ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.12.2017р. Справа № 914/1971/17

За позовом:Державного підприємства «Старосамбірське лісомисливське господарство», Львівська обл., м. Старий Самбір
до відповідача:Громадського товариства «Форт», Львівська обл., м. Мостиська
про:стягнення 39239,44 грн. боргу, 4976,42 грн. пені, 3534,74 грн. 3% річних, розірвання договору на право довгострокового тимчасового користування лісовими ділянками №38 від 30.04.2010р.
Суддя Крупник Р.В. Секретар Палюх Г.І.

Представники сторін:

від позивача:ОСОБА_1 представник (довіреність від 09.10.2017р.)
від відповідача:не зявився

Представнику позивача розяснено права та обовязки, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України. Заяв про відвід судді та здійснення технічної фіксації судового засідання не надходило.

СУТЬ СПОРУ:

26.09.2017р. на розгляд господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Державного підприємства «Старосамбірське лісомисливське господарство» (надалі Позивач) до Громадського товариства «Форт» (надалі Відповідач) про стягнення 56256,29 грн. боргу (з урахуванням індексу інфляції), 3368,21 грн. пені, 12419,54 грн. 3% річних, розірвання договору на право довгострокового тимчасового користування лісовими ділянками №38 від 30.04.2010р.

Ухвалою суду від 26.09.2017р. порушено провадження у справі, її розгляд призначено на 10.10.2017р. Розгляд справи відкладався на 06.11.2017р. та 27.11.2017р. Судове засідання призначене на 10:00 год. 27.11.2017р. не відбулось у звязку з перебуванням судді Крупника Р.В. у відпустці.

Ухвалою від 28.11.2017р. суд продовжив строк розгляду справи на п'ятнадцять днів, її розгляд призначив на 07.12.2017р., подану 24.11.2017р. представником позивача заяву про збільшення розміру позовних вимог з додатками, відповідно до якої позивач просить суд стягнути з відповідача 39239,44 грн. боргу (без проведення індексації), 4976,42 грн. пені, 3534,74 грн. 3% річних та 36269,83 грн. інфляційних втрат, суд ухвалив розглянути в наступному судовому засіданні.

У клопотанні від 07.12.2017р. позивач зазначив, що позовна вимога про розірвання договору залишається без змін. До клопотання позивачем долучено докази направлення заяви про збільшення розміру позовних вимог відповідачу.

Ознайомившись із заявою позивача про збільшення розміру позовних вимог, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Згідно п. 3.10. постанови Пленуму ВГС України №18 від 26.12.2011р., передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

Аналізуючи прохальну частину позовної заяви та заяви про збільшення розміру позовних вимог, суд прийшов до висновку, що подану позивачем заяву слід прийняти до розгляду в частині стягнення боргу, пені та 3% річних, натомість в прийнятті заяви в частині стягнення інфляційних втрат слід відмовити, оскільки стягнення інфляційних не було заявлено при поданні позовної заяви. Оскільки в результаті подання заяви зменшилися кількісні показники майнових вимог, суд розцінює заяву позивача як заяву про зменшення розміру позовних вимог.

Представник позивача в судове засідання зявився, просив суд позов з урахуванням заяви про збільшення розміру задоволити. Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що 30.04.2010р. між позивачем та відповідачем укладено договір на право довгострокового тимчасового користування лісовими ділянками №38, відповідно до якого у користування відповідача було передано лісову ділянку загальною площею 1,5 га, розташовану у Міженецькому лісництві, 27 кварталі, 25 виділі, строком на 49 років. За умовами договору відповідач зобовязувався перераховувати щомісячно плату за користування ділянкою, однак своїх зобовязань не виконав, в результаті чого утворилася заборгованість в розмірі 39239,44 грн. за період травень 2010р.-серпень 2017р. У звязку з неналежним виконанням відповідачем умов договору, позивач просить суд розірвати укладений між сторонами договір, стягнути з ГТ «Форт» 4976,42 грн. пені та 3534,74 грн. 3% річних.

Відповідач явки повноважного представника в судове засідання повторно не забезпечив, вимог ухвал суду не виконав, письмового відзиву на позов та доказів сплати боргу не подав, хоча належним чином був повідомлений про час, дату та місце судового розгляду.

На переконання суду, неявка належним чином повідомленого відповідача про час, дату та місце судового розгляду не перешкоджає вирішенню спору, оскільки, дослідивши наявні матеріали справи, суд визнав їх достатніми для того, щоб розглянути спір за цими матеріалами.

Заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ :

18.03.2010р. головою Львівської ОДА видано розпорядження №229/0/5-10 «Про виділення лісових ділянок для довгострокового тимчасового користування», відповідно до п. 1.9. якого ГТ «Форт» виділено лісову ділянку площею 1,5 га, яка перебуває у постійному користуванні ДП «Старосамбірське ЛМГ» (Міженецьке лісництво) та розташована у кварталі 27, виділ 25 на території Поповицької сільської ради за межами населеного пункту, терміном на 49 років для рекреаційних, культурно-оздоровчих та туристичних цілей.

На виконання вказаного вище розпорядження, 30.04.2010р. між ДП «Старосамбірське лісомисливське господарство» (Постійним лісокористувачем) та ГТ «Форт» (Тимчасовим лісокористувачем) укладено Договір на право довгострокового тимчасового користування лісовими ділянками №38 (надалі Договір), за умовами п. 1.1. якого постійний лісокористувач, власник лісів виділяє, в тимчасовий лісокористувач приймає в строкове, платне користування лісову ділянку для рекреаційних, культурно-оздоровчих, освітньо-виховних та туристичних цілей.

Передача лісової ділянки в довгострокове тимчасове користування здійснюється без вилучення земельної ділянки у постійного лісокористувача, власника лісів (положення п. 12 Договору).

Факт передачі лісової ділянки відповідачу в користування підтверджується Актом передачі-приймання лісової ділянки в довгострокове тимчасове користування від 30.04.2010р.

Згідно п. 2, 3 Договору, в тимчасове користування передається лісова ділянка загальною площею 1,5 га, яка розташована в Міженецькому лісництві, 27 кварталі, 25 виділі, категорія зависності: експлуатаційні (03ЛД насадження-медоноси), склад насадження: 10 АКб+Лпш+Вшз, група віку: 8 (45 років), бонітет: ІВ, тип лісо рослинних умов: ДзГД, повнота: 0,60, загальний запас деревини на ділянці 0,285 тис. куб. метрів. Лісова ділянка передається в тимчасове користування разом з фортифікаційними спорудами Першої світової війни.

Відповідно до п. 6 Договору, такий укладено на 49 років.

У п. 7-9 Договору сторонами погоджено, що плата за довгострокове тимчасове користування лісами вноситься тимчасовим лісокористувачем на рахунок постійного лісокористувача (власника лісів) у розмірі: 5350,84 грн. за один рік. Обчислення розміру плати здійснюється з урахуванням індексів інфляції.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи розрахунків, за період: травень 2010р.-серпень 2017р. відповідачу було нараховано 39239,44 грн. плати за користування лісовою ділянкою, яка в свою чергу відповідачем сплачена не була, як наслідок виникла заборгованість в розмірі 39239,44 грн. (індекс інфляції, враховуючи заяву про зменшення розміру позовних вимог позивачем не враховувався).

Станом на день розгляду справи, докази сплати відповідачем заборгованості в матеріалах справи відсутні.

Встановивши наведені обставини справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 56 ЗК України, землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств.

Статтею 56 ЗК України визначено, що земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом.

Згідно ст. 16 Лісового кодексу України, право користування лісами здійснюється в порядку постійного та тимчасового користування лісами.

Частина 1-4 ст. 18 Лісового кодексу України передбачено, що об'єктом тимчасового користування можуть бути всі ліси, що перебувають у державній, комунальній або приватній власності. Тимчасове користування лісами може бути: довгостроковим - терміном від одного до п'ятдесяти років і короткостроковим - терміном до одного року. Довгострокове тимчасове користування лісами - засноване на договорі строкове платне використання лісових ділянок, які виділяються для потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних, туристичних і освітньо-виховних цілей, проведення науково-дослідних робіт. Довгострокове тимчасове користування лісами державної та комунальної власності здійснюється без вилучення земельних ділянок у постійних користувачів лісами на підставі рішення відповідних органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, прийнятого в межах їх повноважень за погодженням з постійними користувачами лісами та органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 174 ГК України передбачено, що однією з підстав виникнення господарського зобовязання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (положення ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Так, ч. 1 ст. 627, ч. 1 ст. 628 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За умовами укладеного Договору позивачем було передано, а відповідачем прийнято в довгострокове тимчасове користування лісову ділянку площею 1,5 га в Міженецькому лісництві в 27 кварталі, 25 виділу.

Приписами п. 5 ч. 2 ст. 20 Лісового кодексу України визначено, що тимчасові лісокористувачі на умовах довгострокового користування зобов'язані, зокрема, своєчасно вносити плату за використання лісових ресурсів.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За змістом п. 8, 9 Договору, орендар повинен був перераховувати плату за користування лісовою ділянкою позивачу щомісячно, у рівних частинах з урахуванням індексів інфляції.

Згідно ч. 3 ст. 254 ЦК України, строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. З урахуванням наведеного, строк виконання відповідачем зобов'язання зі сплати оренди - останній день поточного місяця.

Нормами ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання свого зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Враховуючи те, що всупереч умовам Договору та п. 5 ч. 2 ст. 20 Лісового кодексу України плата за користування лісовою ділянкою відповідачем з моменту укладення Договору не сплачувалася, така підлягає стягненню з відповідача в судовому порядку в розмірі 39239,44 грн. (згідно заяви про зменшення розміру позовних вимог, без індексації, право проведення якої передбачено п. 8 Договору).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Положеннями ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 11 Договору передбачено, що при невнесенні плати у строки, визначені цим договором, справляється пеня у розмірі 0,3% несплаченої суми за кожний день прострочення.

Частиною 6 ст. 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Перевіривши розрахунок пені (проведений виходячи з подвійної облікової ставки НБУ) суд зазначає, що такий виконаний позивачем невірно, зокрема, пеня розраховувалася за період: 15.03.2017р.-11.09.2017р. виходячи з суми боргу, яка утворилася лише станом на 01.09.2017р. та без врахування строку виконання зобовязання. Здійснивши перерахунок пені в межах заявленого періоду, суд прийшов до висновку, що пеня підлягає частковому стягненню з відповідача в розмірі 219,15 грн., в решті цих вимог суд відмовляє.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (положення ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Здійснивши перерахунок 3% річних, суд прийшов до висновку, що розрахунок проведений позивачем неправильно, зокрема, річні нараховувалися за період: 11.09.2014р.-11.09.2017р. від суми 39239,00 грн., яка утворилася лише станом на 01.09.2017р. За перерахунком суду 3% річних підлягають стягненню з відповідача в розмірі 2806,01 грн., в решті цих вимог суд відмовляє.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Пунктом 24 Договору визначено, що дія договору припиняється шляхом його розірвання за рішенням суду на вимогу однієї із сторін унаслідок невиконання другою стороною обовязків, передбачених договором .

З огляду на викладені положення законодавства, умови Договору, враховуючи факт повної несплати відповідачем орендної плати за користування лісовою ділянкою понад 6 років підряд, що є істотним порушенням умов договору, вимога позивача про розірвання Договору є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню повністю.

Судовий збір відповідно до ст. 49 ГПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, пропорційно задоволеним вимогам у розмірі 1416,16 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 4-3, 33, 34, 43, 49, 75, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Громадського товариства «Форт» (81300, Львівська обл., м. Мостиська, вул. Грушевського, 22, офіс 63; ) на користь Державного підприємства «Старосамбірське лісомисливське господарство» (82000, Львівська обл., м. Старий Самбір, вул. Дрогобицька, 2; ) 39239,44 грн. боргу, 219,15 грн. пені, 2806,01 грн. 3% річних та 1416,16 грн. судового збору.

3. Розірвати договір на право довгострокового тимчасового користування лісовими ділянками №38 від 30.04.2010р., укладений між Державним підприємством «Старосамбірське лісомисливське господарство» та Громадським товариством «Форт».

4. В решті позовних вимог відмовити.

5. Накази видати після набрання рішенням законної сили відповідно до ст. 116 ГПК України.

6. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 85 ГПК України та може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст. 91-93 ГПК України.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення складено та підписано 11.12.2017 р.

Суддя Крупник Р.В.