребі відповідача у даних послугах та фактичного надання йому таких послуг, акти надання таких послуг відповідачем не підписані. Дана вимога позивача по відшкодуванню їх вартості є безпідставною, необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Поряд з цим, колегією суддів встановлено наявність в матеріалах справи договору №Н11/05/16-1 про надання послуг з централізованого спостереження за системою охоронно-тривожної сигналізації від 11.05.2016 укладеного між Приватним підприємством "Леон" (виконавець) та фізичною особою - підприємцем Гаврилюком Олександром Сергійовичем (замовник) відповідно до п.1.1 якого, замовник здає в технічному справному стані, а виконавець приймає під нагляд систему охоронно-тривожної сигналізації, встановлену на об'єкті замовника, який знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, пр-т Д.Яворницького (К. Маркса), 54, що тим самим спростовує наявність потреби відповідача у послугах відео спостереження. Щодо вимог про стягнення заборгованості за оплату електроенергії колегія суддів зазначила, що відповідно до Договору оренди №2016-54/3 від 11.04.2016, орендодавець зобов'язаний долучати рахунки та квитанції відповідних підприємств - постачальників в якості додатків до виставленого рахунку (рахунків). Колегією суддів встановлено, що в матеріалах справи відсутні рахунки та квитанції відповідних підприємств-постачальників, а саме: ПАТ "ДТЕК Дніпрообленерго", або ТзОВ "БАСТІГРУП", які направлені на адресу фізичної особи підприємця Городницького Володимира Ігоровича та докази їх отримання Додані позивачем рахунки-розшифровки. В яких зазначені в якості постачальника ПАТ "ДТЕК Дніпрообленерго" та в якості одержувача ТзОВ "БАСТІГРУП" не є належним та допустимим доказом в розумінні п.4.1.1. Договору оренди №2016-54/3 від 11.04.2016. Окрім того, в силу вимог Закону України "Про житлово-комунальні послуги", названі послуги надаються на підставі договорів, укладених зі споживачами цих послуг. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що між фізичною особою - підприємцем Городницьким Володимиром Ігоровичем та ПАТ "ДТЕК Дніпрообленерго", або ТзОВ "БАСТІГРУП" було укладено договір про надання комунальних послуг на приміщення за адресою: м. Дніпропетровськ, пр-т К Маркса, 54, суду першої та апеляційної інстанції не надано. Отже, за висновком Рівненського апеляційного господарського суду, правові підстави для сплати вартості наданої електроенергії за період квітень-серпень 2016 згідно Договору оренди №2016-54/3 від 11.04.2016 у відповідача були відсутні, а тому висновок суду першої інстанції про те, що вимога про сплату відповідачем за електроенергію заявлено безпідставно, є обґрунтованими та підтверджуються доказами, наявними в матеріалах справи.

Поряд з цим Рівненським апеляційним господарським судом зазначено, що додані позивачем до апеляційної скарги квитанції ТзОВ "БАСТІГРУП" до прибуткового касового ордера №37 від 29.04.206, №38 від 31.05.2016, №39 від 30.06.2016, 340 від 29.07.2016, №41 від 31.08.2016, №42 від 29.04.2016, №43 від 31.05.2016, №44 від 30.06.2016, №45 від 29.07.2016, №46 від 31.08.2016, які свідчать про відшкодування послуг електропостачання ФОП Городницьким В.І.. та Городницькою Т.І. не були предметом дослідження у суді першої інстанції та не підтверджують, що послуги електропостачання надані саме для приміщення магазину непродовольчих товарів - нежитлове приміщення №3, яке розташоване за адресою: м.Дніпропетровськ, пр. К. Маркса, буд. 54, орендованого відповідачем. За висновком Рівненського апеляційного господарського суду позивач не підтвердив належними доказами надані відповідачу розрахунки, не привів інших даних щодо спожитої електроенергії безпосередньо відповідачем.

Відповідно до частини 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази понесених відповідачами витрат на комунальні та експлуатаційні послуги, колегія суддів погоджується з тим, що місцевий господарський суд, врахувавши всі документи, надані відповідачем-2, які також були досліджені Господарським судом Житомирської області у справі №906/457/17, дійшов правильного висновку про недоведеність як відповідачем-1, так і відповідачем-2 обсягу наданих позивачу комунальних та експлуатаційних послуг.

З огляду на такі обставини, колегія вважає, що під час розгляду даної справи не підлягають перевірці й доводи позивача про фактичну сплату відповідачам грошових сум з компенсації означених комунальних та експлуатаційних послуг.

Щодо решти доводів відповідачів про відсутність правових підстав для повернення позивачеві означених коштів авансового платежу в сумі 75000,00 грн. у розмірі орендної плати за останні два місяці користування об'єктом оренди, зокрема з огляду на правові позиції Верховного Суду України, то колегія суддів зазначає наступне.

За доводами відповідачів, правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не нормами статті 1212 Цивільного кодексу України, на яку, як на підставу заявлених вимог, серед інших послався позивач. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України, у тому числі і щодо зобов'язання повернути кошти. Відповідачі вважають, що розірвання договору не може бути підставою для застосування статті 1212 Цивільного кодексу України, оскільки, за загальним правилом, сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язаннями до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. В свою чергу, договір оренди не містить в собі умов щодо повернення будь-яких коштів, оплат (платежів) орендодавцем, в тому числі і тих, які були сплачені орендарем на виконання п. 4.3.3. Договору, у разі розірвання чи закінчення строку дії договору.

За твердженням відповідача-2, аналіз положень частини 1, пункту 1 частини 2 статті 11, частини 1 статті 177, частини 1 статті 202, частин 1 і 2 статті 205, частини 1 статті 207, частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України дає можливість дійти висновку про те, що договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною 2 статті 11 Цивільного кодексу України. Водночас, загальна умова частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією із сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

В обґрунтування своєї позиції відповідач-2 посилається на судову практику, а саме висновки, викладені у постановах Верховного суду України від 02.10.2013 у справі №6-88цс13, від 20.02.2013 у справі №6-158цс12, від 17.06.2014 у справі №3-30гс14, від 22.01.2013 у справі №3-69гс12 та постановах Вищого господарського суду України від 01.12.2015 у справі №904/4050/15, від 16.07.2014 у справі № 5011-33/8437-2012, від 17.05.2016 у справі №910/18729/15.

Із зазначеної вище практики відповідач-2 вбачає, що:

- під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї сооби до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином;

- майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих ч інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною 2 статті 11 Цивільного кодексу України;

- набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним;

- у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або була відсутня взагалі;

- у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути кошти;

- саме по собі розірвання договору не може бути підставою для застосування статті 1212 Цивільного кодексу України, оскільки за загальним правилом, сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 4 статті 653 Цивільного кодексу України.

Як вже зазначалося вище, за приписами частини 4 статті 653 Цивільного кодексу України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Разом із цим, відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави (глава 83 "Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави") застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз даної норми права дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов'язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Колегія суддів погоджується з доводами апелянта, що з урахуванням правових позицій, висловлених Верховним Судом України у наведених вище справах, відповідно до змісту статті 1212 Цивільного кодексу України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень статті 1212 Цивільного кодексу України.

Між тим місцевий господарський суд, встановивши, що між сторонами спору виникли відносини зобов'язального характеру і кошти, які позивач просить стягнути з відповідачів, отримано відповідачами авансом в якості оплати орендної плати за договором найму, тобто за наявності правової підстави (в порядку виконання договірного зобов'язання), правильно здійснив самостійну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку обставин справи в межах предмету та підстав позову, з чим погоджується й колегія суддів суду апеляційної інстанції з урахуванням наступного.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Разом з тим не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права. Водночас і посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв'язку з цим господарський суд, з'ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (абзац сьомий пункту 3.12 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Так само не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення. Водночас апеляційний господарський суд у мотивувальній частині своєї постанови не лише вправі, а й повинен зазначити власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку обставин справи (абз. 6 п. 12 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17 травня 2011 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України").

Апеляційний господарський суд відхиляє доводи відповідачів щодо відсутності підстав для стягнення з них коштів у загальній сумі 75000,00 грн. (з відповідача-1 - 45000,00 грн.; з відповідача-2 - 30000,00 грн.) на підставі спірного Договору (за нормами зобов'язального права), з огляду на відсутність у Договорі положень про повернення сплачених на підставі п. 4.3.3. Договору коштів (умов, порядку, строку).

З умов п. 4.3.3. Договору вбачається, що спірні кошти сплачені позивачем в рахунок орендної плати за два останні місяці строку оренди, отже фактично є коштами, сплаченими на майбутнє та за відсутності виконаного відповідачами договірного зобов'язання на цю суму - авансом.

Цивільний кодекс України поняття "аванс" трактує у зв'язку з поняттям "завдаток".

Відмінність цих термінів полягає у виконанні забезпечувальної функції: завдаток, на відміну від авансу, забезпечує виконання зобов'язання і у разі порушення зобов'язання з вини боржника залишається у кредитора; аванс є сплатою в рахунок майбутніх платежів за договором, якщо ж зобов'язання за договором не виконане (товар не переданий, послуга не надана тощо), то переданий аванс підлягає поверненню. Також, на відміну від завдатку, аванс не вимагає прямої вказівки на нього в договорі.

Як зазначено вище, судом встановлено, що позивач здійснив авансовий платіж за користування приміщенням за період серпень - вересень 2016 року, але не користувався об'єктом оренди з 16 серпня 2016 року у зв'язку з розірванням Договору з 15.08.2016, а відповідачами у вказаний період не надавалося позивачу права користування спірним приміщенням, а отже не виконувався обов'язок за спірним Договором, тому відповідачі зобов'язані повернути позивачу отриманий від нього аванс у невикористаній сумі, оскільки у даному випадку підстави для оплати позивачем та отримання відповідачами плати за користування приміщенням відсутні. У разі невиконання зобов'язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося, аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила.

Щодо доводів відповідачів про відсутність у Договорі порядку повернення сплаченої суми аванс, то вони відхиляються апеляційним господарським судом, як такі, що не є підставою для його утримання та набуття відповідачами.

Так, виходячи із умов укладеного між сторонами договору оренди нежитлового приміщення, у зв'язку зі сплатою позивачем (орендарем) авансового платежу в розмірі орендної плати за два останніх місяця, у відповідачів (орендодавців) виник кореспондуючий обов'язок забезпечити безперешкодне користування орендарем об'єктом оренди протягом двох останніх місяців. Проте, як встановлено судом, виконання такого зобов'язання відповідачами стало неможливим внаслідок дострокового розірвання договору за згодою сторін. Відтак, має місце юридично значимий факт, у зв'язку із яким, відповідно до положень статті 11 Цивільного кодексу України, у відповідача виникло інше зобов'язання, а саме - повернути позивачеві грошові кошти в сумі вартості не наданих послуг з оренди означеного нежитлового приміщення.

Такий обов'язок відповідачів виникає саме внаслідок досягнення сторонами згоди на дострокове розірвання договору, а тому відповідачі не звільняються від виконання цього обов'язку лише за фактом припинення дії договору.

Наведеним вище спростовуються доводи відповідачів, що набута ними за рахунок позивача спірна сума грошових коштів не підлягає поверненню останньому, як така, що набута на виконання договору.

Також, апеляційний господарський суд відхиляє посилання відповідачів на відсутність у Договорі строків повернення авансового платежу, оскільки п. 3.5. Договору встановлено, що у випадку припинення договору розрахунки між сторонами мають бути проведені до повернення орендарем приміщення за актом приймання-передачі. Окрім того, судом встановлено, що позивач звертався до відповідачів з вимогою про повернення сплаченої та не використаної суми авансу, якою встановлювався строк повернення авансу.

До того ж, як правильно зазначив місцевий господарський суд, частини 1 та 3 статті 13 Цивільного кодексу України визначають, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства; не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Натомість утримання відповідачами невикористаної суми передплати /авансу після припинення дії договору є зловживанням з боку останніх правом в розумінні статті 13 Цивільного кодексу України , що є несумісним із принципами цивільного законодавства, закріпленими у пункті 6 частини 1 статті 3 цього Кодексу.

На підставі викладеного колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що господарським судом повно, всебічно та об'єктивно досліджені всі обставини справи в їх сукупності, їм надана належна правова оцінка, оскаржене рішення місцевого господарського суду відповідає вимогам законодавства, тому передбачених статтею 104 Господарського процесуального кодексу України підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни оскарженого у справі судового рішення немає.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати, понесені у зв'язку із апеляційним оскарженням, згідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на заявника у скарзі і відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103 - 105 Господарського процесуального кодексу України, Дніпропетровський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Городницької Тетяни Ігорівни - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 12.10.2017 у справі №904/8503/16 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України через Дніпропетровський апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови складений та підписаний - 07.12.2017.

Головуючий суддя І.М. Подобєд

Суддя Л.П. Широбокова

Суддя Е.В. Орєшкіна