ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" листопада 2017 р. Справа № 917/984/17

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Сіверін В. І., суддя Гетьман Р.А. , суддя Ільїн О.В.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився,

першого відповідача - не з'явився,

другого відповідача - ОСОБА_1,

третьої особи - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. №3219 П/1-7) на рішення Господарського суду Полтавської області від "05" вересня 2017 р. у справі

за позовом ОСОБА_2, с.Нижня Ланна,

до

1) Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Лан", с.Нижня Ланна,

2) ОСОБА_3, с.Ланна, Полтавська область,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Приватне підприємство "Ланнівський цукровий завод", с.Ланна,

про стягнення вартості частини майна,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 05.09.2017 (суддя Гетя Н.Г.) відмовлено у задоволенні позову про стягнення вартості частини майна, що належить до сплати.

Позивач з рішенням місцевого господарського суду не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким стягнути з Сільськогосподарського ТОВ "Лан" та ОСОБА_3 солідарно частину майна СТОВ "Лан", що пропорційна частці ОСОБА_2 29% статутного капіталу цього товариства та складається з: 119 тон 480 кг цукру-піску та знаходиться на складах готової продукції в ПП "Ланнівський цукровий завод" вартістю 1 084 743,38 грн.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином. Подав на адресу суду клопотання про відкладення розгляду справи.

В обґрунтування поданого клопотання, представник позивача зазначив, що в ході підготовки до судового засідання ним було направлено адвокатський запит до Карлівської ОДПІ ГУ ДФС України в Полтавській області з приводу отримання інформації щодо податкової та фінансової звітності СТОВ "ЛАН" за період з червня 2009 року по вересень 2015 року, проте відповідь на свій запит представник позивача до 30.11.2017 року (дати судового засідання) не отримав.

Розглянувши заявлене клопотання, колегія суддів зазначає наступне.

Так, згідно з положеннями статті 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Представник позивача у клопотання не зазначає, які причини, що не залежали від нього, перешкоджали наданню доказів суду першої інстанції. Не вбачається таких причин і з матеріалів справи.

Таким чином, враховуючи те, що підстав для прийняття судом додаткових доказів не вбачається, відсутня і необхідність очікування їх надання до суду, а тому - підстави для задоволення клопотання позивача - відсутні.

Представник першого відповідача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином.

Представник другого відповідача та третьої особи у відзиві та в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення.

Частиною 1 статті 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 p. і набула чинності в Україні 11 вересня 1997 p. У ній сформульовано основні права і свободи людини, зокрема право при визначенні її громадянських прав і обов'язків, висуненні проти неї кримінального обвинувачення на справедливий і відкритий розгляд справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

«Розумність» строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі «G. B. проти Франції»), тощо. Отже, поняття «розумний строк» є оціночним, суб'єктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.

Точкою відліку часу розгляду цивільної справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.

Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

З огляду на викладене та зважаючи, що на думку суду обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів достатніх для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, а також те, що судом сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів (надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, ознайомитись із матеріалами справи, зняти з них копії, надати нові докази тощо), подальше відкладення розгляду справи суперечитиме вищезгаданому принципу розгляду справи впродовж розумного строку.

Беручи до уваги, що відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України обов'язок доказування і подання доказів покладено на сторони, суд згідно за статтею 75 Господарського процесуального кодексу України розглядає справу за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Відповідно до Статуту Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю затвердженого Установчими зборами від 18.07.2007р., товариство створене на невизначений строк та діє у відповідності до чинного законодавства України та Статуту (п. 1.1 Статуту).

Пунктом 4.3 Статуту передбачено, що частки у Статутному капіталі розподіляються наступним чином:

- ОСОБА_2 29%;

- ОСОБА_4 10%;

- ОСОБА_5 20%;

- ОСОБА_6 20%

- ОСОБА_7 21%.

Розділом 3 Статуту визначені права та обов'язки учасників, зокрема, учасник має право вийти в установленому порядку з Товариства. Одержати при виході з Товариства вартість частини майна Товариства пропорційно своїй частці у Статутному фонді Товариства або за власною вимогою та за згодою учасників Товариства отримати вклади повністю або частково в натуральній формі.

Пунктом 3.7 Статуту визначено, що при виході Учасника з Товариства йому сплачується вартість частини майна Товариства пропорційна його частці в Статутному капіталі. Учаснику який вибув сплачується, належна йому частка прибутку одержаного Товариству у даному році до моменту його виходу. Виплата проводиться після затвердження звіту за рік в якому він вийшов з Товариства не пізніше ніж за 12 місяців з дня виходу. На вимогу Учасника та за згодою Товариства вклад може бути повернуто повністю або частково в натуральній формі.

Вищим органом управління товариства є Загальні збори учасників товариства, які складаються з учасників товариства або їх представників. Посадовою особою органів управління Товариства є Директор та голова ревізійної комісії (п. 5.1, п.5.2, п.5.3.1 Статуту).

Розділом 6 Статуту визначено Розподіл прибутку, відповідно до якого порядок нарахування та розподіл прибутку визначається Статутом та рішенням Загальних Зборів. Всі питання, пов'язані з розподілом прибутку, розглядаються і затверджуються за підсумками господарського року.

Внесення змін і доповнень до Статуту здійснюються за рішенням Зборів учасників та реєструються у встановленому порядку (п.10.5 Статуту).

Пунктом 10.3 Статуту визначено, що у разі якщо учасники не дійдуть згоди, то спори між ними вирішуються згідно з чинним законодавством України.

Відповідно до протоколу позачергових загальних зборів учасників від 03.02.2008р. на підставі Договорів дарування ОСОБА_3 отримав 71% частки у Статутному капіталі СТОВ "ЛАН". Розподіл часток в Статутному капіталі розподілено наступним чином: ОСОБА_2 10 164,00 грн. - 29 відсотків; ОСОБА_3 24 610,00 грн. - 71 відсотків.

За результатами зборів до п. 4.3 Статуту внесені зміни, які зареєстровані 30.04.2009р.

03.07.2014р. ОСОБА_2 подав письмову заяву загальним зборам СТОВ "ЛАН" про вихід зі складу учасників товариства з виплатою належної частки у статутному капіталі за рахунок майна товариства.

Згідно протоколу позачергових загальних зборів учасників СТОВ "ЛАН" від 03.07.2014р. було розглянуто його заяву та прийнято до відому.

Однак, за твердженням позивача - ОСОБА_2 лише у 2016 році він дізнався про те, що більше не є керівником СТОВ "ЛАН", а у 2017р. про своє виключення зі складу учасників Товариства.

Належної частки у статутному капіталі ОСОБА_2 Товариством виплачено не було.

Позивач вказує на те, що йому відомо про існування майна ТОВ "Лан", а саме цукор-піску врожаю 2007р., який перебуває у Ланнівському цукровому заводі.

Крім того, позивач посилається на розгляд справи №2-479-2008р., де встановлено факт існування договірних відносин між СТОВ "ЛАН" та ВАТ "Ланнівський цукровий завод" з приводу поставки та переробки цукрових буряків, та наявності на складах Ланнівського цукрового заводу 412 тон цукру належного СТОВ "ЛАН".

Отже, за твердженнями позивача на момент його виходу зі складу учасників СТОВ "ЛАН" і виділення йому частини майна, належного товариству та пропорційної його частині, на балансі ТОВ "ЛАН" перебувало 412 тон цукру-піску, а також інше майно, зокрема с/г техніка, об'єкти нерухомості.

Розраховуючи розмір частки у майні товариства ОСОБА_8 виходить з того, що ним подано заяву про вихід у червні 2014р., фактичне виключення його відбулося у серпні 2015р.

Отже, розрахунок з ним повинен був проведений протягом 12 місяців з дня виходу, тобто 13.08.2016р. Враховуючи наявність у товариства цукру-піску у кількості 412 метричних тон належна йому частка 29% що становить 119тон 480кілограм - вартістю 1 084 743,38грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд зазначив про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки у СТОВ "ЛАН" на момент виключення учасника - ОСОБА_8 були відсутні активи, що підтверджується даними фінансового звіту.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що місцевий господарський суд неповно дослідив обставини, що мають значення для справи, а тому дійшов невірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Вирішуючи питання про наявність або відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Так, згідно з частиною 1 статті 140 Цивільного кодексу України, товариством з обмеженою відповідальністю є засноване одним або кількома особами товариство, статутний капітал якого поділений на частки, розмір яких встановлюється статутом.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про господарські товариства", господарськими товариствами визнаються підприємства, установи, організації, створені на засадах угоди юридичними особами і громадянами шляхом об'єднання їх майна та підприємницької діяльності з метою одержання прибутку.

Частиною першою статті 50 Закону України "Про господарські товариства" встановлено, що товариством з обмеженою відповідальністю визнається товариство, що має статутний (складений) капітал, розділений на частки, розмір яких визначається установчими документами.

Корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами (ч. 1 ст. 167 Господарського України).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 117 Цивільного кодексу України, п. б) ч. 1 ст. 11 Закону України "Про господарські товариства" учасники господарського товариства зобов'язані виконувати свої зобов'язання перед товариством, у тому числі ті, що пов'язані з майновою участю, а також робити вклади (оплачувати акції) у розмірі, в порядку та засобами, що передбачені установчим документом.

Частина 1 ст. 144 Цивільного кодексу України визначає, що статутний капітал товариства з обмеженою відповідальністю складається із вкладів його учасників. Розмір статутного капіталу дорівнює сумі вартості таких вкладів. Статутний капітал товариства визначає мінімальний розмір майна товариства, що гарантує інтереси його кредиторів.

Відповідно до ч. 1 ст. 54 Закону України "Про господарські товариства" при виході учасника з товариства з обмеженою відповідальністю йому виплачується вартість частини майна товариства, пропорційна його частці у статутному капіталі. Виплата провадиться після затвердження звіту за рік, в якому він вийшов з товариства, і в строк до 12 місяців з дня виходу або частково в натуральній формі.

При вирішенні господарського спору суд повинен встановити наявність в особи, яка звернулася з позовом суб'єктивного права або законного інтересу, на захист якого подано позов, а також з'ясувати наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорювання (п.11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2008 року № 13 "Про практику розгляду судами корпоративних спорів").

Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилається на те, що його було виключено зі складу засновників, і що він про це дізнався у вересні 2016року.

З приводи таких доводів позивача, колегія суддів зазначає наступне.

У Постанові Верховного Суду України №13 від 24.10.2008р. "Про практику розгляду судами корпоративних спорів" зазначено, що вихід зі складу учасників товариства не пов'язується ні з рішенням зборів учасників, ні з внесенням змін до установчих документів товариства. У зв'язку з цим моментом виходу учасника з товариства є дата подачі ним заяви про вихід відповідній посадовій особі товариства або вручення заяви цим особам органами зв'язку.

Пунктом 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами корпоративних спорів" від 24.10.2008 р. № 13 роз'яснено, що при визначенні порядку і способу обчислення вартості частини майна товариства та частини прибутку, яку має право отримати учасник при виході (виключенні) з товариства з обмеженою відповідальністю (товариства з додатковою відповідальністю), а також порядку і строків їх виплати господарські суди мають застосовувати відповідні положення установчих документів товариства. У випадку неврегульованості в установчих документах вартість частини майна товариства, що підлягає виплаті, повинна відповідати вартості чистих активів товариства, що визначається в порядку, встановленому законодавством, пропорційно його частці в статутному капіталі товариства на підставі балансу, складеного на дату виходу (виключення). Розрахунок належної учаснику частини прибутку здійснюється на дату виходу (виключення) з товариства.

Таким чином, вартість частини майна товариства, яка підлягає виплаті, повинна відповідати вартості чистих активів товариства, яка визначається в порядку, встановленому законодавством, пропорційно його частці в статутному капіталі товариства на підставі балансу, складеного на дату виходу (виключення).

Як вбачається з матеріалів справи 3 липня 2014р. ОСОБА_2 звернувся до загальних зборів учасників СТОВ "Лан" з заявою про вихід зі складу учасників товариства (т.1., а.с.70). Окрім того, вказаною заявою ОСОБА_2 прохав належну йому частку компенсувати за рахунок майна товариства, пропорційно його долі.

Вказана заява була розглянута на позачергових зборах учасників СТОВ "Лан", що підтверджується протоколом позачергових загальних зборів учасників СТОВ "Лан" від 05.09.2014р.

Відповідь на заяву разом з копією фінансових звітів товариства, була отримана позивачем 26.06.2015р., про що свідчить підпис про отримання.

Під час розгляду справи дані факти позивачем не спростовані жодними доказами.

Згідно ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; обставини справа, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст.34 ГПК України). Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Зміст доказування полягає не тільки у поданні доказів, а і у доведенні їх переконливості перед судом, що позивачем зроблено не було.

Позивач обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилається на те, що фактично на момент звернення його з заявою про вихід із учасників СТОВ "Лан" і виділення частки майна, на балансі СТОВ "Лан" перебувало 412 тон цукру-піску.

Однак, жодних доказів які б підтверджували твердження позивача суду надано не було.

Натомість, згідно даних звітів, які були отримані позивачем, вбачається, що станом на момент розгляду заяви ОСОБА_2 у підприємства відсутні оборотні та необоротні активи відсутні. Пасив балансу свідчить про відсутність власного капіталу, довгострокових і поточних зобов'язань.

При цьому, відповідно до правової позиції Верховного Суду України (пункт 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.10.2018 року) що якщо при вирішенні спору буде встановлено, що на момент виходу (виключення) учасника у товариства відсутні чисті активи, господарський суд відмовляє у відповідному позові у зв'язку з відсутністю в товариства майна, що підлягає виплаті.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду про те, що позовні вимоги до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Лан" та ОСОБА_3 про стягнення вартості частини майна 119 тон 480 кілограм цукру-піску вартістю 1 084 743,38грн. задоволенню не підлягають, оскільки у першого відповідача на момент виключення позивача учасника з товариства відсутні активи, що підтверджується даними фінансового звіту.

Щодо доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Так, позивач вважає, що з урахуванням положень установчих документів СТОВ "Лан" та статті 54 Закону України "Про господарські товариства" підставою для розрахунку є звіт за рік, а не баланс товариства. При цьому, баланси надані відповідачем - не містять підписів та печаток.

З приводу таких доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Так, як було зазначено вище, відповідно до положень статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За загальним правилом обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, котра з сторін посилається на юридичні факти, які обґрунтовують її вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Позивачем, попри озвучені доводи апеляційної скарги не було надано суду відповідного річного звіту СТОВ "Лан", проте подання таких доказів є обов'язком позивача, з урахуванням наведених приписів Господарського процесуального кодексу України.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою господарського суду першої інстанції від 20.07.2017 року задовольнялось клопотання позивача про витребування доказів, проте, такі докази не були подані суду.

Крім того, колегія суддів зазначає, що покладення судом за ініціативою однієї сторони обов'язку на іншу сторону щодо надання доказів на підтвердження своєї позиції є таким, що суперечить принципу змагальності - ст.ст. 4-3, 33 ГПК України. Згідно положень цих норм судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Тобто, у заявника клопотання і у суду відсутні правові підстави для спонукання однієї сторони подати докази на підтвердження своєї позиції, або позиції противної сторони. На підставі вказаного, суд відмовляє в задоволенні клопотання відповідача про витребування у позивача інформації.

Щодо фінансових звітів, наданих другим відповідачем (т.1., а.с. 74-77), колегія суддів зазначає, що вони дійсно не містять підпису керівника ОСОБА_2 та бухгалтера ОСОБА_9, проте ці звіти були подані до податкових органів, про що свідчить наявна печатка на наданій суду копії.

Щодо інших доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне. Так, як вже неодноразово зазначалось, норми, що регулюють господарський процес не передбачають застосування судом інститутів примусового вилучення доказів у сторін. При цьому, сторони вільні у виборі стратегії для відстоювання в суді своєї правової позиції.

У даній справи позивачем не подано належних доказів існування у товариства на момент його виходу з нього будь-якого майна, в тому числі і цукру.

Додатково слід зазначити, що Європейський Суд з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04) зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

За викладеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного перегляду справи.

Беручи до уваги всі наведені обставини в їх сукупності, судова колегія дійшла висновку, що під час розгляду справи господарським судом першої інстанції фактичні обставини справи встановлені на основі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих доказів, висновки суду відповідають обставинам справи та їм надана правильна юридична оцінка, прийняте рішення відповідає нормам чинного законодавства та підстав для його скасування не вбачається, тому - апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 05.09.2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом 20 днів.

Повний текст постанови складено 05.12.17

Головуючий суддя Сіверін В. І.

Суддя Гетьман Р.А.

Суддя Ільїн О.В.