донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

07.12.2017 справа №905/1730/17

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: суддівСгари Е.В. Геза Т.Д., Будко Н.В.
при секретарі судового засідання Тимошенко А.А.
за участю представників:
від прокуратури:Хряк О.О. - посвідчення №028256
від відповідача 1: від відповідача 2: від третьої особи:Лауніконіс В.П. - довіреність Білопольська О.В. - ордер АА №066408 не прибув

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Прокуратури Донецької області, м. Маріуполь Донецької області
на рішення господарського суду Донецької області
від10.10.2017р.
по справі№905/1730/17 (суддя Ю.О.Паляниця)
за позовом: Слов'янської місцевої прокуратури, м.Слов'янськ Донецької області
до відповідачів: за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 1: про1.Слов'янської районної державної адміністрації, м.Слов'янськ Донецької області 2.Фермерського господарства «Тріумф-2012», с. Прелесне Донецької області Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області, м. Костянтинівка Донецької області визнання недійсним договору оренди землі

В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду Донецької області від 10.10.2017р. по справі №905/1730/17 відмовлено у задоволенні позову Слов'янської місцевої прокуратури, м.Слов'янськ в інтересах держави до Слов'янської районної державної адміністрації, м.Слов'янськ та Фермерського господарства «Тріумф-2012», с.Прелесне про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 173,1993 га, що знаходиться на території Прелеснянської сільської ради Слов'янського району, укладеного 30.12.2011р. між Слов'янською районною державною адміністрацією та Фермерським господарством «Тріумф-2012», зареєстрованого у Відділі Держкомзему у Слов'янському районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 30.12.2011р. за №00460, та припинення виконання зобов'язань за ним на майбутнє.

Не погодившись із рішенням господарського суду, Прокуратура Донецької області, м. Маріуполь Донецької області звернулось до Донецького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Донецької області від 10.10.2017р. по справі №905/1730/17 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги прокурора у повному обсязі.

Скаржник вважає, що рішення місцевого господарського суду від 10.10.2017р. по справі №905/1730/17 є таким, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає про те, що судом першої інстанції було безпідставно прийнято як доказ розрахунок розміру річної плати за землю, в якому зазначено розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки за відсутності технічної документації про нормативну грошову оцінку.

Крім того, апелянт вважає, що висновки суду щодо звернення прокурора в інтересах держави як неналежного позивача не відповідають обставинам справи, оскільки у Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області відсутні такі повноваження.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.11.2017р. було сформовано колегію суддів у наступному складі: головуючий Сгара Е.В., судді Будко Н.В., Геза Т.Д.

Прокурор у судове засідання 07.12.2017р. прибув, підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі.

Відповідачі у судове засідання 07.12.2017р. прибули, надали відзиви, заперечили проти задоволення апеляційної скарги, вважають рішення місцевого господарського законним та таким, що підлягає залишенню без змін.

Третя особа у судове засідання 07.12.2017р. не прибула, причини неявки не повідомила.

Фіксування судового засідання апеляційної інстанції здійснювалось за допомогою звукозаписувального технічного засобу у порядку, встановленому ст.ст.4-4, 81-1, 99, 101 Господарського процесуального кодексу України.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст.101 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази по справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, розпорядженням №570 від 01.12.2011р. Слов'янської районної державної адміністрації було вирішено передати в оренду громадянину ОСОБА_8 земельні ділянки загальною площею 173,1993 га, в тому числі ріллі - 24,3437 га, пасовищ - 148,8556 га із земель сільськогосподарського призначення (запас) на території Прелеснянської сільської ради за межами населених пунктів Слов'янського району Донецької області для ведення фермерського господарства строком на 49 років.

Згідно з додатком до вказаного розпорядження «Список земельних ділянок, що передаються в оренду громадянину ОСОБА_8.» в оренду були передані земельні ділянки загальною площею 173,1993 га з кадастровими номерами: НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5, НОМЕР_6, НОМЕР_7, НОМЕР_8, НОМЕР_9.

На підставі зазначеного, 30.12.2011р. між Слов'янською районною державною адміністрацією (орендодавець) та громадянином ОСОБА_8 укладено договір оренди землі, за умовами якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельні ділянки для ведення фермерського господарства на підставі розпорядження голови райдержадміністрації від 01.12.2011р. №570 «Про передачу земельних ділянок в оренду громадянину ОСОБА_8.», які розташовані на території Прелеснянської сільської ради за межами населених пунктів Слов'янського району Донецької області (п. 1 Договору).

За умовами п.2 вказаного договору в оренду передаються земельні ділянки загальною площею 173,1993 га, в тому числі: ріллі - 24,3437 га, пасовищ - 148,8556 га, із земель сільськогосподарського призначення (запас) на території Прелеснянської сільської ради за межами населених пунктів Слов'янського району Донецької області.

Пунктом 5 договору від 30.12.2011р. визначено, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок становить 796702,97 грн.

Відповідно до п. 9 договору оренди орендна плата за земельні ділянки вноситься орендарем у грошовій формі у розмірі 1 відсотка від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яка складає 796702,97 грн., що становить 7967,03 грн. за рік.

На підставі п. 8 договору оренди договір укладено строком на 49 років.

Пунктом 42 Договору оренди договір набуває чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

Спірний договір підписаний та скріплений печатками сторін без заперечень.

Договір оренди землі від 30.12.2011р. зареєстровано у Державному реєстрі земель Відділом Держкомзему у Слов'янському районі Донецької області, про що вчинено запис від 30.12.2011р. за №00460.

Актом приймання-передачі підтверджено, що Слов'янська районна державна адміністрація передала, а громадянин ОСОБА_8 прийняв земельні ділянки загальною площею 173,1993 га, в тому числі: ріллі - 24,3437 га, пасовищ - 148,8556 га, в оренду для ведення фермерського господарства строком на 49 років.

В подальшому, Слов'янською районною державною адміністрацією було прийнято розпорядження №222 від 20.04.2012р. «Про внесення змін до договорів оренди земельних ділянок», за змістом якого, зокрема, внесено зміни до договору оренди землі від 30.12.2011р. (№00460), в тексті якого замість слів «Орендар: громадянин ОСОБА_8» визначено читати «Орендар: Фермерське господарство «Тріумф-2012».

На підставі зазначеного, 07.05.2012р. відповідачами було підписано договір про внесення змін до договору оренди земельної ділянки від 30.12.2011р., зареєстрованого за №00460, про що 07.05.2012р. у Державному реєстрі земель Відділом Держкомзему у Слов'янському районі Донецької області вчинено запис від 07.05.2012р. за №00965.

Слов'янська місцева прокуратура, вважаючи непроведення нормативної грошової оцінки землі наслідком невірного визначення розміру орендної плати, що призводить до порушення економічних інтересів держави, звернулась до місцевого господарського суду із позовом в інтересах держави до Слов'янської районної державної адміністрації, м.Слов'янськ Донецької області та Фермерського господарства «Тріумф-2012», с. Прелесне Донецької області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 1 - Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області, м. Костянтинівка Донецької області про визнання недійсним договору оренди землі від 30.12.2011р.

Статтею 121 Конституції України на органи прокуратури покладено представництво інтересів держави в судових органах.

Прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві в чому полягає порушення інтересів держави чи в чому існує загроза інтересам держави. Прокуратура набула права визначати наявність інтересів держави у конкретних спірних правовідносинах, які підлягають захисту та вирішенню у судовому порядку.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Згідно ст. 2 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд порушує справи за позовними заявами прокурорів та їх заступників, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. У позовній заяві прокурор самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність її захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до господарського суду прокурор зазначає про це в позовній заяві.

Частиною другою статті 29 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або в інтересах громадянина зазначений орган чи громадянин набуває статусу позивача, а в разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави, в якій зазначено про відсутність органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або про відсутність у такого органу повноважень щодо звернення до господарського суду, прокурор набуває статусу позивача і як такий зазначається у позовній заяві.

Відповідно до пункту 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999р. № 3-рп/99, щодо офіційного тлумачення положень вищевказаної статті 2, під поняттям «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах», потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

В обґрунтування представництва порушення загрози порушення інтересів держави прокурором зазначено наступне.

Між Слов'янською районною державною адміністрацією (орендодавець) та Фермерським господарством «Тріумф-2012» (орендар) укладено договір оренди землі від 30.12.2011р. (враховуючи договір про внесення змін від 07.05.2012р.).

На думку прокуратури, компетентним суб'єктом, який мав здійснювати захист вказаних інтересів держави була саме Слов'янська районна державна адміністрація. Однак, у зв'язку із зміною розпорядника земель сільськогосподарського призначення державної власності, органи влади або посадові особи, які здійснюють захист державних інтересів у спірних правовідносинах, відсутні, тому, прокурор самостійно представляє інтереси держави.

Проте, колегія суддів не може погодитись із таким висновком з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України, центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, передбачених ч. 8 ст. 122 Кодексу, у власність або користування для всіх потреб.

Постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 року за №5 «Про утворення територіальних органів Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру» постановлено утворити як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру за переліком згідно з додатком 1. Реорганізувати територіальні органи Державного агентства земельних ресурсів шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру за переліком згідно з додатком 2 (п. 2). Установити, що територіальні органи Державного агентства земельних ресурсів, які реорганізуються, продовжують виконувати свої повноваження до передачі таких повноважень територіальним органам Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру (п. 3).

Таким чином, органом, уповноваженим державою розпоряджатись землями державної власності сільськогосподарського призначення на території Донецької області є Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області

За таких обставин, висновок Скаржника про відсутність у розглядуваному випадку належного органу владних повноважень та права у останнього ініціювати відповідний позов, є помилковим.

Згідно п. 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 23.03.2012р. «Про деякі питання участі прокурора у розгляді справ, підвідомчих господарським судам» у випадках неправильного визначення прокурором позивача, тобто органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, господарський суд на підставі пункту 1 частини першої статті 63 Господарського процесуального кодексу України повертає таку позовну заяву і додані до неї документи без розгляду. Якщо господарський суд помилково порушив провадження у справі за позовом прокурора, в якій неправильно визначено позивача за вимогами про захист інтересів держави, такий позов підлягає залишенню без розгляду відповідно до пункту 1 частини першої статті 81 Господарського процесуального кодексу України.

Однак у разі коли прокурором подано позовну заяву в інтересах держави як позивачем (частина друга статті 2, частина друга статті 29 Господарського процесуального кодексу України), то господарський суд не вчиняє процесуальних дій, зазначених в абзацах третьому і четвертому цього пункту постанови; в таких випадках повернення позовної заяви або залишення її без розгляду можливе лише за наявності підстав, зазначених відповідно у пунктах 1, 2, 3, 5 - 9 частини першої статті 63 або в пунктах 1, 2, 5, 6 частини першої статті 81 ГПК.

Відтак, безпідставне у розумінні ст.29 Господарського процесуального кодексу України набуття прокурором статусу позивача в розглядуваній справі в межах правовідносин, які безпосередньо передбачають участь Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області у такій якості, обумовлює висновок про неналежного позивача, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки в даному випадку відсутні підстави для застосування ст.81 Господарського процесуального кодексу України, у розумінні п.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 23.03.2012р., адже в розглядуваному випадку орган державної влади не був визначений прокурором невірно, тоді як останній безпідставно зазначив, що орган, який може вважатися належним позивачем в розглядуваній справі - відсутній.

До того ж колегія суддів зазначає наступне.

Правовідносини щодо оренди земельних ділянок, які виникли між позивачем та відповідачем, регулюються насамперед Законом України «Про оренду землі», Земельним кодексом України та Цивільним кодексом України.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 2 ст.792 Цивільного кодексу України також встановлено, що відносини по найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Статтею 2 Закону України «Про оренду землі» (на момент виникнення спірних відносин) передбачено, що відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Згідно із статтями 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Як вже зазначалось вище, прокурор, звертаючись до суду першої інстанції просив визнати недійсним договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення від 30.12.2011р. площею 173,1993 га, що знаходиться на території Прелеснянської сільської ради Слов'янського району, укладеного між Слов'янською районною державною адміністрацією та Фермерським господарством «Тріумф-2012» та припинити виконання зобов'язань за ним на майбутнє, оскільки стосовно спірної земельної ділянки не проводилась нормативно-грошова оцінка землі, що зумовило порушення умов встановлення ціни договору.

Вирішуючи спір про визнання договорів недійсним, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання договорів недійсними: відповідність договору вимогам закону, додержання встановленої форми договору, дієздатність сторін за договором, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Крім того, колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на той факт, що заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

За приписами статті 207 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині. Недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобов'язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов'язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб. Нікчемними визнаються, зокрема, такі умови типових договорів і договорів приєднання, що: виключають або обмежують відповідальність виробника продукції, виконавця робіт (послуг) або взагалі не покладають на зобов'язану сторону певних обов'язків; допускають односторонню відмову від зобов'язання з боку виконавця або односторонню зміну виконавцем його умов; вимагають від одержувача товару (послуги) сплати непропорційно великого розміру санкцій у разі відмови його від договору і не встановлюють аналогічної санкції для виконавця. Виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначені загальні вимоги до чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 Цивільного кодексу України).

У силу приписів статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів зазначає наступне.

За умовами частини 1 статті 15 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною на момент укладення оспорюваного правочину) істотною умовою договору оренди землі, зокрема, є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України (ч. 2 ст. 21 Закону України «Про оренду землі»).

Згідно ч. 1 пункту 289.1 статті 289 Податкового кодексу України і ч. 1 статті 13 Закону України «Про оцінку земель» передбачено, що для визначення розміру орендної плати для земель державної та комунальної власності обов'язково проводиться та використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.

За таких обставин, нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної та комунальної власності.

Частиною 3 ст. 18 Закону України «Про оцінку земель» визначено, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться юридичними особами, які отримали ліцензії на проведення робіт із землеустрою.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про оцінку земель» нормативна грошова оцінка земельних ділянок розташованих за межами населених пунктів земельних ділянок сільськогосподарського призначення - не рідше ніж один раз на 5 - 7 років,

Пунктом 5 договору від 30.12.2011р. визначено, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок становить 796702,97 грн.

Відповідно до п. 9 договору оренди орендна плата за земельні ділянки вноситься орендарем у грошовій формі у розмірі 1 відсотка від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яка складає 796702,97 грн., що становить 7967,03 грн. за рік.

Згідно п. 10 договору оренди обчислення розміру орендної плати за земельні ділянки здійснюється з урахуванням її цільового призначення та коефіцієнтів індексації, визначених законодавством, за затвердженими Кабінетом Міністрів України формами, що заповнюються під час укладання або зміни умов договору оренди чи продовження його дії.

Розмір орендної плати переглядається у разі: зміни умов господарювання, передбачених договором; зміни розмірів земельного податку, підвищених цін і тарифів, зміни коефіцієнтів індексації, визначених законодавством; погіршення стану орендованих земельних ділянок не з вини орендаря, що підтверджено документами; в інших випадках, передбачених законом (п. 12 договору).

Відповідно до Додатку №2 до договору оренди землі від 30.12.2011р. «Розрахунок розміру річної орендної плати за земельну ділянку станом на 01.12.20011р.» розмір орендної плати на рівні 7967,03грн. на місяць визначений з урахуванням наступних даних:

- категорія земель - землі сільськогосподарського призначення (рілля, пасовища),

- площа гектарів (за межами населених пунктів) - 173,1993,

- нормативна грошова оцінка земельної ділянки, грн - 796702,97,

- ставка земельного податку, встановлена Податковим кодексом України, відсотків нормативної грошової оцінки земельної ділянки - 0,1%.

За таких обставин, розмір орендної плати, встановлений договором від 30.12.2011р. був визначений з урахуванням нормативної грошової оцінки земельної ділянки площею 173,1993 га, що передавалась в оренду.

Підставою для проведення оцінки земель згідно ст. 15 Закону України «Про оцінку земель» є рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Згідно з вимогами статей 20, 21 закону, за результатами проведення нормативної грошової оцінки земель населених пунктів складається технічна документація, яка підлягає державній експертизі відповідно до закону.

Статтею 23 Закону України «Про оцінку земель» визначено, що технічна документація з бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок, розташованих за межами населених пунктів, затверджується районними радами.

Проте, всупереч вимог вказаної норми закону, при укладанні договору від 30.12.2011р. з метою визначення розміру орендної плати була використана нормативна грошова оцінка земель сільськогосподарського призначення, яка була проведена на території Слов'янського району Донецької області станом на 01.07.1995р. у розрізі колишніх сільськогосподарських підприємств, з урахуванням коефіцієнтів індексації нормативної грошової оцінки земель на рік укладання договорів, що підтверджується листом міськрайонного управління у Слов'янському районі та м. Слов'янську Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області від 28.04.2017р. №0-5-0.201-161/116-17.

Разом з цим, Європейській суд з прав людини у справах «Беєлер проти Італії» «Онер'їлдіз проти Туреччини», «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» та «Москаль проти Польщі» вказував на важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, зазначений принцип, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість.

Однак, потреба виправити колишню «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки»).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лелас проти Хорватії» зазначено, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків.

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 20.10.2011р. в справі «Рисовський проти України» суд дійшов висновку, що «ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються».

За таких обставин, в разі непроведення нормативно-грошової оцінки землі стосовно спірної земельної ділянки, на момент її передачі в оренду, що суперечить діючому на той час законодавству, орендар, який здійснює мирне володіння майном, не може відповідати за помилки державного органу влади.

Враховуючи вищевикладене, з огляду на те, що помилка державного органу не може бути підставою для визнання недійсним договору оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення від 30.12.2011р., та, як наслідок, не може вплинути на законні права та інтереси Фермерського господарства «Тріумф-2012» як сторони договору оренди землі, яка жодних порушень не вчинила, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про відсутність підстав, для визнання недійсним договору оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення від 30.12.2011р., в тому числі, враховуючи те, що набуваючи право оренди на підставі розпоряджень №570 від 01.12.2011р., №222 від 20.04.2012р. Слов'янської районної державної адміністрації та договору оренди землі від 30.12.2011р. (з урахуванням змісту договору від 07.05.2012р.), приймаючи до уваги державну реєстрацію спірного договору Відділом Держкомзему у Слов'янському районі Донецької області, Фермерське господарство «Тріумф-2012» мало законні сподівання на легітимність та добросовісність дій державних органів, а також можливість вільно вчиняти дії з метою реалізації набутого права.

Також, судова колегія апеляційної інстанції зазначає, що згідно ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 16 Цивільного кодексу України, передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1,2 ст. 20 Господарського кодексу України, встановлено, що держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів. Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Згідно ст. 2 Господарського процесуального кодексу України господарський суд порушує справи, зокрема, за позовними заявами прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави.

Таким чином, за приписами чинного законодавства, вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

При цьому, визначальним моментом для звернення відповідної особи до суду є наявність у неї порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Як зазначалось, в обґрунтування своїх вимог прокурор посилається на те, що внаслідок невідповідності визначеної у договорі ціни (орендної плати) нормам діючого законодавства до державного бюджету України не надходять грошові кошти у відповідних розмірах, що негативно впливає на соціально-економічний розвиток держави в цілому, у зв'язку з чим, вказаний договір має бути визнаний недійсним.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду про те, що прокурором не доведено, яким чином визнання договору недійсним сприятиме відновленню порушених прав та, зокрема, надходженню до бюджету коштів у належному розмірі. Крім того, невідповідність договору (на теперішній час) в частині умов по орендній платі вимогам діючого законодавства може бути виправлена шляхом внесення відповідних змін до договору.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що зазначені обставини свідчать про відсутність у позивача його порушеного або оспорюваного права.

Зазначені вище обставини також зумовлюють відмову у задоволенні позовних вимог.

Крім того, відповідачем 1 в процесі розгляду справи надано заяву про застосування строків позовної давності, яка обґрунтована тим, що з 2011 року Слов'янська місцева прокуратура не була позбавлена можливості довідатись про порушення права держави в межах трирічного строку позовної давності.

За приписами ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується у разі наявності порушеного права.

Відповідно до п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що оскільки суд дійшов висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог з визначених вище підстав, заява про застосування позовної давності не розглядається.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін, яка, зокрема, проявляється в тому, що, як зазначається в частині 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З урахуванням вимог ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі щодо незаконності оскаржуваного рішення не знайшли свого підтвердження, у зв'язку з чим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового акту колегія суддів не вбачає.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що судом першої інстанції в повному обсязі досліджені обставини, що мають значення для справи, а викладені в оспорюваному судовому рішенні висновки відповідають фактичним обставинам справи, у зв'язку із чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення господарського суду Донецької області від 10.10.2017р. по справі №905/1730/17 підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання позову та апеляційної скарги покладаються на позивача.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Прокуратури Донецької області, м. Маріуполь Донецької області на рішення господарського суду Донецької області від 10.10.2017р. по справі №905/1730/17 - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Донецької області від 10.10.2017р. по справі №905/1730/17 - залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через Донецький апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя: Е.В. Сгара

Судді: Н.В. Будко

Т.Д. Геза