РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" грудня 2017 р. Справа № 902/1280/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючої судді Олексюк Г.Є.

суддів Філіпова Т.Л.

суддів Петухов М.Г.

при секретарі судового засідання Вох В.С.

розглянувши апеляційну скаргу відповідача (за первісним позовом) - Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "АКВАВІКА" на рішення господарського суду Вінницької області від 17.08.2017 року у справі № 902/1280/15

за первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю - підприємство "Авіс"

до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "АКВАВІКА"

про стягнення 1 983 273, 87 грн. то зобов'язання поставити товар вартістю 4 315 126,04 грн.

та зустрічним позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "АКВАВІКА"

до Товариства з обмеженою відповідальністю - підприємство "Авіс"

про стягнення 1 954 714,17 грн.

за участю представників:

позивач ( відповідач)- не з"явився

відповідач ( позивач )-ОСОБА_1 ( пред. дов у справі)

Судом розяснено представникам сторін права та обовязки, передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України.

Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Вінницької області від 17.08.2017 року у справі №902/1280/15 (суддя Колбасов Ф.Ф.) первісний позов Товариства з обмеженою відповідальністю - підприємства Авіс до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "АКВАВІКА" про стягнення 1 983 273, 87 грн. то зобов'язання поставити товар вартістю 4 315 126,04 грн. задоволено частково.

Стягнуто з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "АКВАВІКА", (вул. Аграрна, 1 с. Ілляшківка, Тростянецький район, Вінницька область, 24330) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю - підприємство "Авіс", (21037, м. Вінниця, вул. Пирогова, б. 150) 496912,75 грн. основного боргу, 295275,09 грн. пені, 19029,20 грн. 3% річних, 250528,56 грн. інфляційних втрат, 15926,18 грн. відшкодування витрат на сплату судового збору, 12143,20 грн. відшкодування судових витрат за проведення судової експертизи.

Відмовлено в задоволенні первісного позову в частині зобов'язання СТОВ "АКВАВІКА" виконати обов'язок в натурі щодо поставки ТОВ - підприємство "Авіс" соняшника високоолеїнового в кількості 570,286 тон, вартістю 4315126,04 грн. та стягнення 918584,45 грн. коригування вартості посівного матеріалу, 2940,59 грн. пені та 3,23 грн. 3% річних.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю - підприємство "Авіс", (21037, м. Вінниця, вул. Пирогова, б. 150) в доход Державного бюджету України - 15408,63 грн. недоплаченого судового збору

Зустрічний позов Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "АКВАВІКА", (вул.. Аграрна, 1 с. Ілляшківка, Тростянецький район, Вінницька область, 24330) задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю - підприємство "Авіс", (21037, м. Вінниця, вул. Пирогова, б. 150) на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "АКВАВІКА", (вул. Аграрна, 1 с. Ілляшківка, Тростянецький район, Вінницька область, 24330) 624200,10 грн. основного боргу, 119759,53 грн. пені, 51916,47 грн. 3% річних, 524817,73 грн. інфляційних втрат, 19810,41 грн. відшкодування витрат на сплату судового збору.

В задоволенні зустрічного позову в частині стягнення 545610,51 грн. пені, 35,53 грн. 3% річних та 88374,30 грн. інфляційних втрат відмовлено.

Задовольняючи частково первісні позовні вимоги, місцевий суд керувався положеннями ст.ст. 173, ч.1 ст. 193, ч.1 ст. 230, ч.6 ст. 232 Господарського кодексу України, ст. ст. 525,526,610,ч.1ст.612,п.2ст.625,628,629,655 Цивільного кодексу України, і вказав, що на виконання підпункту 1.1.1 договору позивач за первісним позовом поставив відповідачу за первісним позовом посівний матеріал соняшника на суму 496912,75 грн. Свої зобов'язання за договором щодо оплати вартості посівного матеріалу відповідач за первісним позовом не виконав, а відтак з урахуванням підпункту 2.2.4 договору, суд стягнув з відповідача на користь позивача за первісним позовом суми боргу за поставлений посівний матеріал в розмірі 496912,75 грн.

Щодо вимоги позивача за первісним позовом про стягнення з відповідача за первісним позовом 298 215,68 грн. пені, нарахованих за період з 21.10.2014р. по 29.01.2016р., 19032,43 грн. 3 % річних, за період з 21.10.2014р. по 29.01.2016р. та 250528,56 грн. інфляційних втрат, нарахованих з листопада 2014 року по грудень 2015 року включно, за прострочення виконання СТОВ "АКВАВІКА" грошового зобовязання щодо оплати за отриманий посівний матеріал, суд дійшов висновків про те, що позовні вимоги в частині стягнення 250528,56 грн. інфляційних втрат підлягають задоволенню в повному обсязі, позов в частині стягнення пені підлягає частковому задоволенню в сумі 295275,09 грн., а в решті суми - 2940,59 грн. слід відмовити, позов в частині стягнення 3% річних також підлягає частковому задоволенню в сумі 19029,20 грн., а в решті суми - 3,23 грн. слід відмовити

Щодо позовної вимоги про зобов'язання відповідача за первісним позовом виконати обов'язок в натурі щодо поставки Товариству з обмеженою відповідальністю - Підприємство "Авіс" соняшника високоолеїнового в кількості 570,286 тон вартістю 4315126,04 грн до 31.12.2016р., суд зазначив,що позивачем своєчасно не було проведено розрахунок за поставлений соняшник на загальну суму 883 797,50 грн, відповідач правомірно припинив подальше виконання взятих на себе зобов"язань по поставці решти соняшника та відмовив в задоволенні позовної вимоги щодо виконання обов"язку в натурі поставити соняшник.

Також відмовлено в задоволенні позовної вимоги щодо стягнення 918 584,45 грн. коригування вартості товару, оскільки позивачем не подано його обґрунтованого розрахунку, що унеможливлює проведення коригування вартості поставленого товару.

В свою чергу, задовольняючи частково зустрічні позовні вимоги, господарський суд в силу ст. ст. 193 Господарського кодексу України, ст.ст. 526,525,692 Цивільного кодексу України з врахуванням п. 1.1.3 та 2.1.6 Договору стягнув з ТОВ "Авіс" на користь СТОВ "АКВАВІКА" борг в розмірі 624200,10 грн.

Щодо стягнення пені, на переконання суду першої інстанції позивачем за зустрічним позовом не вірно здійснено розрахунки в супереч ст. 232 Господарського кодексу України, а отже в частині стягнення пені позовні вимоги частково задоволено на суму 119759,53 грн, а в решті суми 545610,51 грн. відмовлено. Щодо стягнення 3% річних, місцевий суд прийшов до висновку, що позивачем за зустрічним позовом не визначено дату початку нарахування з урахуванням дня коли мало бути виконано зобов"язання та не вірно визначено суми заборгованості за окремими накладними , а тому задовольнив вимоги на суму 51916,47 грн, а в решті суми -35,53 грн. відмовлено. Щодо стягнення інфляційних втрат, суд першої інстанції також прийшов до висновку, що позивачем за зустрічним позовом не вірно визначено дату початку нарахування інфляційних втрат, а отже задовольнив в цій частині вимогу на суму 524817,73 грн, а в решті суми 88374,30 грн. відмовив.

Не погодившись з постановленим рішенням, відповідач (за первісним позовом) Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "АКВАВІКА" звернувся з апеляційною скаргою, в якій ,серед іншого, вказує, що не погоджується із оскаржуваним рішенням в частині відмови у задоволенні зустрічного позову про стягнення 545610,51 грн. пені.

Зазначає, що суд першої інстанції не прийняв до уваги доводи СТОВ АКВАВІКА щодо правомірності нарахування пені за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань з боку ТОВ підприємство "АВІС" у строк понад 6 місяців. Наголошує, що за заявою про збільшення позовних вимог СТОВ "АКВАВІКА", поданої 02.08.2017 року, було заявлено до стягнення із ТОВ підприємство "АВІС" пеню в сумі 665370,04 грн. за період з моменту виникнення заборгованості по восьми видаткових накладних восени 2014 року по 03.08.2017 року. Вказує, що під час розгляду у 2016 році колегією господарського суду Вінницької області справи №902/1361/15 за позовом ТОВ "АВІС" до ПСП "Кристал" про стягнення коштів та зобов'язання поставити соняшник та зустрічним позовом ПСП "Кристал" про стягнення вартості зерна соняшника, пені 3% річних і інфляційних, у рішенні від 29.02.2016року встановлено, що у пункті 7.7. договору ДА-48 від 21.02.2014р., зміст якого є повністю тотожним з договором ,укладеним між сторонами даного спору , сторони встановили відповідальність ТОВ"АВІС" у разі прострочення оплати за отриманий від ПСП "Кристал" товар у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми невиконаних або несвоєчасно виконаних зобов'язань за кожен день прострочення. Отже, умовами договору сторони передбачили строк нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, який відповідає вимогам частини шостої статті 232 ГК України. До такого висновку суд прийшов з урахуванням правової позиції, висловленої судовою палатою у господарських справах Верховного Суду України у постанові від 15.04.2015р. за результатами перегляду постанови Вищого господарського суду України від 13.11.2014р. у справі №910/63/14 за позовом ВАТ 'Запоріжжяобленерго до ПП "Стерк" про стягнення коштів.

Наголошує, що Рівненський апеляційний господарський суд у своїй постанові від 01.06.2016 року та Вищий господарський суд України у своїй постанові від 03.08.2017 року зазначили, що умовами п.п. 7.7 Договору купівлі-продажу визначено термін нарахування пені понад 6 місяців для покупця зерна соняшника в разі невиконання ним обов'язку по оплаті за товар.

На думку апелянта, за умовами п.п.7.7. Договору ДА-34 передбачено відповідальність ТОВ підприємства "АВІС" перед СТОВ "АКВАВІКА" в разі невиконання умов п.п. 1.1.3 пункту 1.1. Договору щодо оплати товару у вигляді сплати боргу із врахуванням встановленого індексу інфляції за весь період протермінування платежу, а також за цей же період пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ.

Вважає, що положення ч.6 ст. 232 ГК України до правовідносин між ТОВ "АВІС" та СТОВ "АКВАВІКА" у даному випадку щодо строків нарахування пені не можуть бути застосовані. Такі строки могли б бути застосовані тоді, коли умовами договору не було передбачено такої відповідальності.

Скаржник наголосив, що при вирішенні даної справи господарський суд Вінницької області неправильно застосував норми матеріального права, а саме ст. 232 ч.6 ГК України, а також допустив порушення норм ст. 213, ст. 637 ЦК України, а тому просить скасувати рішення господарського суду Вінницької області від 17.08.2017 року у справі №902/1280/15 в частині відмови у задоволенні зустрічного позову СТОВ АКВАВІКА до ТОВ підприємство "АВІС" про стягнення пені в сумі 545610,51 гривень та прийняти нове рішення у цій частині, яким зустрічний позов СТОВ "АКВАВІКА" в частині стягнення пені задовольнити повністю, стягнути із ТОВ "Авіс" на користь СТОВ "АКВАВІКА" пеню в загальній сумі 665370 гривень 04 коп.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ "Авіс" вказує, що відповідач за первісним позовом умовчує той факт, що станом на день поставки ним останньої партії Соняшника (17 листопада 2014р.) Позивач за первісним позовом фактично не мав заборгованості перед Відповідачем за первісним позовом, так як Відповідач за первісним позовом був йому винен кошти за отриманий Посівний матеріал суму, яку він вважає боргом Позивача, а саме 496 912,75 (чотириста дев'яносто шість тисяч дев'ятсот дванадцять грн. 75 коп.) грн. Крім того, Позивач за первісним позовом ще сплатив частково вартість отриманого Соняшника на суму 259 598,40 грн., що в сумі становить 756 511,15 (сімсот п'ятдесят шість тисяч п'ятсот одинадцять грн 15 коп.) грн.

На думку ТОВ "Авіс", Позивач за первісним позовом винен Відповідачу за первісним позовом кошти у сумі 127 286,35 (сто двадцять сім тисяч двісті вісімдесят шість грн. 35 коп.) грн.

В свою чергу, Відповідач за первісним позовом, на противагу від Позивача за первісним позовом, жодним чином не висловлював будь-яких претензій щодо того, що Позивач за первісним позовом заборгував йому кошти.

Вважає, що відсутність у матеріалах справи претензій, вимог, листів тощо, які б свідчили про намагання Відповідача стягнути із Позивача будь-яких коштів свідчить про те, що такого боргу фактично не існувало.

Вказує, що не зважаючи на істотне порушення Відповідачем умов Договору, Позивач протягом вересня-жовтня 2014 року частково розраховувався за отриманий Соняшник, але у зв'язку із значною заборгованістю Відповідача за первісним позовом й наявності очевидних підстав вважати, що останній не виконає свого обов'язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, Позивач правомірно зупинив виконання свого обов'язку з оплати Соняшника.

Отже, нараховані Позивачем за зустрічним позовом суми пені, які перевищують шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, не можуть братися судом до уваги.

Крім того, вказує, що позивач за зустрічним позовом звернувся із зустрічним позовом поза межами строку позовної давності. Так, на думку ТОВ "Авіс" кінцевим днем оплати за накладною ВН № РН-0000061 від 20 вересня 2014 на суму 193 809,20 грн. є 03 жовтня 2014, отже Позивач за зустрічним позовом мав право звернутися до суду про стягнення пені до 04 жовтня 2015. Разом з тим, зустрічна позовна заява датована 08 жовтня 2015 року.

Також, ТОВ "Авіс" надав власний контррозрахунок за первісним позовом .

Крім того, від представника позивача ТОВ « Авіс» (адвоката) ОСОБА_2 надійшло письмове клопотання про стягнення витрат на послуги адвоката в сумі 5000 грн., в обґрунтування клопотання подала копії таких документів : договір про надання правової допомоги №К -19 від 01.08.2017 р., видатковий касовий ордер від 03.11.2017 року, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю , довідку про взяття на облік платника податків , повідомлення про взяття на обік платника єдиного внеску від 10.07.2017 року № 004.

У судовому засіданні представник апелянта підтримав вимоги апеляційної скарги з підстав, викладених у ній. Вважає доводи ТОВ "Авіс", викладені у відзиві на апеляційну скаргу , помилковими. Просить задовольнити скаргу у повному обсязі.

Представник ТОВ "Авіс" у судовому засіданні 21.11.2017 року заперечила вимоги скаржника. Просить суд при перегляді рішення суду взяти до уваги пояснення, викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

В подальшому в судове засідання представник позивача не з»явилась,про час та місце апеляційного перегляду справи повідомлялась належним чином та заздалегідь.

Разом з тим, 01.12.2017 року ( вх. 34738/17) засобами електронного зв"язку від ТОВ "Авіс" надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв"язку з тим, що представник товариства зайнятий в судовому засіданні Одеського апеляційного господарського суду .

Представник апелянта щодо заявленого клопотання покликається на розсуд суду.

Колегія суддів відхиляє зазначене клопотання про відкладення розгляду справи з огляду на наступне.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т.п.).

При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з статтею 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами.

Так, відповідно до відповідно до статті 28 ГПК громадяни можуть вести свої справи в господарському суді особисто або через представників, повноваження яких підтверджуються нотаріально посвідченою довіреністю, або, якщо представником є адвокат, - ордером з доданим до нього договором чи засвідченим сторонами цього договору витягом з нього, в якому зазначено повноваження адвоката.

Неможливість заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК).

Таким чином, представляти інтереси апелянта в суді при розгляді даної справи може бути будь-яка особа, наділена повноваженнями на представництво відповідною довіреністю. Доказів неможливості направлення представника чи неможливості розгляду справи без участі представника апеляційному суду надано не було.

Відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, сторони зобов'язані добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Пунктом 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" встановлено, що розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання. Пункт 3.9.1. вказаної Постанови передбачає, що особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

За змістом правової позиції Вищого господарського суду України, викладеної в п.3.9.2 постанови № 18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. При цьому неявка у судове засідання однієї з сторін, належним чином повідомленої про час і місце цього засідання, не перешкоджає такому переходові до розгляду позовних вимог, якщо у господарського суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, передбачені частиною першою статті 77 ГПК України (п.3.12 постанови).

Оскільки у матеріалах справи достатньо доказів, які мають значення для правильного вирішення спору та позивачем не надано доказів в підтвердження неможливості направити іншого представника, враховуючи обмеженість строків розгляду справи, справа розглядається без явки представника ТОВ "Авіс" за наявними матеріалами, а позивач вважається такими, що належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. У процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту з'ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при винесенні оскарженого рішення, судова колегія вважає, що апеляційна скарга відповідача (за первісним позовом) - Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "АКВАВІКА" не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено місцевим судом та підтверджено матеріалами справи, 12.02.2014р. між ТОВ-підприємство АВІС (сторона 1) та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Аквавіка", (сторона 2) було укладено договір купівлі-продажу сільськогосподарської продукції №ДА-34.

У відповідності до пункту 1.1 договору купівлі-продажу сільськогосподарської продукції №ДА-34, зокрема, підпунктів 1.1.1-1.1.3 договору, передбачено наступне: сторона 1 зобов'язалась передати у власність сторони 2 посівний матеріал високоолеїнового соняшника (надалі іменується "посівний матеріал") та здійснити розрахунок за поставлений відповідачем соняшник, вирощений із посівного матеріалу; сторона 2 зобов'язався прийняти посівний матеріал й використати його за призначенням, встановленим даним договором, здійснити за нього розрахунок та поставити стороні 1 соняшник, вирощений із посівного матеріалу (надалі іменується соняшник); сторона 1 зобов'язалась прийняти соняшник, вирощений стороною 2 із посівного матеріалу та оплатити його вартість протягом десяти банківських днів від дня фактичного отримання соняшника від сторони 2 із одночасним підписанням накладних, актів приймання-передачі та інших документів, передбачених даним договором.

Відповідно до пунктів 1.2-1.3, 1.6 договору, сторони домовилися, що посівний матеріал та соняшник разом у цьому договорі іменуються предмет договору; найменування, кількість предмету договору, його часткове співвідношення (асортимент, номенклатура), одиниці виміру та загальна сума предмету договору визначаються у специфікаціях, рахунках, видаткових накладних, та/або інших товарно-супровідних документах, які є невід'ємною частиною даного договору; право власності на предмет договору у протилежної сторони виникає в момент фактичного передання предмету договору з одночасним підписанням відповідних накладних за місцем поставки предмету договору.

Розділом 2 договору визначено обов'язки сторін, а саме підпунктами 2.1.1-2.1.6 договору визначено такі зобов'язання сторони 1: передати у власність стороні 2 посівний матеріал із високоврожайного соняшника у кількості 215 посівних одиниць загальною вартістю 344873,78 грн на день укладення даного договору з метою його посіву на земельній ділянці розміром 430 га; придбати у сторони 2 весь врожай соняшника, вирощеного стороною 2 із посівного матеріалу та зібраний на земельній ділянці розміром 430 га; поставити посівний матеріал стороні 2 власними транспортними засобами та за власний рахунок до 01 квітня 2014 року; вартість транспортування входить у вартість посівного матеріалу та зазначається у видаткових накладних і рахунках; оплатити вартість соняшника, вирощеного стороною 2 із посівного матеріалу, яка складається із ринкової ціни товарного соняшника станом на день його поставки (купівлі-продажу) у регіоні місцезнаходження сторони 2 по заліковій вазі згідно квитанцій, оформлених лабораторією сторони 1 у строки, передбачені підпунктом 1.1.3 договору.

Підпунктами 2.2.1-2.2.6 договору визначено такі зобов'язання сторони 2: своєчасно та в повному обсязі прийняти від сторони 1 посівний матеріал; своєчасно й належним чином засіяти земельну ділянку розміром 430 га посівним матеріалом; своєчасно, у повному обсязі та з найменшими втратами виростити, зібрати врожай соняшника та зберігати його у належних умовах до дня передачі виключно стороні 1 із усіма, передбаченими законодавством, супровідними документами; оплатити стороні 1 вартість посівного матеріалу не пізніше 20 жовтня 2014 року; продати/поставити соняшник, вирощений із посівного матеріалу, виключно стороні 1 на умовах, передбачених підпунктом 2.1.6 договору у такому порядку: 50 (п'ятдесят) % від загального обсягу врожаю соняшника до 31 грудня 2014 року; 50 (п'ятдесят) % від загального обсягу врожаю соняшника до 31 травня 2015 року; поставити соняшник, вирощений стороною 2 із посівного матеріалу та зібраний на земельній ділянці, відведеної для такої мети розміром 430 га у загальній кількості із розрахунку двадцять п'ять центнерів з одного гектару власними транспортними засобами та за власний рахунок на адресу розташування виробничих потужностей сторони 1.

Розділом 3 договору визначено права сторін, а саме підпунктом 3.2.4 договору визначено, що сторона 2 має право поставити стороні 1 соняшник у меншій кількості, ніж це передбачено підпунктом 2.2.6 договору, у разі, якщо реальна урожайність соняшника вирощеного стороною 2, буде меншою, ніж двадцять п'ять центнерів з одного гектару із обов'язковим підтвердженням такого факту відповідною довідкою сільськогосподарської інспекції у Вінницькій області.

Підпунктом 5.5 договору визначено, що ціна за одну посівну одиницю посівного матеріалу на день підписання договору складає 1604,00 грн.

У відповідності до пунктів 6.2, 6.5 договору, соняшник вважається переданим стороною 2 та прийнятим стороною 1 - за кількістю: по заліковій вазі згідно квитанцій, оформлених лабораторією сторони 1; за якістю: за показниками, передбаченими пунктом 4.1 договору; факт приймання-передачі предмету договору підтверджується оформленими належним чином видатковими накладними.

Пунктом 7.9 договору визначено, що сплата стороною та (або) відшкодування збитків, завданих порушенням договору, не звільняє її від обов'язку виконати цей договір в натурі, якщо інше прямо не передбачено чинним законодавством України.

У відповідності до пунктів 10.1-10.2 договору: цей Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін; строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений пунктом 10.1 цього договору, та закінчується 31 грудня 2015 року.

В подальшому, 27.02.2014 сторони уклали додаткову угоду № 1 до договору про те, що додатково крім посівного матеріалу, передбаченого п. 2.1.1 договору, сторона 1 зобов'язується передати у власність стороні 2 посівний матеріал з високоврожайного соняшника Dow Seeds 8X341КЛДМ у кількості 80 п.о. загальною вартістю 152040,00 грн на день укладення даної угоди з метою його посіву на земельній ділянці розміром 160 га.

В свою чергу, на виконання умов договору сторона 1 поставила, а сторона 2 через представника, який діяв за довіреністю № 25 від 24 березня 2014 року (том 1, а.с. 19), отримала 295 посівних одиниць товару на суму 496912,75 грн, що стверджується видатковою накладною № AV000021116 від 01 квітня 2014 року (том 1, а.с. 18), котра підписана представниками сторін та скріплена відтисками їх печаток.

Сторона 2 СТОВ "АКВАВІКА" за отриманий від сторони 1 ТОВ підприємство Авіс посівний матеріал не розрахувалась.

Як вбачається з матеріалів справи, з метою досудового врегулювання спору сторона 1 ТОВ підприємство Авіс рекомендованим листом направила Стороні 2 СТОВ "АКВАВІКА" вимогу № 105 від 12.02.2015р., зі змісту котрої вбачається, що позивач за первісним позовом - сторона 1 вимагав від відповідача за первісним позовом допоставити соняшник у кількості 370,28т т до 15.02.2015р.; сплатити на користь сторони 1 протягом трьох банківських днів від дати отримання даної вимоги заборгованість у розмірі 1415497,20 грн та штрафні санкції. Дана вимога отримана відповідачем за первісним позовом 18.02.2015р. (а саме представником за довіреністю Лозінською), що стверджується відміткою на повідомленні про вручення поштового відправлення (том 1, а.с. 20-23).

Разом з тим, відповідач за первісним позовом вимогу не виконав.

В свою чергу, на виконання умов договору сторона 2 поставила стороні 1 товар (соняшник) у кількості 167,214 т на суму 883798,50 грн, що підтверджується наступними первинними документами, а саме: видатковою накладною № РН-0000061 від 20.09.2014р., на підставі котрої було поставлено товар в кількості 37,271 т. на суму 193809,20 грн; видатковою накладною № РН-0000066 від 24.09.2014р., на підставі котрої було поставлено товар в кількості 30,692 т. на суму 159598,40 грн; видатковою накладною № РН-0000074 від 27.09.2014р., на підставі котрої було поставлено товар в кількості 19,473 т. на суму 101259,60 грн; видатковою накладною № РН-0000077 від 29.09.2014р., на підставі котрої було поставлено товар в кількості 19,529 т. на суму 101550,80 грн; видатковою накладною № РН-0000081 від 01.10.2014р., на підставі котрої було поставлено товар в кількості 15,635 т. на суму 81302,00 грн; видатковою накладною № РН-0000096 від 21.10.2014р., на підставі котрої було поставлено товар в кількості 21,916 т. на суму 113963,20 грн; видатковою накладною № РН-0000102 від 29.10.2014р., на підставі котрої було поставлено товар в кількості 9,711 т. на суму 50497,2 грн; видатковою накладною № РН-0000138 від 17.11.2014р., на підставі котрої було поставлено товар в кількості 12,987 т. на суму 81818,1 грн (том 1, а.с. 61-68). Дані накладні були підписані представниками сторін та скріплені відтисками печаток.

Як підтверджується доказами, долученими СТОВ "АКВАВІКА" до матеріалів справи, сторона 1 - ТОВ підприємство Авіс за отриманий товар (соняшник) розрахувався частково, що підтверджується виписками по рахунку СТОВ"АКВАВІКА", а саме: 26.09.2014р. ТОВ підприємство Авіс сплатило 100 000 грн із призначенням платежу "Оплата за насіння соняшника, згідно рахунку № СФ-0000100 від 20.09.2014р., договір № ДА-34 від 12.02.2014р.; 06.10.2014р. ТОВ підприємство Авіс сплатило 159598,40 грн із призначенням платежу Оплата за насіння соняшника, згідно рахунку № СФ-0000105 від 24.09.2014р., договір № ДА-34 від 12.02.2014р. (том 1, а.с. 69-70).

Разом з тим, у зв'язку з непогашенням відповідачем за первісним позовом заборгованості за договором № ДА- 34 від 12.02.2014р. за поставлене насіння соняшника та недопоставкою решти товару - вирощеного соняшника, позивач за первісним позовом, з метою захисту, на його думку, порушеного права, звернувся в суд з позовом до відповідача (з врахування останньої заяви про зменшення позовних вимог № 101 від 29.01.2016р. та заяви від 16.02.2016р., в якій викладено п.2.3 та 2.3 заяви № 101 від 29.01.2016р. в новій редакції) про стягнення 496 912,75 грн основного боргу, 298 215,68 грн пені, 19 032,43 грн 3 % річних, 250 528,56 грн інфляційних втрат, 918584,45 грн коригування вартості посівного матеріалу та просить зобов'язати Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Аквавіка" виконати обов'язок в натурі щодо поставки Товариству з обмеженою відповідальністю - Підприємство "Авіс" соняшника високоолеїнового в кількості 570,286 тон вартістю 4315126,04 грн до 31.12.2016р.

Крім того, на підтвердження обґрунтування вартості недопоставленого соняшника, позивачем за первісним позовом долучено до матеріалів справи експертний висновок №В-21 від 16 лютого 2015 року Вінницької торгово-промислової палати, зроблений за замовленням Відповідача, з котрого вбачається, що середня ринково-оптова вартість з врахуванням ПДВ (інформаційна) станом на грудень місяць 2014 року становить: насіння соняшнику 7566 грн 06 коп. за 1 тонну (том 1, а.с.115).

В свою чергу, відповідно до висновку судового експерта за результатами проведення судово-товарознавчої експертизи № 596/16-21 від 26.05.2016р., вбачається, що ринкова вартість тонни соняшника, вирощено з посівного матеріалу, у Вінницькій області станом на грудень 2014 року склала 4890,00 грн; ринкова вартість однієї високолеїнового соняшника у Вінницькій області станом на грудень 2014 року складала 2852,00 грн.

Також до суду надано висновок експерта за результатами проведення судової економічної експертизи № 597/16-21 від 29.05.2017р. яким визначено суми заборгованості сторін по первісному та зустрічному позовах.

Аналізуючи зазначені обставини справи, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати таке.

Відповідно до ст. 173 Господарського кодексу України ( надалі -ГК України) господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання-відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (ст. 174 ГК України).

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки, за яким, згідно з приписами частин першої та другої статті 712 Цивільного кодексу України ( надалі -ЦК), продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною першою статті 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Змістом взаємних договірних зобов'язань сторін є обов'язок як позивача поставити відповідачу обумовлений договором товар належної якості та кількості, так і відповідача в подальшому поставити скаржникові вирощений соняшник, що породжує обов'язок кожного з них прийняти товар та оплатити за нього встановлену договором вартість у встановлений договором строк. При чому, оплата поставленого позивачем відповідачеві товару здійснюється з розстроченням платежу, а постачання відповідачем позивачеві товару - під певними умовами.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За приписами ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

В свою чергу, статтею 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 193 ГК України визначено, що: суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Також кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до статтей 525, 526 ЦК України: зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Враховуючи зазначені положення чинного законодавства, колегія суддів з приводу первісних позовних вимог відзначає таке.

Як зазначалось вище у даній постанові, між позивачем та відповідачем був укладений договір купівлі-продажу сільськогосподарської продукції.

На виконання підпункту 1.1.1 договору позивач за первісним позовом ТОВ « Авіс» поставив відповідачу за первісним позовом СТОВ "АКВАВІКА"посівний матеріал соняшника на суму 496912,75 грн.

Як вірно встановлено місцевим судом та знайшло своє підтвердження в суді апеляційної інстанції, відповідач за первісним позовом прийняв даний товар (посівний матеріал) без будь-яких застережень та зауважень щодо його комплектності, кількості та якості. Даний факт, в свою чергу, підтверджується підписом на даній видатковій накладній та виданою відповідачем довіреністю на отримання відповідних товарно-матеріальних цінностей. Крім того, суд констатує, що факт отримання посівного матеріалу по договору відповідачем за первісним позовом не заперечується.

Отже, свої зобов'язання за договором щодо оплати вартості посівного матеріалу в розмірі 496912,75 грн відповідач за первісним позовом не виконав, а тому колегія суддів вважає, що позовні вимоги позивача в цій частині правомірно задоволені судом першої інстанції.

Щодо вимоги позивача за первісним позовом про стягнення з відповідача за первісним позовом 298 215,68 грн пені, нарахованої за період з 21.10.2014р. по 29.01.2016р., 19032,43 грн 3 % річних, за період з 21.10.2014р. по 29.01.2016р. та 250528,56 грн інфляційних втрат, нарахованих з листопада 2014 року по грудень 2015 року включно, за прострочення виконання СТОВ "АКВАВІКА" грошового зобовязання щодо оплати за отриманий посівний матеріал, колегія суддів відзначає таке.

Так, ст. 610 ЦК України передбачає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України він зобов'язаний сплатити штрафні санкції (неустойку, штраф, пеню).

Неустойкою (штрафом, пенею) відповідно до положень ст. 549 ЦК України є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

В свою чергу, згідно пункту 7.4 договору, при порушенні виконання зобов'язань, передбачених підпунктами 2.2.4 пункту 2.2 договору, сторона 2 сплачує на користь сторони 1 суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення платежу, а також пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми невиконаних або несвоєчасно виконаних зобов'язань за кожен день прострочення за весь період протермінування платежу. Обмеження, передбачені пунктом 6 статті 232 Господарського кодексу України у даному випадку не застосовуються.

Частиною 6 ст. 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Разом з тим, з п. 7.4 договору вбачається, що сторонами у договорі погоджено інший строк нарахування пені, ніж визначений ч. 6 ст. 232 ГК України.

Відповідно до п.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 202 ГК України, ст. 599 ЦК України зобов'язання, зокрема, припиняються виконанням, проведеним належним чином.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що оскільки відповідач за первісним позовом не здійснив оплату товару (посівного матеріалу) отриманого відповідно до договору, у встановлений термін згідно п. 2.2.4 договору, то він відповідно з вимогами чинного законодавства є боржником, що прострочив виконання грошового зобов'язання, а тому вимоги щодо стягнення з відповідача пені, інфляційних втрат та 3% річних є правомірними, оскільки відповідають умовам укладеного договору та чинному законодавству.

Щодо розміру інфляційних втрат , суд першої інстанції правомірно стягнув з відповідача на користь позивача 250528,56 грн .

В свою чергу, здійснивши перевірку правильності нарахування позивачем пені, згідно визначених в розрахунку періодів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про допущені помилки позивачем, а тому вважає, що загальна сума пені складає 295275,09 грн.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог, зокрема у стягненні пені в сумі 295275,09 грн, а в решті суми - 2940,59 грн правомірно відмовлено.

Щодо стягнення 3% річних колегія суддів вважає за необхідне вказати таке.

Так, здійснивши перевірку правильності нарахування позивачем 3% річних, згідно визначених в розрахунку періодів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позову на 19029,20 грн, а в решті суми - 3,23грн. правомірно відмовлено судом першої інстанції.

Отже, колегія суддів констатує, що відповідач за первісним позовом не подав як до суду першої інстанції ,так і під час апеляційного перегляду справи доказів на спростування позовних вимог позивача за первісним позовом щодо стягнення основного боргу, пені, інфляційних втрат та 3% річних.

Щодо позовної вимоги позивача за первісним позовом про зобов'язання відповідача за первісним позовом виконати обов'язок в натурі щодо поставки Товариству з обмеженою відповідальністю - Підприємство "Авіс" соняшника високоолеїнового в кількості 570,286 тон вартістю 4315126,04 грн до 31.12.2016р., колегія суддів відзначає таке.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та під час апеляційного перегляду справи, відповідач за первісним позовом на виконання умов договору поставив (продав) позивачу за первісними позовом соняшник в кількості 167,214 т на загальну суму 883797,50 грн. Як зазначив позивач, відповідно до підпункту 2.2.6 договору сторона 2 СТОВ "АКВАВІКА" повинна була поставити стороні 1 вирощений з поставленого посівного матеріалу соняшник в кількості 1475 тонн, з розрахунку (590 га*25 ц=1475 тонн), з яких 737,5 тонн (50 %) до 31 грудня 2014 року та 737,5 тонн (50 %) до 31 травня 2015 року.

Отже, на думку позивача за первісним позовом, станом на 31 грудня 2014 року відповідач за первісним позовом не допоставив соняшник в кількості 570,286 тонн ( 737,5 - 167,214), та станом на 31.05.2015р. на поставив 737,5 тонн соняшника.

Разом з тим, судом першої інстанції встановлено, що отриманий товар (соняшник), який відповідач за первісним позовом передав позивачу за первісним позов на загальну суму 883797,50 грн, в порушення п.п. 1.1.3 договору, оплачений позивачем за первісним позовом лише частково в сумі 259598,4 грн.

Заперечуючи проти первісного позову, відповідач посилався на те, що припинення виконання зобов'язань з поставки позивачу частини товару (соняшнику) було зумовлено неналежним виконанням позивачем своїх зобов'язань з оплати раніше поставленого товару.

Разом з тим, рішенням господарського суду Вінницької області від 02.09.2015р. у справі №902/698/15, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 10.11.2015р. та постановою Вищого господарського суду України від 23.02.2016р. в позові Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "АКВАВІКА" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Авіс" про розірвання договору купівлі-продажу відмовлено повністю. Так, рішенням господарського суду Вінницької області від 02.09.2015р. у справі №902/698/15 встановлено, що позивач прийняв від відповідача посівний матеріал у кількості 295п.о., засіяв ним земельну ділянку розміром 590 га та, виходячи з його умов зібрав соняшник у кількості 1475т. До 31.12.2014р. позивач зобов'язаний був (п.2.2.5 договору) поставити відповідачу соняшник у кількості 50% від загального обсягу поставки, а саме: 1475т / 2 = 737,5т та до 31.05.2015р. - соняшник у кількості 50% від загального обсягу поставки, а саме: 1475т / 2 = 737,5т. Однак, СГ ТОВ "АКВАВІКА" поставило ТОВ підприємству "Авіс" соняшник у кількості 167т 214кг. Таким чином, позивач недопоставив відповідачу соняшник у кількості 1307,79т, з яких: 737,5т - 167,214т = 570,286т до 31.12.2014р., 737,5т до 31.05.2015р..

Відповідно до рішення господарського суду Вінницької області, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 13.09.2016р та постановою Вищого господарського суду України від 15 листопада 2016 року у справі 902/450/16 стягнуто з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "АКВАВІКА" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю підприємство "АВІС" 1 337 382,50 грн штрафу за недопоставку соняшника по договору № ДА-34 від 12.02.2014 р.

У своїй постанові ВГСУ зазначив, що посилання скаржника на невиконання позивачем обов'язку зі сплати вартості поставленого соняшника, у зв'язку з чим відповідач зупинив виконання зобов'язання з поставки іншої частини соняшника, колегією суддів касаційної інстанції не приймаються до уваги, оскільки, як вірно було зазначено судами попередніх інстанцій, відповідно до умов Договору, відповідач зобов'язаний продати/поставити соняшник, вирощений з посівного матеріалу, виключно позивачу, на умовах та у строки передбачені Договором, а отже факт нездійснення позивачем оплати за соняшник не спростовує невиконання відповідачем зобовязань за договором та не звільняє останнього від відповідальності.

Відтак , апеляційний господарський суд не може погодитись з висновками суду першої інстанції про правомірність припинення відповідачем подальшого виконання взятих на себе зобов'язань по поставці решти соняшника.

Разом з тим, оскільки дата, до якої позивач за первісним позовом просить задовольнити вимогу щодо поставки товару (до 31.12.2016р.) вже минула, а інший термін поставки соняшника , після підписання вказаної угоди сторони не визначили і позивач своїх вимог в цій частині не уточнив, апеляційний господарський суд погоджується з судом першої інстанції про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Проте, ТОВ « Авіс « не позбавлений в подальшому захистити свої права шляхом пред»явлення іншого позову про поставку решти продукції без зазначення строку її виконання або вказавши інший , реальний строк виконання .

Щодо вимоги позивача за первісним позовом про стягнення з СТОВ"АКВАВІКА" 918584,45 грн коригування вартості посівного матеріалу, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Як вбачається з п.п. 5.2, 5.3 договору №ДА-34 від 12.02.2014р. передбачено коригування вартості поставленого позивачем відповідачеві посівного матеріалу в залежності від курсу долара США на дату оплати, передбачену пунктом 2.2.4, тобто станом на 20.10.2014.

Відповідно до п. 5.4 договору у випадку, коли на дату оплати за поставлений посівний матеріал Коп/Кпост більше або дорівнює 1,01, сторонами визначено механізм реалізації такого коригування, зокрема: передбачено виставлення стороною 1 скоригованого рахунку стороні 2, а також обов'язок останньої оплатити даний рахунок не пізніше трьох банківських днів з дня отримання такого рахунку. При цьому вартість посівного матеріалу, що вказується в рахунку розраховується за наступною формулою: Цоп=Цпост х (Коп/Кпост), де Цпост - ціна поставки розрахована згідно пункту 5.3 договору; Коп- комерційний курс гривні до долара США на дату оплати.

Тлумачення величин, які використовуються при проведенні розрахунку у пункті 5.4 договору №ДА-34 від 12.02.2014, не є повним, а саме: сторонами у цьому пункті не узгоджено, що слід розуміти під величиною Кпост та не визначено при використанні величини Коп який курс долара США повинен бути використаний - на дату фактичної оплати чи на дату оплати, передбачену пунктом 2.2.4 договору.

Відсутність узгодження між сторонами у договорі чітко визначених складових, які використовуються у наведеній формулі, унеможливлює проведення коригування вартості поставленого товару.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 20.02.2017р. у справі №916/452/16.

Колегія суддів зауважує, що ні в суд першої інстанції, ні під час апеляційного перегляду справи позивачем до матеріалів справи не додано обґрунтованого розрахунку заявленої до стягнення суми в розмірі 918584,45 грн.

Також в матеріалах справи відсутні і дані щодо комерційного курсу долара США як на дату оплати, передбачену пунктом 2.2.4 договору (20.10.2014), так і на дату укладення договору.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає обґрунтований висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог позивача за первісним позовом в частині стягнення зі відповідача за первісним позовом коригування вартості посівного матеріалу.

Щодо зустрічного позову відповідача СТОВ "АКВАВІКА", колегія суддів вважає за необхідне відзначити таке.

Як зазначалось вище у даній постанові, на виконання умов договору сторона 2 СТОВ "АкваВіка" поставила стороні 1 ТОВ підприємство "Авіс" товар (соняшник) у кількості 167,214 т на суму 883798,50 грн. Як вірно встановлено судом першої інстанції та не заперечується ТОВ підприємство "Авіс", останнє прийняло даний товар без будь-яких застережень та зауважень щодо його комплектності, кількості та якості, даний факт підтверджується підписом на даних видаткових накладних.

Як уже встановлено вище, сторона 1 ТОВ підприємство "Авіс" за отриманий товар (соняшник) розрахувалась частково на загальну суму 259598,40 грн, з урахуванням наведеного сума боргу становить 624200,10 грн (883798,50 грн - 259598,40 грн).

На переконання судової колегії зустрічні позовні вимоги СТОВ "АКВАВІКА" про стягнення з ТОВ підприємство Авіс суми боргу в розмірі 624200,10грн є підставні та обґрунтовані, а отже правомірно стягнуті судом першої інстанції.

Щодо вимоги позивача за зустрічним позовом про стягнення з відповідача за зустрічним позовом 665 370,04 грн пені; 51 952,00 грн 3% річних, 613 192,03 грн інфляційного збільшення суми боргу, колегія суддів відзначає таке.

Як зазначалось вище у даній постанові, позивач не провів розрахунок за отриманий соняшник у строк, передбачений підпунктом 1.1.3 договору, то відповідно до вимог статті 612 Цивільного кодексу України є боржником, який прострочив виконання грошового зобов'язання.

Статею 549 ЦК України визначено, що: неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Зокрема, п.7.7 договору, сторони погодили, що при порушенні стороною 1 виконання зобов'язань, передбачених підпунктом 1.1.3 пункту 1.1 договору, сторона 1 сплачує на користь сторони 2 суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення платежу, а також пеню у розміні подвійної облікової ставки НБУ від суми невиконаних або несвоєчасно виконаних зобов'язань за кожен день прострочення.

Відповідно до ст.ст.6, 627, ст.629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості; договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги позивача за зустрічним позовом щодо стягнення з відповідача за зустрічним позовом інфляційних втрат, 3% річних та пені є правомірними.

Щодо доводів апелянта про не вірне застосування судом норм матеріального права та судової практики , що регулюють порядок стягнення пені, колегія суддів відзначає.

Частиною шостою статті 232 ГК України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено договором або законом, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно частини 6 статті 232 ГК України передбачає строк, у межах якого нараховуються штрафні санкції, а строк, протягом якого особа може звернутися до суду за захистом свого порушеного права, встановлюється Цивільним кодексом України.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Згідно п. 2.5. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Враховуючи вище викладене, пеню з прострочення почасових платежів слід обчислювати окремо за кожним простроченим платежем протягом шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане.

Разом з тим, апелянт посилаючись на правову позицію викладену у постанові Верховного Суду України від 15.04.2015 у справі № 910/6379/14, вважає, що пунктом 7.7 договору сторонами передбачено нарахування пені понад шість місяців до повного погашення заборгованості.

Як зазначалось вище у даній постанові , пунктом 7.7 договору, сторони погодили, що при порушенні стороною 1 виконання зобов'язань, передбачених підпунктом 1.1.3 пункту 1.1 договору, сторона 1 сплачує на користь сторони 2 суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення платежу, а також пеню у розміні подвійної облікової ставки НБУ від суми невиконаних або несвоєчасно виконаних зобов'язань за кожен день прострочення.

Судова колегія апеляційної інстанції вважає доводи апелянта помилковими, оскільки умови укладеного між сторонами договору не містять положення про те, що пеня нараховується за весь період часу, протягом якого не виконано зобов'язання.

Разом з тим, правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15.04.2015 у справі № 910/6379/14, ґрунтується на умовах договору, який містив положення саме про те, що пеня нараховується за весь період часу, протягом якого не виконано зобов'язання. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 03.07.2017р. у справі №915/960/16.

Отже, колегія суддів вважає покликання СТОВ"АКВАВІКА" на вказану постанову помилковим та правомірно не прийнятими судом першої інстанції.

Крім того, судом враховано положення п. 2.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013р. Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань, в якому зазначено, що щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції констатує, що апелянтом не вірно здійснено розрахунки, зокрема визначено період нарахування пені всупереч вимогам ст. 232 Господарського кодексу України.

Перевіривши розрахунки заявлених вимог за зустрічним позовом, колегія суддів не може погодитися з розрахунком пені та зауважує наступне.

Так, останнім днем оплати по видатковій накладній № РН-0000061 від 20.09.2014 року на суму 193 809,20 грн є 03.10.2014 року, разом з тим, СтОВ "АКВАВІКА" звернувся з позовними вимогами,в т.ч. про стягнення пені 08.10.2015 року поза строками позовної давності, а відтак пеня, заявлена позивачем та стягнута судом за накладною № РН-0000061 є безпідставною .

Щодо видаткової накладної № РН- 0000066 від 24.09.2014 року на суму 159 598,40 грн, колегія суддів констатує, що остання була оплачена своєчасно 06.10.2014 року,а відтак відсутні підстави для нарахування пені за вищезазначеною накладною.

Щодо видаткової накладної № РН- 0000074 від 27.09.2014 року на суму 101 259,60 грн, то позивачем не вірно вказаний період, за який здійснюється нарахування. Так, колегія суддів встановила , що вірним періодом нарахування пені за видатковою накладною є період з 13.10.2014 року по 10.04.2015 року , а сума пені становить 17 891,05 грн.

Щодо видаткової накладної № РН- 0000077 від 29.04.2014 року на суму 101 550,80 грн, вірно зазначений період нарахування пені з 14.10.2014 року по 13.04.2015 року, а сама пеня становить 18 373,74 грн.

Щодо видаткової накладної № РН- 0000081 від 01.10.2014 року на суму 81 302,00 грн, вірно зазначений період нарахування пені з 16.10.2014 року по 15.04.2015 року, а сама пеня становить 14 866,02 грн.

Щодо видаткової накладної № РН- 0000096 від 21.10.2014 року на суму 113 963,20 грн, вірно зазначений період нарахування пені з 05.11.2014 року по 04.05.2015 року, а сама пеня становить 22 836,35 грн.

Щодо видаткової накладної № РН- 00000102 від 29.10.2014 року на суму 50 497,20 грн вірно зазначений період нарахування пені з 13.11.2014 року по 12.05.2015 року, а сама пеня становить 10 506,18 грн.

Щодо видаткової накладної № РН- 00000138 від 17.11.2014 року на суму 81 818,10 грн вірно зазначений період нарахування пені з 02.12.2014 року по 01.06.2015 року, а сама пеня становить 18 520,03 грн.

Таким чином ,всього з ТОВ» Авіс» на користь СтОВ "АКВАВІКА"підлягає до стягнення пеня на суму 102 993,35 грн.

Отже, колегія суддів констатує, що правомірним є стягнення пені в розмірі 102 993,35 грн, а відповідно в пені в сумі 562 376, 69 грн слід відмовити.

Щодо 3% річних та інфляційних, апеляційний господарський суд погоджується з розрахунками, проведеними судом першої інстанції і вважає обгрунтованим стягнення 519165,47грн.-3% річних та 524817,33грн. інфляційних втрат та правомірною відмову у задоволенні позову в частині стягнення -35,53 грн річних та 88374,30 грн інфляційних.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає доводи заявника апеляційної скарги неспроможними, з огляду на вимоги статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів констатує, що доводи апелянта по суті скарги є безпідставні й необґрунтовані , спростовуються наявними матеріалами справи та обставинами , які встановлені судом першої інстанції під час розгляду справи.

Відповідно до пунктів 1, 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про судове рішення" № 6 від 23.03.2012 р. із змінами і доповненнями рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Статтею 4-3 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Разом з тим, суд першої інстанції при постановленні рішення допустився порушень норм матеріального права при нарахуванні пені , а апеляційний суд відповідно до приписів ст.101 ГПК України не зв»язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду повністю.

Згідно п.1, п.4 ст.104 ГПК України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права та не повне з"ясування обставин, що мають значення для справи.

За наведених у даній постанові обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення господарського суду Вінницької області від 17.08.2017 року підлягає зміні в частині стягнення пені та судового збору за зустрічним позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "АКВАВІКА" до Товариства з обмеженою відповідальністю - підприємство "Авіс" .

Судові витрати апеляційний суд розподіляє з урахуванням приписів ст.ст.44,49 ГПК України, а саме підлягає до стягнення з ТОВ підприємства Авіс на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "АКВАВІКА" 19 378,45 грн. витрат зі сплати судового збору за подання зустрічного позову.

Керуючись ст.ст. 49,99,101,103-105 ГПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу відповідача ( за первісним позовом ) - позивача ( за зустрічним позовом) Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "АКВАВІКА" залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Вінницької області від 17.08.2017 року у справі № 902/1280/15 в частині стягнення пені та судового збору за зустрічним позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "АКВАВІКА" до Товариства з обмеженою відповідальністю - підприємство "Авіс" про стягнення 1 954 714,17 грн змінити, виклавши резолютивну частину рішення ( її пункти 5,6,7) в наступній редакції :

"Зустрічний позов Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "АКВАВІКА" задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю - підприємство "Авіс", (21037, м. Вінниця, вул. Пирогова, б. 150) на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "АКВАВІКА", (вул. Аграрна, 1 с.Ілляшківка, Тростянецький район, Вінницька область, 24330) 624200,10 грн основного боргу, 102 993,35 грн пені, 51916,47 грн 3% річних, 524817,73 грн інфляційних втрат, 19 378, 45 грн витрат зі сплату судового збору за подання зустрічного позову.

В задоволенні зустрічного позову в частині стягнення 562 376,69 пені, 35,53 грн 3% річних та 88 374,30 грн інфляційних втрат відмовити."

3. В решті рішення суду залишити без змін.

4. На виконання означеної постанови господарському суду Вінницької області видати судові накази.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуюча суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Петухов М.Г.