ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" грудня 2017 р. Справа № 911/1065/15

Господарський суд Київської області у складі судді Бацуци В. М.

при секретарі судового засідання Белишевій А. В.

за участю представників учасників процесу:

від позивача (за первісним позовом) - відповідача-1 (за зустрічним позовом): Тавенок Ю. С. (паспорт НОМЕР_1, виданий Голосіївським РВ ГУ МВС України в м. Києві від 28.02.2013 р.), Жура О. М. (довіреність від 03.03.2014 р., зареєстрована в реєстрі за № 384), Людвиг І. В. (довіреність від 23.03.2015 р., зареєстрована в реєстрі за № 99);

від відповідача-1 (за первісним позовом) - позивача (за зустрічним позовом): Пілягін О. В. (довіреність б/н від 14.12.2016 р.), Кирикилиця А. П. (довіреність б/н від 14.12.2016 р.);

від відповідача-2 (за первісним позовом) - відповідача-2 (за зустрічним позовом): не з'явились;

від третьої особи-1: не з'явились;

від третьої особи-2: не з'явились;

розглянувши матеріали справи

за первісним позовом Фізичної особи - підприємця Тавенка Юрія Степановича, м. Київ

до:

1) Товариства з обмеженою відповідальністю „Гіалайн-Україна", с. Демидів, Вишгородський район;

2) Відкритого акціонерного товариства імені Васильєва, с. Демидів, Вишгородський район;

за участю третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів:

1) ОСОБА_1, м. Київ;

2) ОСОБА_2, м. Київ;

про визнання права власності на майно

та

за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „Гіалайн-Україна", с. Демидів, Вишгородський район

до:

1) Фізичної особи - підприємця Тавенка Юрія Степановича, м. Київ;

2) Відкритого акціонерного товариства імені Васильєва, с. Демидів, Вишгородський район;

про визнання недійсним договору

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ФОП Тавенок Ю. С. звернувся в господарський суд Київської області із первісним позовом до ТОВ „Гіалайн-Україна" про визнання за фізичною особою Тавенком Юрієм Степановичем права власності на об'єкт лізингу, переданого за фінансово-лізинговим договором від 25 лютого 2000 року - будівлю інженерно-технічного корпусу площею 506, 1 кв. м., що є виділеним ізольованим індивідуально визначеним об'єктом нерухомого майна та розташована за адресою: АДРЕСА_1 та є частиною єдиного будівельного об'єкту - будівлі електроцеху, загальною площею 939, 9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Позовні вимоги обґрунтовані позивачем (за первісним позовом) тим, що відповідачем-1 (за первісним позовом) безпідставно та протиправно не визнається право власності позивача (за первісним позовом) на спірний об'єкт нерухомого майна, що виникло на підставі фінансово лізингового договору від 25.02.2000 р.

Ухвалою господарського суду Київської області від 17.03.2015 р. (суддя Карпечкін Т. П.) порушено провадження у справі № 911/1065/15 за позовом ФОП Тавенка Ю. С. до ТОВ „Гіалайн-Україна" про визнання права власності на майно.

У процесі розгляду справи судом залучено до участі у справі у якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ВАТ імені Васильєва, ОСОБА_1., ОСОБА_2.

У процесі розгляду справи ТОВ „Гіалайн-Україна" (відповідач-1 за первісним позовом) звернулось в господарський суд Київської області із зустрічним позовом до ФОП Тавенка Ю. С. (позивач за первісним позовом), Відкритого акціонерного товариства імені Васильєва про визнання недійсним фінансово лізингового договору від 25.02.2000 р., укладеного між ФОП Тавенком Ю. С. та ВАТ імені Васильєва.

Позовні вимоги обґрунтовані позивачем (за зустрічним позовом) невідповідністю фінансово лізингового договору від 25.02.2000 р., укладеного між ФОП Тавенком Ю. С. та ВАТ імені Васильєва, положенням Цивільного кодексу Української РСР, Господарського кодексу України, Цивільного кодексу України, Закону України „Про фінансовий лізинг" і інших нормативно-правових актів.

Ухвалою господарського суду Київської області від 08.06.2015 р. прийнято зустрічний позов ТОВ „Гіалайн-Україна" для спільного розгляду з первісним позовом ФОП Тавенка Ю. С. у справі № 911/1065/15.

Крім того, у процесі розгляду справи позивачем (за первісним позовом) було подано відзив б/н від 18.05.2015 р. на зустрічну позовну заяву, у якому він просить суд застосувати позовну давність у три роки та відмовити позивачу за зустрічним позовом у повному обсязі.

Рішенням господарського суду Київської області від 04.08.2015 р. (суддя Карпечкін Т. П.) у справі № 911/1065/15 за первісним позовом ФОП Тавенка Ю. С. до ТОВ „Гіалайн-Україна" за участю третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, ВАТ імені Васильєва, ОСОБА_1., ОСОБА_2 про визнання права власності на майно та за зустрічним позовом ТОВ „Гіалайн-Україна" до ФОП Тавенка Ю. С., ВАТ імені Васильєва про визнання недійсним договору вирішено відмовити у задоволенні первісного позову повністю, а позовні вимоги за зустрічним позовом задовольнити в повному обсязі і визнати недійсним фінансово-лізинговий договір б/н від 25.02.2000 року, укладений між Акціонерним товариством імені Васильєва та Фізичною особою-підприємцем Тавенком Юрієм Степановичем.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.11.2015 р. рішення господарського суду Київської області від 04.08.2015 р. у справі № 911/1065/15 скасовано та вирішено первісні позовні вимоги задовольнити повністю і визнати за Фізичною особою - підприємцем Тавенок Юрієм Степановичем право власності на об'єкт лізингу переданого за договором фінансово-лізингового договору від 25.02.2000 року, а саме будівлю інженерно-технічного корпусу, площею 506,10 кв.м., що є виділеним ізольованим індивідуально визначеним об'єктом нерухомого майна та розташована за адресою: АДРЕСА_1 та є частиною єдиного будівельного об'єкту - будівлі електроцеху, загальною площею 939, 9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 і відмовити у зустрічному позові повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 16.02.2016 р. скасовано постанову Київського апеляційного господарського суду від 15.11.2015 р. та рішення господарського суду Київської області від 04.08.2015 р. у справі № 911/1065/15, а справу направлено на новий розгляд до господарського суду Київської області.

При цьому, скасовуючи рішення господарського суду Київської області від 04.08.2015 р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 15.11.2015 р. у справі № 911/1065/15, Вищий господарський суд України у своїй постанові від 16.02.2016 р. зазначив, що судами не встановлено правову природу договору. Судами не залучено сторону, продавця лізингового майна, за вказаним договором лізингу в якості другого відповідача за первісним позовом, відповідно до статті 24 Господарського процесуального кодексу України. Судами не встановлено: чи може бути об'єктом майно, зазначене у договорі лізингу згідно зі статтею 2 Закону України "Про лізинг", чи є ВАТ імені Васильєва продавцем лізингованого майна відповідно до статті 3 Закону України "Про лізинг"? Судами не встановлено: чи оплачено позивачем за первісним позовом повну вартість об'єкта лізингу за договором? Судами не досліджено та не надано оцінку витягам з реєстру прав власності на нерухоме майно від 29.11.2007 № 16843478, від 24.12.2007 № 17181853 щодо загальної площі об'єкта нерухомого майна (Т. 3 а.с. 180, 215). Суди посилаються в рішенні та постанові на договір від 27.08.2013 про відступлення (купівлю-продаж) ОСОБА_3., ОСОБА_4., ОСОБА_5 та ОСОБА_2 корпоративних прав (частки в статутному капіталі) товариства з обмеженою відповідальністю "Гіалайн-Україна"; протокол № 9 від 27.08.2013 загальних зборів учасників ТОВ "Гіалайн-Україна"; рішення загальних зборів учасників товариства від 27.08.2013, оформленого протоколом № 9 від 27.08.2013; статут ТОВ "Гіалайн-Україна", затверджений рішенням загальних зборів учасників товариства від 27.08.2013, оформленого протоколом № 9 від 27.08.2013, зареєстрованого державним реєстратором Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві від 12.09.2013, які не містяться в матеріалах справи № 911/11065/15. Суду першої інстанції необхідно з'ясувати: чи відповідає вказаний договір лізингу вимогам частини 3 статті 2 статті 7, частині 2 статті 16 Закону України "Про лізинг" із змінами і доповненнями, внесеними Законом України від 14.01.1999 № 394-ХІV, чи відповідає пункт 8.3 договору вимогам частини 1 статті 4 цього Закону. Судами не встановлено дату виникнення у позивача за зустрічним позовом права на пред'явлення позову, чи подано відповідне клопотання про відновлення пропущеного строку для звернення до суду?

Аналіз наведених доводів у їх сукупності свідчить про неповне з'ясування судами фактичних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення спору, і про порушення вимог статті 43 Господарського процесуального кодексу України щодо всебічного, повного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Під час нового розгляду справи суду першої інстанції слід взяти до уваги викладене, вжити всіх передбачених законом заходів для всебічного, повного та об'єктивного встановлення обставин справи, прав та обов'язків сторін, і відповідно до вимог чинного законодавства вирішити спір.

У відповідності до ст. 2-1 Господарського процесуального кодексу України справу № 911/1065/15 передано для розгляду судді Чонговій С. І.

Ухвалою господарського суду Київської області від 28.03.2016 р. прийнято до провадження судді Чонгової С. І. справу № 911/1065/15 за первісним позовом ФОП Тавенка Ю. С. до ТОВ „Гіалайн-Україна" за участю третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, ВАТ імені Васильєва, ОСОБА_1., ОСОБА_2 про визнання права власності на майно та за зустрічним позовом ТОВ „Гіалайн-Україна" до ФОП Тавенка Ю. С., ВАТ імені Васильєва про визнання недійсним договору.

У процесі розгляду справи судом залучено до участі у справі у якості відповідача - ВАТ імені Васильєва, виключивши його з числа третіх осіб.

Рішенням господарського суду Київської області від 13.06.2016 р. (суддя Чонгова С. І.) у справі № 911/1065/15 за первісним позовом ФОП Тавенка Ю. С. до ТОВ „Гіалайн-Україна", ВАТ імені Васильєва за участю третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, ОСОБА_1., ОСОБА_2 про визнання права власності на майно та за зустрічним позовом ТОВ „Гіалайн-Україна" до ФОП Тавенка Ю. С., ВАТ імені Васильєва про визнання недійсним договору вирішено первісний позов задовольнити повністю і визнати за фізичною особою Тавенок Юрієм Степановичем право власності на об'єкт лізингу за договором фінансового лізингу від 25.02.2000, будівлю інженерно-технічного корпусу площею 506,1 кв.м., що є виділеним ізольованим індивідуально визначеним об'єктом нерухомого майна, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, та є частиною єдиного об'єкту-будівлі електроцеху, загальною площею 939,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, а провадження у справі в частині вимог про визнання права власності до Відкритого акціонерного товариства ім. Васильєва припинити, і зустрічний позов задовольнити частково та визнати недійсним фінансово лізинговий договір від 25.02.2000, укладений між Відкритим акціонерним товариством ім. Васильєва та Приватним підприємцем Тавенком Юрієм Степановичем, в частині щодо передачі у лізинг земельної ділянки.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.03.2017 р. рішення господарського суду Київської області від 13.06.2016 р. у справі № 911/1065/15 скасовано частково та вирішено у задоволенні позовних вимог Фізичної особи-підприємця Тавенока Юрія Степановича про визнання права власності до Товариства з обмеженою відповідальністю „Гіалайн-Україна" - відмовити, а в іншій частині рішення господарського суду Київської області від 13.06.2016 року у справі № 911/1065/15 залишити без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 12.06.2017 р. скасовано постанову Київського апеляційного господарського суду від 14.03.2017 р. та рішення господарського суду Київської області від 13.06.2016 р. у справі № 911/1065/15, а справу направлено на новий розгляд до господарського суду Київської області.

При цьому, скасовуючи рішення господарського суду Київської області від 13.06.2016 р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 14.03.2017 р. у справі № 911/1065/15, Вищий господарський суд України у своїй постанові від 12.06.2017 р. зазначив, що судами не виконано в повному обсязі вказівки, зазначені у постанові Вищого господарського суду України від 16.02.2016 у справі № 911/1065/15. Враховуючи викладене, справа № 911/1065/15 підлягає передачі на новий розгляд до місцевого господарського суду. Під час нового розгляду місцевому господарському суду необхідно врахувати викладене та в залежності від встановлених обставин вирішити спір відповідно до норм матеріального і процесуального права, що підлягають застосуванню до наявних правовідносин.

У відповідності до ст. 2-1 Господарського процесуального кодексу України справу № 911/1065/15 передано для розгляду судді Бацуці В. М.

Ухвалою господарського суду Київської області від 25.09.2017 р. прийнято до провадження судді Бацуци В. М. справу № 911/1065/15 за первісним позовом ФОП Тавенка Ю. С. до ТОВ „Гіалайн-Україна", ВАТ імені Васильєва за участю третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів, ОСОБА_1., ОСОБА_2 про визнання права власності на майно та за зустрічним позовом ТОВ „Гіалайн-Україна" до ФОП Тавенка Ю. С., ВАТ імені Васильєва про визнання недійсним договору і призначено її розгляд у судовому засіданні за участю представників учасників процесу на 18.10.2017 р.

17.10.2017 р. до канцелярії суду від відповідача-1 (за первісним позовом) - позивача (за зустрічним позовом) надійшло клопотання б/н від 17.10.2017 р. про фіксування судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу, у якому він просив суд здійснювати фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що за наслідками розгляду вищевказаного клопотання у судовому засіданні судом було його задоволено.

17.10.2017 р. до канцелярії суду від відповідача-1 (за первісним позовом) - позивача (за зустрічним позовом) - ТОВ „Гіалайн-Україна" надійшла заява б/н від 17.10.2017 р. про відвід судді господарського суду Київської області Бацуци В. М. від розгляду справи № 911/1065/15.

18.10.2017 р. перед судовим засіданням до канцелярії суду від відповідача-1 (за первісним позовом) - позивача (за зустрічним позовом) - ТОВ „Гіалайн-Україна" надійшло клопотання б/н від 17.10.2017 р. про призначення колегіального розгляду справи № 911/1065/15 у складі трьох суддів, у якому він просить суд призначити справу № 911/1065/15 до розгляду у складі трьох суддів, обґрунтовуючи його особливою складністю справи.

18.10.2017 р. у судовому засіданні за наслідками розгляду вищевказаної заяви відповідача-1 (за первісним позовом) - позивача (за зустрічним позовом) - ТОВ „Гіалайн-Україна" про відвід судді господарського суду Київської області Бацуци В. М. від розгляду справи після вирішення судом даного питання у нарадчій кімнаті судом було відмовлено в його задоволенні за безпідставністю і необґрунтованістю, про що було винесено відповідну ухвалу господарського суду Київської області від 18.10.2017 р.

Крім того, у судовому засіданні за наслідками розгляду вищевказаного клопотання відповідача-1 (за первісним позовом) - позивача (за зустрічним позовом) про колегіальний розгляд справи у складі трьох суддів після вирішення судом даного питання судом було відмовлено в його задоволенні за безпідставністю і необґрунтованістю, оскільки врахувавши категорію і предмет спору даної справи, обставини, викладені у клопотанні відповідача-1 (за первісним позовом) - позивача (за зустрічним позовом) про колегіальний розгляд справи у складі трьох суддів, не знайшли свого підтвердження в ході його розгляду, а доводи та мотивування щодо вказаних обставин виявились необґрунтованими.

18.10.2017 р. за наслідками судового засідання судом винесено ухвалу, якою відкладено розгляд справи на 08.11.2017 р.

02.11.2017 р. до канцелярії суду від позивача (за первісним позовом) - відповідача-1 (за зустрічним позовом) надійшло клопотання б/н від 02.11.2017 р. про залучення до участі у справі відповідача-2, у якому він просив суд залучити до участі у справі в якості відповідача-2 за первісним позовом - ВАТ імені Васильєва та письмові пояснення б/н від 02.11.2017 р. на виконання вимог постанови Вищого господарського суду України від 12.06.2017 р. у справі № 911/1065/15, що долучені судом до матеріалів справи.

07.11.2017 р. до канцелярії суду від відповідача-1 (за первісним позовом) - позивача (за зустрічним позовом) надійшло клопотання б/н від 07.11.2017 р. про проведення судової почеркознавчої експертизи, у якій він просив суд призначити у справі судову почеркознавчу експертизу щодо відповідності підписів фізичних осіб на акті передачі майна згідно фінансово лізингового договору від 25.02.2000 р.

07.11.2017 р. до канцелярії суду від відповідача-1 (за первісним позовом) - позивача (за зустрічним позовом) надійшло клопотання б/н від 07.11.2017 р. про проведення судової експертизи давності документів, у якій він просив суд призначити у справі судову експертизу давності документів фінансово лізингового договору від 25.02.2000 р. та акті передачі майна згідно фінансово лізингового договору від 25.02.2000 р. і інших.

07.11.2017 р. до канцелярії суду від відповідача-1 (за первісним позовом) - позивача (за зустрічним позовом) надійшло клопотання б/н від 07.11.2017 р. про проведення судової будівельно-технічної експертизи, у якій він просив суд призначити у справі судову будівельно-технічну експертизу щодо спірного нерухомого майна.

07.11.2017 р. до канцелярії суду від відповідача-1 (за первісним позовом) - позивача (за зустрічним позовом) надійшло клопотання б/н від 07.11.2017 р. про витребування доказів, у якому він просив суд витребувати додаткові документи згідно з переліком.

07.11.2017 р. до канцелярії суду від відповідача-1 (за первісним позовом) - позивача (за зустрічним позовом) надійшла заява б/н від 07.11.2017 р. про застосування позовної давності за первинним позовом, у якій він просить суд застосувати позовну давність по первісному позову та відмовити у задоволенні первісного позову повністю.

07.11.2017 р. до канцелярії суду від відповідача-1 (за первісним позовом) - позивача (за зустрічним позовом) надійшла заява б/н від 07.11.2017 р. про залучення відповідачем-2 по справі № 911/1065/15, у якій він просив суд залучити ВАТ імені Васильєва відповідачем-2 за первісним позовом у справі № 911/1065/15.

08.11.2017 р. перед судовим засіданням до канцелярії суду від відповідача-1 (за первісним позовом) - позивача (за зустрічним позовом) надійшли відзив б/н від 07.11.2017 р. на позовну заяву та доповнення б/н від 07.11.2017 р. до зустрічного позову про визнання недійсним договору, у яких він просить суд відмовити у задоволенні первісного позову повністю та задовольнити зустрічний позов повністю.

08.11.2017 р. перед судовим засіданням до канцелярії суду від відповідача-1 (за первісним позовом) - позивача (за зустрічним позовом) надійшли письмові пояснення 1 від 07.11.2017 р., письмові пояснення 2 від 07.11.2017 р., письмові пояснення 3 від 07.11.2017 р., письмові пояснення 4 від 07.11.2017 р., що долучені судом до матеріалів справи.

08.11.2017 р. у судовому засіданні за наслідками розгляду вищевказаного клопотання позивача (за первісним позовом) - відповідача-1 (за зустрічним позовом) та вищевказаного клопотання відповідача-1 (за первісним позовом) - позивача (за зустрічним позовом) про залучення до участі у справі відповідача-2 за первісним позовом - ВАТ імені Васильєва судом було відмовлено в їх задоволенні за безпідставністю і необґрунтованістю, оскільки ухвалою господарського суду Київської області від 21.04.2016 р. було залучено до участі у справі у якості відповідача - ВАТ імені Васильєва, виключивши його з числа третіх осіб.

08.11.2017 р. за наслідками судового засідання судом винесено ухвалу, якою відкладено розгляд справи на 16.11.2017 р.

15.11.2017 р. до канцелярії суду від позивача (за первісним позовом) - відповідача-1 (за зустрічним позовом) надійшли заперечення б/н від 15.11.2017 р. на клопотання про призначення будівельно-технічної експертизи, заперечення б/н від 15.11.2017 р. на клопотання про витребування доказів, заперечення б/н від 15.11.2017 р. на клопотання про застосування до первісного позову позовної давності, заперечення б/н від 15.11.2017 р. на клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, у яких він просить суд відмовити у задоволенні вищевказаних клопотань.

16.11.2017 р. перед судовим засіданням до канцелярії суду від відповідача-1 (за первісним позовом) - позивача (за зустрічним позовом) надійшли письмові пояснення 5 від 16.11.2017 р., письмові пояснення б/н від 15.11.2017 р. на клопотання ФОП Тавенок Ю. С. про витребування доказів від 02.11.2017 р., що долучені судом до матеріалів справи.

16.11.2017 р. перед судовим засіданням до канцелярії суду від відповідача-1 (за первісним позовом) - позивача (за зустрічним позовом) надійшло клопотання б/н від 15.11.2017 р. про припинення провадження у справі № 911/1065/15, у якому він просить суд припинити провадження у справі за первісним позовом, оскільки 21.06.2010 р. Вишгородським районним судом Київської області була розглянута справа між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, а саме справа № 2-2074/10 за позовом Тавенка Ю. С. до ВАТ імені Васильєва, ОСОБА_1., ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та визнання права власності.

16.11.2017 р. у судовому засіданні за наслідками розгляду вищевказаного клопотання відповідача-1 (за первісним позовом) - позивача (за зустрічним позовом) про припинення провадження у справі судом було відмовлено в його задоволенні за безпідставністю і необґрунтованістю, оскільки спір у даній справі виник між іншими сторонами, про інший предмет і з інших підстав, ніж спір у справі Вишгородського районного суду Київської області № 2-2074/10 за позовом Тавенка Ю. С. до ВАТ імені Васильєва, ОСОБА_1., ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та визнання права власності.

Крім того, у судовому засіданні за наслідками розгляду вищевказаних клопотань відповідача-1 (за первісним позовом) - позивача (за зустрічним позовом) про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи, судової експертизи давності документів, судової будівельно-технічної експертизи судом було відмовлено в їх задоволенні за безпідставністю і необґрунтованістю, оскільки суд дійшов висновку, що при вирішенні спору у даній справі відсутні будь-які питання, що потребують роз'яснень шляхом призначення та проведення судових експертиз, а справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Крім того, у судовому засіданні за наслідками розгляду вищевказаного клопотання відповідача-1 (за первісним позовом) - позивача (за зустрічним позовом) про витребування доказів судом було відмовлено в його задоволенні за безпідставністю і необґрунтованістю, оскільки вказані обставини, викладені у клопотанні про витребування додаткових доказів, підтверджуються документами, наявними у матеріалах справи.

16.11.2017 р. за наслідками судового засідання судом винесено ухвалу, якою відкладено розгляд справи на 05.12.2017 р.

30.11.2017 р. до канцелярії суду від позивача (за первісним позовом) - відповідача-1 (за зустрічним позовом) надійшли письмові пояснення б/н від 30.11.2017 р. та лист б/н від 30.11.2017 р. на виконання вимог ухвали суду із доданими до них документами, що долучено судом до матеріалів справи.

05.12.2017 р. перед судовим засіданням до канцелярії суду від відповідача-1 (за первісним позовом) - позивача (за зустрічним позовом) надійшли відзив б/н від 05.12.2017 р. та письмові пояснення 7 від 05.12.2017 р., що долучені судом до матеріалів справи.

05.12.2017 р. у судовому засіданні представники позивача (за первісним позовом) - відповідача-1 (за зустрічним позовом) надали усні пояснення щодо своїх первісних позовних вимог, первісні позовні вимоги підтримали, вважають їх обґрунтованими і правомірними та такими, що підлягають задоволенню з підстав, зазначених в первісній позовній заяві. Також, представники позивача (за первісним позовом) - відповідача-1 (за зустрічним позовом) надали усні пояснення щодо своїх заперечень проти зустрічного позову, просили суд відмовити в задоволенні зустрічного позову частково з підстав, зазначених у відзиві на зустрічний позов.

Представник відповідача-1 (за первісним позовом) - позивача (за зустрічним позовом) у судовому засіданні надав усні пояснення щодо своїх заперечень проти первісного позову, просив суд відмовити в задоволенні первісного позову повністю з підстав, зазначених у зустрічній позовній заяві. Також, представник відповідача-1 (за первісним позовом) - позивача (за зустрічним позовом) надав усні пояснення щодо своїх зустрічних позовних вимог, зустрічні позовні вимоги підтримав, вважає їх обґрунтованими і правомірними та такими, що підлягають задоволенню з підстав, зазначених в зустрічній позовній заяві.

Представники інших учасників процесу у судове засідання не з'явились, хоча про судове засідання були повідомлені належним чином, про причини своєї неявки у судове засідання суд не повідомили, документи, витребувані судом, не надали.

За наслідками судового засідання судом оголошено вступну і резолютивну частини рішення у даній справі.

Заслухавши пояснення представників учасників процесу, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд -

ВСТАНОВИВ:

25.02.2000 р. між ФОП Тавенком Ю. С. та Відкритим акціонерним товариством імені Васильєва було укладено фінансово лізинговий договір, згідно умов п. 1.1. якого лізингодавець передає, а лізингоодержувач бере в тимчасове володіння та користування наступне майно та землю (на якій знаходиться майно). Найменування: будівля.

Згідно з п. 3.1. договору приймання - передача об'єкта та землі, що лізингується, здійснюється двосторонньою комісією, що складається із представників сторін.

Відповідно до п. 3.5. договору при передачі об'єкта та землі, що лізингується, складається акт здачі - приймання, який підписується членами двосторонньої комісії.

Пунктом 3.6. договору передбачено, що об'єкт, що лізингується, вважається переданим в лізинг з моменту підписання акту здачі - приймання.

Пунктом 4.1. договору передбачено, що термін лізингу складає 20 років з моменту прийняття майна та землі, що лізингується за актом приймання.

Пунктом 5.1. договору передбачено, що лізингоодержувач зобов'язується своєчасно здійснювати лізингові платежі за будівлю в розмірі 425 гривень, кожного місяця.

Згідно з п. 5.2. договору лізингоодержувач зобов'язується своєчасно здійснювати лізингові платежі за землю (на якій стоїть будівля) в розмірі кожного місяця згідно чинного законодавства.

Відповідно до п. 5.3. договору лізингова плата сплачується в безготівковому порядку на розрахунковий рахунок лізингодавця не пізніше 20 числа кожного місяця.

Пунктом 5.6. договору передбачено, що лізингова плата за узгодженням сторін може вноситися в натуральній або змішаній формі продуктами харчування, товарами, послугами.

Пунктом 8.1. договору передбачено, що майно та земля, що лізингується, переходить у власність лізингоодержувача, якщо він вніс лізингодавцю всю належну йому лізингову плату з вартості зданого на повний амортизаційний термін майна.

Пунктом 8.2. договору передбачено, що після виплати лізингоодержувачем через лізингову плату вартості приміщення, землі та обладнання переданих йому лізингодавцем згідно з цим договором (в міру виплати вартості окремих з них) переходять у власність лізингоодержувача.

Пунктом 8.3. договору передбачено, що лізингоодержувач має право у будь - який час викупити лізинговане майно та землю.

Пунктом 8.4. договору передбачено, що порядок передачі та оформлення права власності на майно та землю, що лізингується, здійснюється сторонами за актом протягом одного місяця з моменту проплати останього платежа.

30.02.2000 р. між ФОП Тавенком Ю. С. та Відкритим акціонерним товариством імені Васильєва було підписано акт передачі майна згідно фінансово лізингового договору, згідно якого Відкрите акціонерне товариство імені Васильєва передало, а ФОП Тавенок Ю. С. прийняв об'єкт лізингу, а саме будову інженерно-технічного корпусу оцінною вартістю 102 417, 00 грн. згідно фінансово лізингового договору від 25.02.2000 р., та додаток до фінансово лізингового договору - викопіровка до акту.

На виконання умов договору та у період його дії позивачем (за первісним позовом) було у повному обсязі виконано свій обов'язок по внесенню лізингової плати з вартості майна та перераховано Відкритому акціонерному товариству імені Васильєва грошові кошти у загальному розмірі 102 476, 28 грн (98 788, 93 грн - грошові кошти, 3 687, 35 грн - товар - у відповідності до п. 5.6. договору), що підтверджується висновком № 25Т від 12.03.2012 р. Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру ГУ МВС України в Київській області, висновком № 26Т від 16.03.2012 р. Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру ГУ МВС України в Київській області, відповідними видатковими накладним, платіжними дорученнями, квитанцією перелік яких зазначений у висновку № 25Т від 12.03.2012 р. Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру ГУ МВС України в Київській області та у висновку № 26Т від 16.03.2012 р. Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру ГУ МВС України в Київській області, наявними у матеріалах справи.

Рішенням № 41-12-5 від 26.10.2007 р. „Про присвоєння поштової адреси об'єкту нерухомого майна" Виконавчого комітету Демидівської сільської ради Вишгородського району Київської області присвоєно об'єкту нерухомого майна - будівлі електроцеху - АДРЕСА_2.

Рішенням № 2-8-5 від 04.07.2008 р. „Про присвоєння поштової адреси" Виконавчого комітету Демидівської сільської ради Вишгородського району Київської області присвоєно поштову адресу на будівлю інженерно-технічного корпусу - АДРЕСА_1.

Згідно Висновку № 25/12 від 14.01.2013 р. судової будівельно-технічної експертизи Центру судових досліджень „Експерттранссервіс" будівля інженерно-технічного корпусу та електроцех є єдиним будівельним об'єктом, який складається з двох частин, загальна площа яких становить: будівля інженерно-технічного корпусу - 506, 10 кв.м., електроцех - 433, 80 кв.м., разом - 939, 90 кв.м.; згідно рішення Демидівської сільської ради від 26.10.2007 р. № 41-12-5 та від 04.07.2008 р. № 2-8-5, які додані до матеріалів інвентаризаційної справи № 1501169 від 21.09.2007 р. Вишгородського БТІ, будівлі електроцеху та будівлі інженерно-технічного корпусу було присвоєно поштові адреси, відповідно АДРЕСА_2, та АДРЕСА_1; будівля інженерно-технічного корпусу по АДРЕСА_1 на даний час вже є виділеним ізольованим індивідуально визначеним об'єктом нерухомого майна.

У процесі розгляду справи судом встановлено, що предметом фінансово лізингового договору від 25.02.2000 р., укладеного між ФОП Тавенком Ю. С. та ВАТ імені Васильєва, є саме будівля інженерно-технічного корпусу, площею 506, 10 кв.м., що є виділеним ізольованим індивідуально визначеним об'єктом нерухомого майна та розташована за адресою: АДРЕСА_1, та з приводу якої позивач (за первісним позовом) звернувся із позовом до відповідачів (за первісним позовом) в господарський суд Київської області, і разом з будівлею електроцеху, площею 433, 80 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2, складають собою єдиний будівельний об'єкт, який складається з двох вищевказаних частин, що підтверджується фінансово лізинговим договором від 25.02.2000 р., актом б/н від 30.02.2000 р. передачі майна згідно фінансово лізингового договору, додатком до фінансово лізингового договору - викопіровка до акту, рішенням № 41-12-5 від 26.10.2007 р. „Про присвоєння поштової адреси об'єкту нерухомого майна" Виконавчого комітету Демидівської сільської ради Вишгородського району Київської області, рішенням № 2-8-5 від 04.07.2008 р. „Про присвоєння поштової адреси" Виконавчого комітету Демидівської сільської ради Вишгородського району Київської області, висновком № 25Т від 12.03.2012 р. Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру ГУ МВС України в Київській області, висновком № 26Т від 16.03.2012 р. Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру ГУ МВС України в Київській області, висновком № 25/12 від 14.01.2013 р. судової будівельно-технічної експертизи Центру судових досліджень „Експерттранссервіс", постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.03.2013 р., залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 06.06.2013 р., у справі № 8/526 за позовом ФОП Тавенка Ю. С. до КП Київської обласної ради „Вишгородське бюро технічної інвентаризації" за участю третіх осіб ОСОБА_2, ОСОБА_1. про визнання протиправним та скасування рішення, рішенням господарського суду Київської області від 02.10.2013 р., залишеним без змін постановою Вищого господарського суду України від 13.05.2014 р., у справі № 911/1352/13 за позовом ФОП Тавенка Ю. С. до ВАТ імені Васильєва за участю третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - ОСОБА_1., ОСОБА_2 про зобов'язання передати предмет лізингу, рішенням господарського суду Київської області від 29.08.2014 р., залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.11.2014 р. та постановою Вищого господарського суду України від 18.02.2015 р., у справі № 911/2129/14 за позовом ФОП Тавенка Ю. С. до ТОВ „Гіалайн-Україна" за участю третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, ВАТ імені Васильєва, ОСОБА_1., ОСОБА_2 про зобов'язання передати предмет лізингу та іншими судовими рішеннями та документами, наявними у матеріалах справи.

22.01.2008 р. між ВАТ імені Васильєва та ОСОБА_1. було укладено договір купівлі-продажу, згідно якого ВАТ ім. Васильєва продало ОСОБА_1. належну йому на праві власності будівлю електроцеху, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, с. Демидів, Вишгородський район, Київська область, загальною площею 939, 9 кв.м. Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Голуб Л. А.

Відповідно до п. 1.2. даного договору нерухоме майно належить ВАТ ім. Васильєва на підставі наказу органу Фонду державного майна № 7/14-ВП від 11.04.1997 р. та зареєстроване в КП Київської обласної ради „Вишгородське бюро технічної інвентаризації" в книзі №1; номер запису 27 та в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 21212691.

01.09.2008 р. між ОСОБА_1. та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу, згідно якого Кравченко О. Б. продав ОСОБА_2 належну йому на праві власності будівлю електроцеху, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 939, 9 кв.м. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Голуб Л. А.

Відповідно до п. 1.1. даного договору нерухоме майно належить ОСОБА_1. на праві власності на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Голуб Л. А. 22.01.2008 р., зареєстрованого в реєстрі за № 321, зареєстрованого в КП Київської обласної ради „Вишгородське бюро технічної інвентаризації" в книзі № 1; номер запису 194 та в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 21212691.

27.08.2013 р. між фізичними особами ОСОБА_3., ОСОБА_4., ОСОБА_5. та третьою особою ОСОБА_2 було укладено договір про відступлення (купівлю-продаж) корпоративних прав (частки в статутному капіталі) Товариства з обмеженою відповідальністю „Гіалайн-Україна", згідно умов якого ОСОБА_3. відступив (продав), а ОСОБА_2 прийняв (купив) у власність частину частки у статутному капіталі ТОВ „Гіалайн-Україна" у розмірі 12 204, 85 грн, що складає 34, 871 % статутного капіталу товариства; ОСОБА_4. відступив (продав), а ОСОБА_2 прийняв (купив) у власність частину частки у статутному капіталі ТОВ „Гіалайн-Україна" у розмірі 12 204, 85 грн, що складає 34, 871 % статутного капіталу товариства; ОСОБА_5. відступила (продала), а ОСОБА_2 прийняв (купив) у власність частину частки у статутному капіталі ТОВ „Гіалайн-Україна" у розмірі 6 102, 25 грн, що складає 17, 435 % статутного капіталу товариства.

Згідно з п. 3.1. договору право власності на частку переходить до покупця з моменту укладення договору.

27.08.2013 р. було проведено загальні збори учасників ТОВ „Гіалайн-Україна", на яких було вирішено, крім інших питань, відступити на підставі договору купівлі-продажу від 27.08.2013 р. частину частки статутного капіталу товариства, що належить ОСОБА_3 у розмірі 12 204, 85 грн, що складає 34, 871 % статутного капіталу товариства на користь ОСОБА_2; відступити на підставі договору купівлі-продажу від 27.08.2013 р. частину частки статутного капіталу товариства, що належить ОСОБА_4. у розмірі 12 204, 85 грн, що складає 34, 871 % статутного капіталу товариства на користь ОСОБА_2; відступити на підставі договору купівлі-продажу від 27.08.2013 р. частину частки статутного капіталу товариства, що належить ОСОБА_5. у розмірі 6 102, 25 грн, що складає 17, 435 % статутного капіталу товариства на користь ОСОБА_2; затвердити розподіл часток статутного капіталу товариства наступним чином: - ОСОБА_2 - 30 511, 95 грн, що становить 87, 177 % статутного капіталу товариства; ОСОБА_3. - 1 795, 15 грн, що становить 5, 129 % статутного капіталу товариства; ОСОБА_4. - 1 795, 15 грн, що становить 5, 129 % статутного капіталу товариства; ОСОБА_5. - 897, 75 грн, що становить 2, 565 % статутного капіталу товариства; збільшити статутний капітал товариства за рахунок внеску ОСОБА_2 на 237 950, 00 грн, внесення якого здійснюється нерухомим майном, у тому числі, - будинок електроцеху, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 939, 9 кв.м., загальною вартістю 220 000, 00 грн; у зв'язку із збільшенням статутного капіталу товариства затверджено наступний розподіл часток: - ОСОБА_2 - 237 950, 00 грн, що становить 87, 177 % статутного капіталу товариства, внесення вкладу здійснюється нерухомим майном; ОСОБА_3. - 14 000, 00 грн, що становить 5, 129 % статутного капіталу товариства, внесення вкладу здійснюється грошовими коштами; ОСОБА_4. - 14 000, 00 грн, що становить 5, 129 % статутного капіталу товариства, внесення вкладу здійснюється грошовими коштами; ОСОБА_5. - 7 000, 00 грн, що становить 2, 565 % статутного капіталу товариства, внесення вкладу здійснюється грошовими коштами; затверджено статут ТОВ „Гіалайн-Україна" у новій редакції, про що за наслідками проведення вказаних загальних зборів учасників ТОВ „Гіалайн-Україна" було складено протокол № 9 від 27.08.2013 р. загальних зборів учасників ТОВ „Гіалайн-Україна".

12.09.2013 р. державним реєстратором Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві було зареєстровано нову редакцію статуту ТОВ „Гіалайн-Україна", затвердженого рішенням загальних зборів учасників товариства від 27.08.2013 p., оформленим протоколом № 9 від 27.08.2013 p.

Згідно з пунктом 4.1. статуту ТОВ „Гіалайн-Україна", затвердженого рішенням загальних зборів учасників товариства від 27.08.2013 p., оформленим протоколом № 9 від 27.08.2013 p., та зареєстрованого державним реєстратором Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві від 12.09.2013 р., для забезпечення діяльності товариства за рахунок внесків учасників утворюються статутний капітал товариства у розмірі 272 950, 00 грн. Частки учасників в статутному капіталі товариства розподіляються таким чином: - ОСОБА_2 - сума 237 950, 00 грн, що становить 87, 177 % статутного капіталу товариства, внесення вкладу здійснюється нерухомим майном, у тому числі, - будинок електроцеху, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 939, 9 кв.м., загальною вартістю 220 000, 00 грн.

07.10.2013 р. Реєстраційною службою Вишгородського районного управління юстиції Київської області було зареєстровано за ТОВ „Гіалайн-Україна" право власності на будівлю електроцеху, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 939, 9 кв.м., про що видано свідоцтво на право власності № 10392627 від 07.10.2013 р.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.03.2013 р. у справі № 8/526 за позовом ФОП Тавенка Ю. С. до КП Київської обласної ради „Вишгородське бюро технічної інвентаризації" за участю третіх осіб ОСОБА_2, ОСОБА_1. про визнання протиправним та скасування рішення відмовлено позивачу у задоволенні позову повністю.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 06.06.2013 р. постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.03.2013 р. у справі № 8/526 залишено без змін.

Рішенням господарського суду Київської області від 02.10.2013 р. у справі № 911/1352/13 за позовом ФОП Тавенка Ю. С. до ВАТ імені Васильєва за участю третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - ОСОБА_1., ОСОБА_2 про зобов'язання передати предмет лізингу відмовлено у задоволенні позову повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 18.03.2014 р. рішення господарського суду Київської області від 02.10.2013 р. у справі № 911/1352/13 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 13.05.2014 р. р. скасовано постанову Київського апеляційного господарського суду від 18.03.2014 р., а рішення господарського суду Київської області від 02.10.2013 р. у справі № 911/1352/13 залишено в силі.

Рішенням господарського суду Київської області від 29.08.2014 р. у справі № 911/2129/14 за позовом ФОП Тавенка Ю. С. до ТОВ „Гіалайн-Україна" за участю третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, ВАТ імені Васильєва, ОСОБА_1., ОСОБА_2 про зобов'язання передати предмет лізингу позов задоволено повністю і вирішено зобов'язати ТОВ „Гіалайн-Україна" виконати обов'язок лізингодавця за фінансово-лізинговим договором від 25.02.2000 року, укладеним між ВАТ імені Васильєва та ФОП Тавенком Ю. С., та передати ФОП Тавенку Ю. С. предмет лізингу згідно фінансово-лізингового договору від 25.02.2000 року, укладеного між ВАТ імені Васильєва та ФОП Тавенком Ю. С., а саме: будівлю інженерно-технічного корпусу площею 506, 1 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.11.2014 р. рішення господарського суду Київської області від 29.08.2014 р. у справі № 911/2129/14 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 18.02.2015 р. рішення господарського суду Київської області від 29.08.2014 р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 26.11.2014 р. у справі № 911/2129/14 залишено без змін.

Згідно з ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 цього ж кодексу обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Суд вважає за необхідне зазначити, що вищевказані обставини були встановлені постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.03.2013 р., залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 06.06.2013 р., у справі № 8/526 за позовом ФОП Тавенка Ю. С. до КП Київської обласної ради „Вишгородське бюро технічної інвентаризації" за участю третіх осіб ОСОБА_2, ОСОБА_1. про визнання протиправним та скасування рішення, та рішенням господарського суду Київської області від 02.10.2013 р., залишеним без змін постановою Вищого господарського суду України від 13.05.2014 р., у справі № 911/1352/13 за позовом ФОП Тавенка Ю. С. до ВАТ імені Васильєва за участю третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - ОСОБА_1., ОСОБА_2 про зобов'язання передати предмет лізингу, рішенням господарського суду Київської області від 29.08.2014 р., залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.11.2014 р. та постановою Вищого господарського суду України від 18.02.2015 р., у справі № 911/2129/14 за позовом ФОП Тавенка Ю. С. до ТОВ „Гіалайн-Україна" за участю третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, ВАТ імені Васильєва, ОСОБА_1., ОСОБА_2 про зобов'язання передати предмет лізингу

Отже, суд дійшов висновку, що вищевказані обставини є доведеними і не підлягають доказуванню на підставі ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України.

Крім того, рішенням господарського суду міста Києва від 28.05.2015 р. у справі № 910/4937/15-г за позовом ТОВ „Гіалайн-Україна" до ФОП Тавенка Ю. С., ВАТ імені Васильєва про визнання відсутності будь-яких майнових прав у відповідачів на будівлю електроцеху відмовлено у задоволенні позову повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 13.04.2017 р. рішення господарського суду міста Києва від 28.05.2015 р. у справі № 910/4937/15-г залишено без змін.

При цьому, вирішуючи вказаний спір, господарський суд міста Києва у своєму рішенні від 28.05.2015 р. зазначив, що набуття ФОП Тавенком Ю. С. права переходу у власність та оформлення права власності на предмет лізингу - будівлю інженерно-технічного корпусу, площею 506, 10 кв.м., що є виділеним ізольованим індивідуально визначеним об'єктом нерухомого майна, як то встановлено судами у межах справи № 911/21296/14, свідчить про наявність у останнього речового права на будівлю електроцеху площею 506, 10 кв.м.

Постановою Відділу Державної виконавчої служби Вишгородського районного управління юстиції від 10.12.2014 р. відкрито виконавче провадження ВП № 45769594 з примусового виконання наказу № 911/2129/14, виданого господарським судом Київської області 04.12.2014 р., про зобов'язання ТОВ „Гіалайн-Україна" виконати обов'язок лізингодавця за фінансово-лізинговим договором від 25.02.2000 року, укладеним між ВАТ імені Васильєва та ФОП Тавенком Ю. С., та передати ФОП Тавенку Ю. С. предмет лізингу згідно фінансово-лізингового договору від 25.02.2000 року, укладеного між ВАТ імені Васильєва та ФОП Тавенком Ю. С., а саме: будівлю інженерно-технічного корпусу площею 506, 1 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1, за відповідною заявою ФОП Тавенка Ю. С. про відкриття виконавчого провадження. Даною постановою боржнику - ТОВ „Гіалайн-Україна" встановлено строк для добровільного виконання рішення суду - в семиденний строк з моменту винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Актом Відділу Державної виконавчої служби Вишгородського районного управління юстиції від 15.01.2015 р. у присутності позивача - ФОП Тавенка Ю. С. та співзасновника ТОВ „Гіалайн-Україна" ОСОБА_3. встановлено, що для ідентифікації спірного приміщення останнім будуть надані всі підтверджуючі документи до Відділу Державної виконавчої служби Вишгородського районного управління юстиції 19.01.2015 р.

У січні 2015 р. Відділом Державної виконавчої служби Вишгородського районного управління юстиції пред'явлено ТОВ „Гіалайн-Україна" вимогу № 933 від 27.01.2015 р. державного виконавця, якою зобов'язано ТОВ „Гіалайн-Україна" виконати рішення суду до 03.02.2015 р., та надати письмове підтвердження виконання рішення суду.

Актом Відділу Державної виконавчої служби Вишгородського районного управління юстиції від 10.02.2015 р. за участю відповідних понятих у присутності позивача - ФОП Тавенка Ю. С. та повноважного представника ТОВ „Гіалайн-Україна" Пілягіна О. В. встановлено, що рішення суду не виконано.

Постановою Відділу Державної виконавчої служби Вишгородського районного управління юстиції від 11.02.2015 р. про накладення штрафу за невиконання рішення суду без поважних причин накладено на боржника - ТОВ „Гіалайн-Україна" штраф у розмірі 680, 00 грн, яку в подальшому було оскаржено боржником шляхом подання відповідної скарги в господарський суд.

У лютому 2015 р. Відділом Державної виконавчої служби Вишгородського районного управління юстиції пред'явлено ТОВ „Гіалайн-Україна" вимогу № 1599 від 11.02.2015 р. державного виконавця, якою зобов'язано ТОВ „Гіалайн-Україна" виконати рішення суду до 18.02.2015 р., та надати письмове підтвердження виконання рішення суду.

Постановою Відділу Державної виконавчої служби Вишгородського районного управління юстиції від 12.02.2015 р. про стягнення з боржника виконавчого збору постановлено стягнути з боржника - ТОВ „Гіалайн-Україна" виконавчий збір у розмірі 1 360 грн, яку в подальшому було оскаржено боржником шляхом подання відповідної скарги в господарський суд.

Актом Відділу Державної виконавчої служби Вишгородського районного управління юстиції від 26.02.2015 р. у присутності позивача - ФОП Тавенка Ю. С. встановлено, що рішення суду не виконано - будівля інженерно-технічного корпусу площею 506, 1 кв. м. ФОП Тавенку Ю. С. не передана.

Ухвалою господарського суду Київської області від 07.04.2015 р. у справі № 911/2129/14 відмовлено у задоволенні скарги ТОВ „Гіалайн-Україна" на дії Відділу Державної виконавчої служби Вишгородського районного управління юстиції по стягненню з боржника - ТОВ „Гіалайн-Україна" виконавчого збору від 12.02.2015 р. у розмірі 1 360, 00 грн у виконавчому провадженні ВП № 45769594.

Ухвалою господарського суду Київської області від 14.04.2015 р. у справі № 911/2129/14 відмовлено у задоволенні скарги ТОВ „Гіалайн-Україна" на дії Відділу Державної виконавчої служби Вишгородського районного управління юстиції щодо накладення штрафу у розмірі 680, 00 грн на боржника - ТОВ „Гіалайн-Україна" постановою від 11.02.2015 р. у виконавчому провадженні ВП № 45769594.

Постановою Відділу Державної виконавчої служби Вишгородського районного управління юстиції від 20.05.2015 р. про накладення штрафу за невиконання рішення суду без поважних причин накладено на боржника - ТОВ „Гіалайн-Україна" штраф у розмірі 1 360, 00 грн.

Постановою Відділу Державної виконавчої служби Вишгородського районного управління юстиції від 17.06.2015 р. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження накладено арешт на все майно, що належить боржнику - ТОВ „Гіалайн-Україна", у межах суми звернення стягнення - 1 460, 00 грн та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, що належить боржнику - ТОВ „Гіалайн-Україна", лише у межах суми боргу - у зв'язку із невиконанням боржником постанови від 20.05.2015 р. про накладення штрафу у розмірі 1 360, 00 грн та постанови від 12.06.2015 р. про стягнення з боржника витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, у розмірі 100, 00 грн.

Ухвалою господарського суду Київської області від 24.06.2015 р. у справі № 911/2129/14 відмовлено у задоволенні скарги ТОВ „Гіалайн-Україна" на дії Відділу Державної виконавчої служби Вишгородського районного управління юстиції щодо накладення штрафу у розмірі 1 360, 00 грн на боржника - ТОВ „Гіалайн-Україна" постановою від 20.05.2015 р. у виконавчому провадженні ВП № 45769594.

Постановою Відділу Державної виконавчої служби Вишгородського районного управління юстиції від 01.07.2015 р. про зупинення виконавчого провадження зупинено виконавче провадження ВП № 45769594 з примусового виконання наказу № 911/2129/14, виданого господарським судом Київської області 04.12.2014 р., про зобов'язання ТОВ „Гіалайн-Україна" виконати обов'язок лізингодавця за фінансово-лізинговим договором від 25.02.2000 року, укладеним між ВАТ імені Васильєва та ФОП Тавенком Ю. С., та передати ФОП Тавенку Ю. С. предмет лізингу згідно фінансово-лізингового договору від 25.02.2000 року, укладеного між ВАТ імені Васильєва та ФОП Тавенком Ю. С., а саме: будівлю інженерно-технічного корпусу площею 506, 1 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 у зв'язку із поданням державним виконавцем заяви про роз'яснення рішення суду.

Ухвалою господарського суду Київської області від 29.07.2015 р. у справі № 911/2129/14 відмовлено у задоволенні скарги ТОВ „Гіалайн-Україна" на дії Відділу Державної виконавчої служби Вишгородського районного управління юстиції по накладенню арешту на майно боржника - ТОВ „Гіалайн-Україна" та ошолошення заборони його відчуження постановою від 17.06.2015 р. у виконавчому провадженні ВП № 45769594.

Ухвалою господарського суду Київської області від 29.07.2015 р. у справі № 911/2129/14 заяву № 7611 від 01.07.2015 р. державного виконавця Відділу Державної виконавчої служби Вишгородського районного управління юстиції про роз'яснення рішення господарського суду Київської області від 29.08.2014 р. у справі № 911/2129/14 задоволено частково та ухвалено роз'яснити рішення господарського суду Київської області від 29.08.2014 р. у справі № 911/2129/14 в частині зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю „Гіалайн-Україна" (ідентифікаційний код НОМЕР_3) виконати обов'язок лізингодавця за фінансово-лізинговим договором від 25.02.2000 року, укладеним між Відкритим акціонерним товариством імені Васильєва (ідентифікаційний код 00849570) та Фізичною особою - підприємцем Тавенком Юрієм Степановичем (ідентифікаційний номер НОМЕР_2), та передати Фізичній особі - підприємцю Тавенку Юрію Степановичу (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) предмет лізингу згідно фінансово-лізингового договору від 25.02.2000 року, укладеного між Відкритим акціонерним товариством імені Васильєва (ідентифікаційний код 00849570) та Фізичною особою - підприємцем Тавенком Юрієм Степановичем (ідентифікаційний номер НОМЕР_2), а саме: будівлю інженерно-технічного корпусу площею 506, 1 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 - зазначене рішення в цій частині означає саме зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю „Гіалайн-Україна" (ідентифікаційний код НОМЕР_3) особисто виконати обов'язок лізингодавця за фінансово-лізинговим договором від 25.02.2000 року, укладеним між Відкритим акціонерним товариством імені Васильєва (ідентифікаційний код 00849570) та Фізичною особою - підприємцем Тавенком Юрієм Степановичем (ідентифікаційний номер НОМЕР_2), та передати Фізичній особі - підприємцю Тавенку Юрію Степановичу (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) предмет лізингу згідно фінансово-лізингового договору від 25.02.2000 року, укладеного між Відкритим акціонерним товариством імені Васильєва (ідентифікаційний код 00849570) та Фізичною особою - підприємцем Тавенком Юрієм Степановичем (ідентифікаційний номер НОМЕР_2), а саме: будівлю інженерно-технічного корпусу площею 506, 1 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1, що виходячи із встановлених рішенням господарського суду Київської області від 29.08.2014 р. у справі № 911/2129/14 обставин, - є виділеним ізольованим індивідуально визначеним об'єктом нерухомого майна і разом з будівлею електроцеху, площею 433, 80 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2, складають собою єдиний будівельний об'єкт - будівлю електроцеху, загальною площею 939, 9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, який складається з двох вищевказаних частин.

Як було зазначено вище, позивач (за первісним позовом) у своїй первісній позовній заяві просить суд визнати за фізичною особою Тавенком Юрієм Степановичем право власності на об'єкт лізингу, переданого за фінансово-лізинговим договором від 25 лютого 2000 року - будівлю інженерно-технічного корпусу площею 506, 1 кв. м., що є виділеним ізольованим індивідуально визначеним об'єктом нерухомого майна та розташована за адресою: АДРЕСА_1 та є частиною єдиного будівельного об'єкту - будівлі електроцеху, загальною площею 939, 9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

З приводу вказаної позовної вимоги позивача (за первісним позовом) суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Регулювання відносин, що виникають у зв'язку із передачею майна в лізинг здійснюється Господарським кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України „Про фінансовий лізинг", іншими нормативно-правовими актами і безпосередньо договором.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих Господарського кодексу України встановлено, що Господарський кодекс України застосовується до господарських відносин, які виникли після набрання чинності його положеннями відповідно до цього розділу.

До господарських відносин, що виникли до набрання чинності відповідними положеннями Господарського кодексу України, зазначені положення застосовуються щодо тих прав і обов'язків, які продовжують існувати або виникли після набрання чинності цими положеннями.

Згідно ст. 292 Господарського кодексу України лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів.

Залежно від особливостей здійснення лізингових операцій лізинг може бути двох видів - фінансовий чи оперативний. За формою здійснення лізинг може бути зворотним, пайовим, міжнародним тощо.

Об'єктом лізингу може бути нерухоме і рухоме майно, призначене для використання як основні фонди, не заборонене законом до вільного обігу на ринку і щодо якого немає обмежень про передачу його в лізинг.

Майно, зазначене в частині першій цієї статті, яке є державною (комунальною) власністю, може бути об'єктом лізингу тільки за погодженням з органом, що здійснює управління цим майном, відповідно до закону.

Не можуть бути об'єктами лізингу земельні ділянки, інші природні об'єкти, а також цілісні майнові комплекси державних (комунальних) підприємств та їх структурних підрозділів.

Перехід права власності на об'єкт лізингу до іншої особи не є підставою для розірвання договору лізингу.

Правове регулювання лізингу здійснюється відповідно до цього Кодексу та інших законів.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Згідно ст. 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Згідно ст. 1 Закону України „Про фінансовий лізинг" фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.

За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ст. 2 цього ж закону відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відносини, що виникають у разі набуття права господарського відання на предмет договору лізингу, регулюються за правилами, встановленими для регулювання відносин, що виникають у разі набуття права власності на предмет договору лізингу, крім права розпорядження предметом лізингу.

Статтею 8 цього ж закону передбачено, що у разі переходу права власності на предмет лізингу від лізингодавця до іншої особи відповідні права та обов'язки лізингодавця за договором лізингу переходять до нового власника предмета лізингу.

Якщо сторони договору лізингу уклали договір купівлі-продажу предмета лізингу, то право власності на предмет лізингу переходить до лізингоодержувача в разі та з моменту сплати ним визначеної договором ціни, якщо договором не передбачене інше.

Предмет лізингу не може бути конфісковано, на нього не може бути накладено арешт у зв'язку з будь-якими діями або бездіяльністю лізингоодержувача.

Статтею 9 цього ж закону передбачено, що лізингоодержувачу (сублізингоодержувачу) забезпечується захист його прав на предмет лізингу нарівні із захистом, встановленим законодавством щодо захисту прав власника.

Лізингоодержувач (сублізингоодержувач) має право вимагати, у тому числі й від лізингодавця, усунення будь-яких порушень його прав на предмет лізингу.

Згідно з ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 334 цього ж кодексу право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв'язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов'язання доставки.

До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно.

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Пунктом 8.2. договору передбачено, що після виплати лізингоодержувачем через лізингову плату вартості приміщення, землі та обладнання переданих йому лізингодавцем згідно з цим договором (в міру виплати вартості окремих з них) переходять у власність лізингоодержувача.

Пунктом 8.4. договору передбачено, що порядок передачі та оформлення права власності на майно та землю, що лізингується, здійснюється сторонами за актом протягом одного місяця з моменту проплати останього платежа.

Як було зазначено вище, рішенням господарського суду Київської області від 29.08.2014 р. у справі № 911/2129/14 за позовом ФОП Тавенка Ю. С. до ТОВ „Гіалайн-Україна" за участю третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, ВАТ імені Васильєва, ОСОБА_1., ОСОБА_2 про зобов'язання передати предмет лізингу, крім іншого, встановлено, що предметом фінансово лізингового договору від 25.02.2000 р., укладеного між ФОП Тавенком Ю. С. та ВАТ імені Васильєва, є саме будівля інженерно-технічного корпусу, площею 506, 10 кв.м., що є виділеним ізольованим індивідуально визначеним об'єктом нерухомого майна та розташована за адресою: АДРЕСА_1, і разом з будівлею електроцеху, площею 433, 80 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2, складають собою єдиний будівельний об'єкт, який складається з двох вищевказаних частин, і ФОП Тавенок Ю. С. у відповідності до положень пунктів 8.1., 8.2., 8.3., 8.4. фінансово лізингового договору від 25.02.2000 р. набув право переходу у власність та оформлення права власності на предмет лізингу, саме на вищевказану будівлю інженерно-технічного корпусу, площею 506, 10 кв.м., що є виділеним ізольованим індивідуально визначеним об'єктом нерухомого майна та є частиною єдиного будівельного об'єкту - будівлі електроцеху, загальною площею 939, 9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, і станом на час розгляду справи власником єдиного будівельного об'єкту - будівлі електроцеху, загальною площею 939, 9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, до складу якої також увійшла і спірна вищевказана будівля інженерно-технічного корпусу, є відповідач - ТОВ „Гіалайн-Україна".

Відповідно до ст. 386 цього ж кодексу держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Статтею 392 цього ж кодексу передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Як вбачається із матеріалів справи та матеріалів виконавчого провадження ВП № 45769594 з примусового виконання наказу № 911/2129/14, виданого господарським судом Київської області 04.12.2014 р., відповідач-1 (за первісним позовом) - позивач (за зустрічним позовом) - ТОВ „Гіалайн-Україна" не виконував рішення господарського суду Київської області від 29.08.2014 р. у справі № 911/2129/14 та наказ № 911/2129/14, виданий господарським судом Київської області 04.12.2014 р., та постійно заперечував щодо їх виконання при проведенні державним виконавцем відповідних виконавчих дій шляхом подання письмових пояснень, заперечень, скарг на дії і рішення державного виконавця Відділу Державної виконавчої служби Вишгородського районного управління юстиції з тих підстав, що ТОВ „Гіалайн-Україна" не має у власності майна, яке є предметом лізингу фінансово лізингового договору від 25.02.2000 p., а саме: будівлю інженерно-технічного корпусу площею 506, 1 кв.м. що розташована за адресою: АДРЕСА_1; що адреси АДРЕСА_2 не існує, що у селі Демидів Вишгородського району Київської області будівлі інженерно-технічного корпусу площею 506, 1 кв.м. взагалі не зареєстровано; що на час реєстрації за ВАТ ім. Васильєва нерухомого майна - будівлі електроцеху загальною площею 939, 9 кв.м. будівля інженерно - технічного корпусу не мала окремої поштової адреси та не була зареєстрована як окремий об'єкт нерухомого майна; що такої будівлі як інженерно-технічний корпус як окремого об'єкта нерухомого майна, який би відповідав Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", не існує і не існувало, що підтверджується ухвалою господарського суду Київської області від 24.06.2015 р. у справі № 911/2129/14, ухвалами господарського суду Київської області від 29.07.2015 р. у справі № 911/2129/14 та іншими матеріалами, а тому суд дійшов висновку, що такими діями та поведінкою відповідач-1 (за первісним позовом) - позивач (за зустрічним позовом) - ТОВ „Гіалайн-Україна" відмовляється за будь-яких умов виконати рішення господарського суду Київської області від 29.08.2014 р. у справі № 911/2129/14 та обов'язок лізингодавця за фінансово-лізинговим договором від 25.02.2000 року, укладеним між ВАТ імені Васильєва та ФОП Тавенком Ю. С., та передати ФОП Тавенку Ю. С. предмет лізингу згідно фінансово-лізингового договору від 25.02.2000 року, укладеного між ВАТ імені Васильєва та ФОП Тавенком Ю. С., а саме: будівлю інженерно-технічного корпусу площею 506, 1 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1, і відповідно такими діями та поведінкою відповідач-1 (за первісним позовом) - позивач (за зустрічним позовом) - ТОВ „Гіалайн-Україна" оспорює та не визнає право власності позивача (за первісним позовом) на спірний об'єкт нерухомого майна, а саме на об'єкт лізингу, переданого за фінансово-лізинговим договором від 25 лютого 2000 року - будівлю інженерно-технічного корпусу площею 506, 1 кв. м., що є виділеним ізольованим індивідуально визначеним об'єктом нерухомого майна та розташована за адресою: АДРЕСА_1 та є частиною єдиного будівельного об'єкту - будівлі електроцеху, загальною площею 939, 9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, а тому суд дійшов висновку, що право власності позивача (за первісним позовом) на спірний об'єкт нерухомого майна підлягає захисту шляхом його визнання у судовому порядку на підставі та у відповідності до ст. 392 Цивільного кодексу України.

Як було зазначено вище, відповідач-1 (за первісним позовом) - позивач (за зустрічним позовом) у своїх відзивах на первісну позовну заяву та у заяві б/н від 07.11.2017 р. про застосування позовної давності за первинним позовом просить суд відмовити позивачу (за первісним позовом) у задоволенні позову повністю, у тому числі, у зв'язку із пропущенням позовної давності.

З приводу вказаної заяви відповідача-1 (за первісним позовом) - позивача (за зустрічним позовом) суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 цього ж кодексу загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 ст. 261 цього ж кодексу встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Статтею 264 цього ж кодексу передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Відповідно до ч. 2-5 ст. 267 цього ж кодексу заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як вбачається із матеріалів справи та самої первісної позовної заяви, обставини щодо безпідставного невиконання відповідачем-1 (за первісним позовом) - позивачем (за зустрічним позовом) умов лізингового договору та рішення господарського суду Київської області від 29.08.2014 р. у справі № 911/2129/14 виникли у 2015 р., внаслідок чого позивач (за первісним позовом) звернувся із даним позовом до відповідачів (за первісним позовом) в господарський суд Київської області, і відповідно позивач (за первісним позовом) у 2015 році довідався про вказані обставини та про порушення своїх прав, і відповідно позовна давність по захисту прав позивача (за первісним позовом) як лізингоодержувача предмету лізингу за фінансово лізинговим договором від 25.02.2000 р., укладеним між ВАТ імені Васильєва та ФОП Тавенком Ю. С., на набуття у власність предмет лізингу розпочала свій перебіг з моменту, коли він довідався про порушення своїх прав і інтересів, і тому позивач (за первісним позовом) в межах строків позовної давності звернувся в господарський суд із позовом до відповідачів (за первісним позовом) за захистом своїх прав і інтересів.

Отже, вимога позивача (за первісним позовом) до відповідачів (за первісним позовом) про визнання права власності на нерухоме майно, а саме на об'єкт лізингу, переданого за фінансово-лізинговим договором від 25 лютого 2000 року - будівлю інженерно-технічного корпусу площею 506, 1 кв. м., що є виділеним ізольованим індивідуально визначеним об'єктом нерухомого майна та розташована за адресою: АДРЕСА_1 та є частиною єдиного будівельного об'єкту - будівлі електроцеху, загальною площею 939, 9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, є законною і обґрунтованою, та такою, що підлягає задоволенню у повному обсязі.

Позивач (за зустрічним позовом) у своїй зустрічній позовній заяві просить суд визнати недійсним фінансово-лізинговий договір від 25 лютого 2000 р. між Відкритим акціонерним товариством імені Васильєва та Фізичною особою - підприємцем Тавенком Юрієм Степановичем.

Що стосується вказаної зустрічної позовної вимоги позивача (за зустрічним позовом) суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Регулювання відносин, що виникають у зв'язку із передачею майна в лізинг здійснюється Господарським кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України „Про фінансовий лізинг", іншими нормативно-правовими актами і безпосередньо договором.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Законом України „Про лізинг" (в редакції чинній на момент укладення спірного договору) лізинг - це підприємницька діяльність, яка спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів і полягає в наданні лізингодавцем у виключне користування на визначений строк лізингоодержувачу майна, що є власністю лізингодавця або набувається ним у власність за дорученням і погодженням з лізингоодержувачем у відповідного продавця майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів.

Відповідно до ст. 2 цього ж закону (в редакції чинній на момент укладення спірного договору) об'єктом лізингу може бути будь-яке нерухоме і рухоме майно, яке може бути віднесене до основних фондів відповідно до законодавства, в тому числі продукція, вироблена державними підприємствами (машини, устаткування, транспортні засоби, обчислювальна та інша техніка, системи телекомунікацій тощо), не заборонене до вільного обігу на ринку і щодо якого немає обмежень про передачу його в лізинг (оренду).

Майно, зазначене в частині першій цієї статті, яке є в державній власності, може бути об'єктом лізингу тільки за погодженням з органом, що здійснює управління цим майном у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Не можуть бути об'єктами лізингу за цим Законом:

об'єкти оренди державного майна, визначені в статті 4 Закону України "Про оренду державного майна", крім окремого індивідуально визначеного майна державних підприємств;

земельні ділянки та інші природні об'єкти.

Статтею 6 цього ж закону (в редакції чинній на момент укладення спірного договору) передбачено, що договір лізингу укладається у формі багатосторонньої угоди за участю лізингодавця, лізингоодержувача, продавця об'єкта лізингу або двосторонньої угоди між лізингодавцем і лізингоодержувачем.

Договір лізингу має бути укладений у письмовій формі та повинен відповідати вимогам законодавства України.

Статтею 7 цього ж закону (в редакції чинній на момент укладення спірного договору) передбачено, що істотними умовами договору лізингу є:

найменування сторін;

об'єкт лізингу (склад і вартість майна), умови та строки його поставки;

строк, на який укладається договір лізингу;

розмір, склад та графік сплати лізингових платежів, умови їх перегляду;

умови переоцінки вартості об'єкта лізингу згідно з законодавством України;

умови повернення об'єкта лізингу в разі банкрутства лізингоодержувача;

умови страхування об'єкта лізингу;

умови експлуатації та технічного обслуговування, модернізації об'єкта лізингу та надання інформації щодо його технічного стану;

умови реєстрації об'єкта лізингу;

умови повернення об'єкта лізингу чи його викупу після закінчення дії договору;

умови дострокового розірвання договору лізингу;

умови надання відомостей про фінансовий стан лізингоодержувача;

відповідальність сторін;

дата і місце укладення договору.

За згодою сторін у договорі лізингу можуть бути передбачені й інші умови.

Реорганізація лізингодавця не є підставою для зміни умов чи розірвання договору лізингу.

Згідно ст. 16 цього ж закону (в редакції чинній на момент укладення спірного договору) лізингоодержувач за користування об'єктом лізингу вносить періодичні лізингові платежі. Величина періоду, за який вноситься лізинговий платіж, встановлюється за договором лізингу і може бути нерівномірною.

Лізингові платежі включають:

суму, яка відшкодовує при кожному платежі частину вартості об'єкта лізингу, що амортизується за строк, за який вноситься лізинговий платіж;

суму, що сплачується лізингодавцю як процент за залучений ним кредит для придбання майна за договором лізингу;

платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно;

відшкодування страхових платежів за договором страхування об'єкта лізингу, якщо об'єкт застрахований лізингодавцем;

інші витрати лізингодавця, передбачені договором лізингу.

Розміри, спосіб, форма і строки внесення лізингових платежів та умови їх перегляду визначаються у договорі лізингу за домовленістю сторін відповідно до вимог цього Закону та законодавства України.

Лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати передбачені договором лізингу платежі.

Лізингові платежі відповідно до законодавства України відносяться на валові витрати виробництва та обігу лізингоодержувача.

Статтею 48 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції чинній на момент укладення спірного договору) передбачено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Пунктами 1, 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" передбачено, що цивільні відносини щодо недійсності правочинів регулюються Цивільним кодексом України (далі - ЦК), Земельним кодексом України, Сімейним кодексом України, Законом України від 12 травня 1991 року № 1023-XII „Про захист прав споживачів" (в редакції Закону від 1 грудня 2005 року № 3161-IV), Законом України від 6 жовтня 1998 року № 161-XIV „Про оренду землі" (в редакції Закону від 2 жовтня 2003 року № 1211-IV) та іншими актами законодавства.

При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Пунктом 3.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. „Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" передбачено, що у господарських відносинах правочин (договір), як правило, вчиняється шляхом складання документа (документів), що визначає (визначають) його зміст і підписується безпосередньо особою, від імені якої він вчинений, або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема, на законі, довіреності, установчих документах. Для вчинення правочинів органи юридичної особи не потребують довіреності, якщо вони діють у межах повноважень, наданих їм законом, іншим нормативно-правовим актом або установчими документами.

Вирішуючи спори, пов'язані з представництвом юридичної особи у вчиненні правочинів, господарські суди повинні враховувати таке.

Письмовий правочин може бути вчинений від імені юридичної особи її представником на підставі довіреності, закону або адміністративного акта.

Особа, призначена повноважним органом виконуючим обов'язки керівника підприємства, установи чи організації, під час вчинення правочинів діє у межах своєї компетенції без довіреності.

Що ж до кола повноважень відокремленого підрозділу юридичної особи стосовно вчинення правочинів від імені цієї особи, то воно визначається її установчими документами, положенням про відокремлений підрозділ, яке затверджене юридичною особою, або довіреністю, виданою нею ж у встановленому порядку керівникові цього підрозділу.

Припис абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України). Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють). Наприклад, третя особа, укладаючи договір, підписаний керівником господарського товариства, знає про обмеження повноважень цього керівника, оскільки є акціонером товариства і брала участь у загальних зборах, якими затверджено його статут.

У зв'язку з наведеним господарському суду слід виходити з того, що контрагент юридичної особи знає (або повинен знати) про обмеження повноважень цієї особи, якщо:

- такі обмеження передбачені законом (наприклад, абзацом другим частини другої статті 98 ЦК України);

- про відповідні обмеження було вміщено відомості у відкритому доступі на офіційному веб-сайті розпорядника Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

Якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом у процесі розгляду справи, об'єктами лізингу за спірним фінансово-лізинговим договором від 25.02.2000 р., укладеним між ВАТ імені Васильєва та ФОП Тавенком Ю. С., були будівля та земля, а остання у відповідності до положень ст. 2 Законом України „Про лізинг" (в редакції чинній на момент укладення спірного договору) не може бути об'єктом лізингу.

Заперечення позивача (за зустрічним позовом) щодо того, що фінансово-лізинговий договір від 25.02.2000 р., укладений між ВАТ імені Васильєва та ФОП Тавенком Ю. С., є неукладеним, оскільки не містить таких істотних умов, передбачених законом, як розмір, склад та графік сплати лізингових платежів, умови їх перегляду, умови переоцінки вартості об'єкта лізингу згідно з законодавством України, умови повернення об'єкта лізингу в разі банкрутства лізингоодержувача, умови страхування об'єкта лізингу, умови експлуатації та технічного обслуговування, модернізації об'єкта лізингу та надання інформації щодо його технічного стану, умови реєстрації об'єкта лізингу, умови повернення об'єкта лізингу чи його викупу після закінчення дії договору, умови дострокового розірвання договору лізингу, умови надання відомостей про фінансовий стан лізингоодержувача, є необґрунтованими, оскільки визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору в разі, якщо сторони не досягли згоди з усіх його істотних умов ще до безпосереднього виконання договору, а не за наслідками (після) виконання договору сторонами, як відбулось у даній справі у спірних відносинах між сторонами договору.

Вищевказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25.06.2011 р. у справі № 7/221-09 за позовом ТОВ „Виробнича фірма „Дніпронафта" до Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, ТОВ „Комерційно-виробнича фірма „Резерв", треті особи - КП „Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації", ТОВ „Науково-виробничий альянс „Манхетен" про визнання недійсним рішення та свідоцтва про право власності на нерухоме майно, постанові Верховного Суду України від 10.02.2009 р. у справі № 10/33/08 за позовом ВАТ „Автотранспортне підприємство 12364" до ПП „Дніпротранс" про визнання недійсним договору оренди автобуса, Інформаційному листі № 01-06/1642/2011 від 24.11.2011 р. Вищого господарського суду України „Про доповнення інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2011 р. № 01-06/249 „Про постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів".

Отже, враховуючи вищевикладене та те, що, як було встановлено судом у процесі розгляду справи, фінансово-лізинговий договір від 25.02.2000 р., укладений між ВАТ імені Васильєва та ФОП Тавенком Ю. С., суперечить положенням Цивільного кодексу Української РСР, Закону України „Про лізинг", а саме ст. 2, в редакції, що діяла на момент вчинення правочину, так як об'єктом лізингу за спірним фінансово-лізинговим договором від 25.02.2000 р., укладеним між ВАТ імені Васильєва та ФОП Тавенком Ю. С., була, у тому числі, земля, а остання у відповідності до положень ст. 2 Законом України „Про лізинг" (в редакції чинній на момент укладення спірного договору) не може бути об'єктом лізингу, а тому позовна вимога позивача (за зустрічним позовом) до відповідачів (за зустрічним позовом) про визнання його недійсним, є частково законною і обґрунтованою, та такою, що підлягає частковому задоволенню лише в частині положень договору щодо передачі у лізинг як об'єкту лізингу - землі, а в іншій частині така позовна вимога (за зустрічним позовом) є такою, що не ґрунтується на нормах законодавства України, а тому суд не вбачає підстав для задоволення зустрічного позову в цій частині.

Як було зазначено вище, відповідач-1 (за зустрічним позовом) у своєму відзиві б/н від 18.05.2015 р. на зустрічну позовну заяву та інших запереченнях і поясненнях просить суд відмовити позивачу (за зустрічним позовом) у задоволенні зустрічним позову повністю, у тому числі, у зв'язку із пропущенням позовної давності.

З приводу вказаної заяви відповідача-1 (за зустрічним позовом) суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 71 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) передбачено, що загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до ст. 75 цього ж кодексу (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Статтею 76 цього ж кодексу (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) передбачено, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу.

Статтею 80 цього ж кодексу (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) передбачено, що закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Частинами 6, 7 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України передбачено, що правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

До позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред'явлення якого виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше.

Згідно з ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 цього ж кодексу загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 ст. 261 цього ж кодексу встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 2-5 ст. 267 цього ж кодексу заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач (за зустрічним позовом) у 2014 р. - за наслідками звернення ФОП Тавенка Ю. С. в господарський суд Київської області із позовом до ТОВ „Гіалайн-Україна" про зобов'язання передати предмет лізингу згідно договору фінансового лізингу від 25.02.2000 р., укладеного між Акціонерним товариством імені Васильєва та ФОП Тавенком Ю. С., а саме будівлю інженерно-технічного корпусу, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, довідався про існування фінансово лізингового договору від 25.02.2000 р., укладеного між ВАТ імені Васильєва та ФОП Тавенком Ю. С., і відповідно про можливе порушення свого права.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У процесі розгляду справи відповідачами (за зустрічним позовом) та третіми особами у відповідності до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України не було надано суду жодних належних та допустимих доказів, що б підтверджували інший момент та факт обізнаності позивачем (за зустрічним позовом) про існування фінансово лізингового договору від 25.02.2000 р., укладеного між ВАТ імені Васильєва та ФОП Тавенком Ю. С., і відповідно про можливе порушення свого права.

Оскільки, як було зазначено вище, відповідачами (за зустрічним позовом) та третіми особами у відповідності до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України не було надано суду жодних належних та допустимих доказів, що б підтверджували інший момент та факт обізнаності позивачем (за зустрічним позовом) про існування фінансово лізингового договору від 25.02.2000 р., укладеного між ВАТ імені Васильєва та ФОП Тавенком Ю. С., і відповідно про можливе порушення свого права, а тому суд дійшов висновку, що позивач (за зустрічним позовом) довідався про існування фінансово лізингового договору від 25.02.2000 р., укладеного між ВАТ імені Васильєва та ФОП Тавенком Ю. С., і відповідно про можливе порушення свого права за наслідками звернення ФОП Тавенка Ю. С. в господарський суд Київської області із позовом до ТОВ „Гіалайн-Україна" про зобов'язання передати предмет лізингу - у 2014 році, і відповідно позовна давність по захисту прав позивача (за зустрічним позовом) щодо оспорення вказаного фінансово лізингового договору від 25.02.2000 р., укладеного між ВАТ імені Васильєва та ФОП Тавенком Ю. С., розпочала свій перебіг з моменту, коли він довідався про порушення своїх прав і інтересів, і тому позивач (за зустрічним позовом) в межах строків позовної давності звернувся в господарський суд із зустрічним позовом до відповідачів (за зустрічним позовом) за захистом своїх прав і інтересів.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, обставини справи, позовні вимоги за первісним позовом підлягають задоволенню у повному обсязі, а позовні вимоги за зустрічним позовом підлягають задоволенню частково.

Судові витрати за розгляд первісного позову відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача-1 (за первісним позовом) - позивача (за зустрічним позовом), оскільки спір виник внаслідок його неправильних (неправомірних) дій.

Судові витрати за розгляд зустрічного позову відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідачів (за зустрічним позовом).

Керуючись ст. ст. 44, 49, 60, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Первісний позов задовольнити повністю.

2. Визнати за фізичною особою Тавенком Юрієм Степановичем (ідентифікаційний код НОМЕР_3) право власності на об'єкт лізингу, переданого за фінансово-лізинговим договором від 25 лютого 2000 року - будівлю інженерно-технічного корпусу площею 506, 1 кв. м., що є виділеним ізольованим індивідуально визначеним об'єктом нерухомого майна та розташована за адресою: АДРЕСА_1 та є такою частиною єдиного будівельного об'єкту - будівлі електроцеху, загальною площею 939, 9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю „Гіалайн-Україна" (ідентифікаційний код 34048030) на користь Фізичної особи - підприємця Тавенка Юрія Степановича (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) судові витрати 2 048 (дві тисячі сорок вісім) грн 34 (тридцять чотири) коп. судового збору.

4. Зустрічний позов задовольнити частково.

5. Визнати недійсним фінансово-лізинговий договір від 25 лютого 2000 р. між Відкритим акціонерним товариством імені Васильєва (ідентифікаційний код 00849570) та Фізичною особою - підприємцем Тавенком Юрієм Степановичем (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) в частині положень договору щодо передачі у лізинг як об'єкту лізингу - землі.

6. Відмовити в задоволенні інших позовних вимог.

7. Стягнути з Фізичної особи - підприємця Тавенка Юрія Степановича (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю „Гіалайн-Україна" (ідентифікаційний код 34048030) судові витрати 609 (шістсот дев'ять) грн 00 (нуль) коп. судового збору.

8. Стягнути з Відкритого акціонерного товариства імені Васильєва (ідентифікаційний код 00849570) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю „Гіалайн-Україна" (ідентифікаційний код 34048030) судові витрати 609 (шістсот дев'ять) грн 00 (нуль) коп. судового збору.

Суддя В.М.Бацуца

Повний текст рішення підписаний

12 грудня 2017 р.