РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.12.2017Справа №910/20293/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвест Агро Трейд»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «НФ Трейдінг Україна»

про стягнення 117 285,70 грн.

суддя Пукшин Л.Г.

Представники:

від позивача Мукоїда Л.В. - представник за довіреністю б/н від 17.07.17

від відповідача не з'явився

В судовому засіданні 13.12.2017 в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвест Агро Трейд» до Товариства з обмеженою відповідальністю «НФ Трейдінг Україна» про стягнення 117 285,70 грн.

В обґрунтування позовних вимог ТОВ «Інвест Агро Трейд» (позивач) зазначив, що 17.11.2016 р. між сторонами було укладено договір поставки № ДГ-АМС011907 за умовами якого ТОВ «НФ Трейдінг Україна» (відповідач) як постачальник за договором зобов'язався поставити в обумовлені строки позивачу як покупцю товар, а позивач зобов'язався оплати такий товар. Позивач також зазначає, що на виконання умов договору сторонами було затверджено Специфікацію № СП-АМС011907/1 до договору, відповідно до умов якої постачальник зобов'язався поставити покупцю селітру аміачну у кількості 1 000,00 тон загальною вартістю 6 000 000,00 грн. За доводами позивача, ТОВ «Інвест Агро Трейд» належним чином виконало зобов'язання за договором, а саме: 23.11.2016 згідно з рахунком № 2612 від 17.11.2016 перераховано на рахунок постачальника грошові кошти у розмірі 6 000 000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 3559. Відповідачем в свою чергу протягом грудня 2016 року було поставлено товар позивачу у кількості 981 т. на загальну суму 5 886 000,00 грн. 09.02.2017 позивач направив відповідачу листа № 40 про повернення надлишково сплачені кошти у розмірі 114 000,00 грн. Проте, кошти так і не були повернуті відповідачем. З метою досудового врегулювання спору, позивач направив відповідачу претензію № 253 від 11.07.2017 з вимогою повернути кошти у розмірі 114 000,00 грн, а також штрафні санкції. Вказана претензія залишена з боку позивача без відповіді.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 20.11.2017 порушено провадження у справі № 910/20293/17 вказаною позовною заявою та призначено розгляд справи в судовому засіданні 13.12.2017.

05.12.2017 позивач через загальний відділ діловодства подав документи на виконання вимог ухвали суду.

У судове засідання, призначене на 13.12.2017, з'явився представник позивача, який надав пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав.

Відповідач не забезпечив явку уповноваженого представника у судове засідання, вимоги ухвали суду не виконав, через загальний відділ діловодства суду подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з неможливістю явки представника відповідача.

Представник позивача заперечував проти задоволення такого клопотання, зазначивши, що останнє жодним чином не обґрунтоване та відповідачем вчиняються дії щодо затягування судового процесу.

Дослідивши клопотання відповідача, суд вирішив відмовити в його задоволенні, оскільки відповідач не позбавлений права та можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК).

При цьому суд зазначає, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, третіх осіб, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Таким чином, незважаючи на те, що представник відповідача не з'явився у судове засідання, справа може бути розглянута за наявними у ній документами у відповідності до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка вказаного учасника судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

17 листопада 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Інвест Агро Трейд» (надалі - покупець/позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «НФ Трейдінг Україна» (надалі - постачальник/відповідач) було укладено договір поставки № ДГ-АМС011907 (надалі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору постачальник зобов'язується передати (поставити) в обумовлені строки (строк) покупцеві товар, зазначений у специфікації (специфікаціях) до цього договору, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Найменування та кількість товару, вид упаковки зазначається у специфікації (специфікаціях до цього договору ( п. 1.2. договору).

Як вбачається із матеріалів справи сторонами затверджено специфікацію № СП-АМС011907/1 до договору, відповідно до умов якої постачальник зобов'язався поставити покупцю селітру аміачну у кількості 1 000,00 тон загальною вартістю 6 000 000,00 грн.

Згідно з п. 2.2. договору поставка товару здійснюється окремими партіями на підставі транспортної інструкції покупця.

У п. 3.2. договору визначено, що товар постачається протягом 40 (сорока) днів, від дня отримання транспортної інструкції покупця.

За доводами позивача, що підтверджується матеріалами справи, покупцем на виконання умов договору надані постачальнику транспортні інструкції № 280 від 01.12.2016 на поставку 340 т.; № 283 від 02.12.2016 на поставку 456 т.; та № 284 від 03.12.2016 на поставку 204 т.

Відповідно до п. 3.3.1. договору товар постачається на умовах повної попередньої оплати, якщо сторони не погодили інше у специфікаціях.

За доводами позивача, ТОВ «Інвест Агро Трейд» належним чином виконало зобов'язання за договором, а саме, 23.11.2016 згідно з рахунком № 2612 від 17.11.2016 перераховано на рахунок постачальника грошові кошти у розмірі 6 000 000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 3559. Відповідачем в свою чергу протягом грудня 2016 року було поставлено товар позивачу у кількості 981 т. на загальну суму 5 886 000,00 грн. А відтак, відповідачем недопоставлений товар на загальну вартість 114 000,00 грн.

09.02.2017 позивач звернувся до відповідача з листом № 40 про повернення надлишково сплачені кошти у розмірі 114 000,00 грн., яке залишено без реагування з боку відповідача.

З метою досудового врегулювання спору, позивач звернувся до відповідача з претензією № 253 від 11.07.2017, відповідно до якої повідомив відповідача про існування заборгованості за непоставлений товар у розмірі 114 000,00 грн. а також нараховані 3% річних та інфляційні втрати. Дана претензія була отримана відповідачем 14.07.2017, проте станом на момент звернення позивача з позовом до суду, вказана вимога була залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки.

Частиною 1 ст. 265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 6 ст. 265 ГК України до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Частиною 2 ст. 712 ЦК України також передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 ЦК України одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як встановлено судом, позивачем на виконання умов договору перераховано на рахунок відповідача грошові кошти у розмірі 6 000 000,00 грн, згідно з платіжним дорученням № 3559 від 23.11.2016 із призначенням платежу «за селітру аміачну зг рах. № 2612 від 17.11.2016 дог № ДГ-АМС011907 від 17.11.2016».

Судом встановлено, що відповідачем на виконання умов договору протягом грудня 2016 року поставлено позивачу товар позивачу у кількості 981 т. на загальну суму 5 886 000,00 грн., що підтверджується видатковими накладними № РН-1208047 від 08.12.2016, № РН-1209034 від 09.12.2016, № РН-1210045 від 10.12.2016, № РН-1211027 від 11.12.2016, № РН-1212086 від 12.12.2016, № РН-1214051 від 14.12.2016 та № РН-1216067 від 16.12.2016

З матеріалів справи вбачається, що у зв'язку з недопоставкою відповідачем товару позивач звернувся до останнього з листом № 40 від 09.02.2017 щодо повернення грошових коштів у розмірі 114 000,00 грн, яке залишено з боку відповідач не виконаним.

Згідно з ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Отже, у розумінні приписів цієї норми покупцю належить право вимагати, крім іншого, повернення передоплати за непоставлений товар. При цьому, попередньою оплатою є часткова або повна оплата товару до його передання продавцем.

Визначене зазначеною нормою право покупця вимагати від продавця повернення суми попередньої оплати є за своїм змістом правом покупця на односторонню відмову від зобов'язання, внаслідок якої припиняється зобов'язання продавця перед покупцем по поставці товару і виникає нове грошове зобов'язання (постанова Вищого господарського суду України від 18.01.2010, справа № 42/423).

В матеріалах справи наявна копія претензії № 253 від 11.07.2017, відповідно до якого позивач просив сплати заборгованість за непоставлений товар у розмірі 114 000,00 грн. Дана вимога була надіслана відповідачу рекомендованою кореспонденцією 11.07.2017 (підтверджується квитанцією № 9492 та описом вкладення у цінний лист від 11.07.2017), та отримана відповідачем 14.07.2017, проте, станом на момент розгляду спору залишена без відповіді та задоволення.

З огляду на вищевикладене та враховуючи той факт, що відповідач не здійснив в повній мірі поставку товару і не повернув отриману від позивача оплату у розмірі 114 000,00 грн, суд вважає, що позовна вимога про стягнення з відповідача суми заборгованості за оплачений, але не поставлений товар у розмірі 114 000,00 грн. є обґрунтованою, документально підтвердженою та такою, що підлягає задоволенню.

Крім того, за прострочення повернення вартості недопоставленого товару позивач просить суд стягнути з відповідача 3 % річних у розмірі 770,70 грн. та інфляційні втрати у розмірі 2 508,00 грн.

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає що боржник вважається таким, що прострочив, якщовін не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже вказаною статтею передбачена можливість стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат за прострочення саме грошового зобов'язання.

Відповідно до п. 5.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає, зокрема у випадках повернення сум авансу та завдатку, повернення безпідставно отриманих коштів (ст. 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

Таким чином, стягнення з відповідача суми попередньої оплати за договором не є наслідком порушення ним грошового зобов'язання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав - повернення сплаченого авансу за непоставлений товар. За своєю суттю обов'язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не можна розцінювати як грошове зобов'язання в розумінні ст. 625 ЦК України. Аванс - це спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 27.02.2017 року у справі №910/20455/16.

З огляду на викладене, вимоги позивача про стягнення 3 % річних у розмірі 770,70 грн. та інфляційних втрат у розмірі 2 508,00 грн. нарахованих на попередню оплату є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно зі ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

У відповідності до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Врахувавши вищезазначене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвечт Агро Трейд» визнаються обґрунтованими лише в частині основної заборгованості у розмірі 114 000,00 грн., у зв'язку з чим позов підлягає частковому задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 49, ст.ст. 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «НФ Трейдінг Україна» (01601, м. Київ, вул. Мечникова, буд. 2; ідентифікаційний код 37883328) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвест Агро Трейд» (03680, м. Київ, вул.. Ділова, буд. 5, корпус 10-А; ідентифікаційний код 39651630) заборгованість у розмірі 114 000 (сто чотирнадцять тисяч) грн. 00 коп. та судовий збір у розмірі 1 710 (одна тисяча сімсот десять) грн. 00 коп.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 14.12.2017.

Суддя Пукшин Л.Г.