РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.11.2017Справа №910/19197/17

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Островській О.С.

розглянувши справу № 910/19197/17

За позовом сільськогосподарського виробничого кооперативу "Богачанський"

до публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк"

про визнання договору недійсним

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Кобзар Ю.Б., довіреність № 8225-К-Н-О від 23.08.2017р.;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Сільськогосподарський виробничий кооператив "Богачанський" (надалі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до сільськогосподарського виробничого кооперативу "Богачанський" (надалі - відповідач) про визнання недійсним договору фінансового лізингу № DNH2LOI03472 від 23.05.2013р.

Обґрунтовуючи позовні вимог, позивач вказує на те, що умовами п. 2.4 договору фінансового лізингу № DNH2LOI03472 від 23.05.2013р. передбачено, що лізингоодержувач сплачує винагороду за користування майном у розмірі згідно формули, зазначеної у договорі, яка може змінюватись в залежності від офіційного курсу національної валюти України до долара США. Таким чином, до складу лізингових платежів за спірним договором входить також винагорода за користування майном, порядок розрахунку якої та строки її виплати передбачаються спірним пунктом 2.4 договору, що не відповідає та суперечить положенням частини 2 статті 16 ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг", ст.ст. 3, 6, 509, 627 Цивільного кодексу України, що є підставою для визнання договору недійсним.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.11.2017р. порушено провадження у справі № 910/19197/17 та призначено її до розгляду в судовому засіданні на 30.11.2017р.

Присутнім у судовому засіданні 30.11.2017р. представником відповідача заперечено проти заявлених позовних вимог з підстав, наведених у відзиві.

Представник позивача в судове засідання 30.11.2017р. не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Позивач належним чином повідомлений про призначення справи до розгляду в засіданні господарського суду, про час і місце його проведення.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України. (п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Згідно ст. 64 Господарського процесуального кодексу України, ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала направляється за адресою місцезнаходження сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

У відповідності до ст. 87 Господарського процесуального кодексу України, ухвалу про порушення провадження у справі від 03.11.2017р. було надіслано позивачу рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення на адресу, що зазначена у позовній заяві, та отримана останнім.

Незважаючи на те, що представник позивача в судове засідання не з'явився і не скористався правами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого згідно зі ст.75 Господарського процесуального кодексу України, справа може бути розглянута за наявними у ній документами, а неявка вказаного учасника судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Відповідно до вимог ч. 2 ч. 1 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, в засіданні суду була оголошена вступна та резолютивна частини рішення.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

23.05.2013 р. між позивачем (за договором - лізингоодержувач) та відповідачем (за договором - банк) було укладено договір фінансового лізингу № DNН2LOI03472, за умовами п.1.1 якого відповідач зобов'язався придбати у власність у ТОВІІ «НОВОФАРМ» і передати позивачу майно відповідно до специфікації, а позивач зобов'язався прийняти в платне користування, а після виплати всієї суми лізингових платежів - прийняти у власність, у визначені даним договором строки, вартістю 2 338 540,40 грн. з ПДВ.

За умовами п.1.3, 11.1, визначено строк лізингу: з дати підписання договору до 22.05.2018р. Зазначений строк може бути змінений згідно п.п.10.1-10.4.2 даного договору.

Згідно з п.2.1 договору, загальна сума договору становить 2 338 540,40 грн. і складається з: суми авансового платежу 0,00 грн. згідно п.1.4 та загальної вартості лізингових платежів у частині, що йде на викуп вартості переданого в лізинг майна, 2 338 540,40 грн., згідно з Графіком внесення лізингових платежів, зазначених у додатку № 2 до договору.

Відповідно до п.2.2 договору, розмір, структура, строки сплати лізингових платежів встановлюються Графіком внесення лізингових платежів, зазначених в додатку №2 до договору.

Відповідно до пп.2.3.2 договору, позивач сплачує банку винагороду за отримане в лізинг майно у розмірі 10% від суми залишку несплаченої вартості майна, виходячи з фактичної кількості днів користування майном, і 360 днів у році, на дату сплати чергового лізингового платежу згідно Графіку внесення лізингових платежів, зазначеному в Додатку № 2.

Умовами пункту 2.4 договору передбачено, що лізингоодержувач сплачує банку на рахунок, відкритий згідно п.1.5 договору, згідно Графіку внесення лізингових платежів, зазначеному в Додатку №2, також винагороду за використання майна у розмірі, згідно наведеної у даному пункті формули. Винагорода за користування майном розраховується на дату, передбачену п.11.1 цього договору для остаточного погашення заборгованості за даним договором у день дострокового повного виконання зобов'язань за цим договором або у день повного фактичного виконання зобов'язань за цим договором. У випадку дострокового повного погашення зобов'язань за договором подальший розрахунок винагороди за користування майном відбувається згідно із зазначеною формулою, де подальші обороти після повного погашення зобов'язань розглядаються як початкові «n» та «i» отримують нові первинні значення. Сплата винагороди за користування майном здійснюється в українській гривні. Сума винагороди за користування майном сплачується у строк, встановлений п.11.1 цього договору, або у день дострокового повного виконання зобов'язань за цим договором. У випадку несплати винагороди за користування кредитом у зазначений термін винагорода вважається простроченою.

Як зазначає позивач, відповідно до довідки про стан позичкової заборгованості б/н від 19.10.2017р., заборгованість позивача за спірним договором складає 92 507,68 грн. основного боргу, 6072,92 грн. відсотків, а також винагороди згідно пункту 2.4 договору у сумі 4490277,42 грн., яка може змінюватись залежно від курсу дол. США.

Таким чином, до складу лізингових платежів за спірним договором входить також винагорода за користування майном, порядок розрахунку якої та строки її виплати передбачаються спірним пунктом 2.4 договору, що не відповідає та суперечить положенням частини 2 статті 16 ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг", ст.ст. 3, 6, 509, 627 Цивільного кодексу України, та є грубим порушенням законних прав та інтересів позивача.

Визначена спірним пунктом п. 2.4 договору фінансового лізингу № DNH2LOI03472 від 23.05.2013р. «винагорода за користування майном» не може вважатися «іншими витратами лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору фінансового лізингу», адже не підпадає під поняття витрат, визначеного главою 2 постанови Правління Національного банку України № 255 від 18.06.2003 «Про затвердження Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України», та відповідно до якої під витратами розуміється зменшення економічних вигід протягом облікового періоду у вигляді вибуття чи амортизації активів або у вигляді виникнення зобов'язань, результатом чого є зменшення власного капіталу, за винятком зменшення, пов'язаного з виплатами учасникам.

Відтак, позивач вважає умови п.2.4 договору є несправедливими, оскільки ставлять сторони у нерівні умови і обтяжують фінансовий стан позивача.

На думку позивача, умови договору не можуть передбачати подвійну сплату одного і того самого платежу - винагороди за отримання в лізинг майна (п.2.3.2 договору) та винагороди за користування майном (п.2.4 договору), враховуючи, що сплата за отримання майна враховує і суму несплаченого залишку, і фактичну кількість днів користування майном, і 360 днів у році на дату сплати чергового лізингового платежу. Отже, по своїй суті це і є винагорода за користування майном протягом всього часу користування, а не тільки за отримання майна в лізинг, оскільки в такому разі це мав би бути одноразовий платіж.

Отже, позивач звернувся до суду з позовом до банку із вимогою про визнання недійсним п.2.4 договору, посилаючись на те, що ним виконані договірні зобов'язання щодо сплати всіх платежів по договору у повному обсязі, при цьому умови п.2.4 договору містять ознаки несправедливості, оскільки винагорода банку, зазначена у вказаному пункті, вже викладена у п.2.3.2 договору, тобто винагорода передбачена у подвійному розміри, що порушує принцип розумності та ставить сторони у нерівні умови та обтяжує фінансовий стан лізингоодержувача та суперечить ч. 2 ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг», тому підлягає визнанню недійсним.

Свої заперечення проти позовних вимог відповідач обґрунтовує тим, що нормами ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» не визначено чітку структуру лізингових платежів, оскільки передбачено можливість включення «інших витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані із виконанням договору лізингу» та не зазначено виражену заборону на встановлення за згодою сторін умов договору, що відрізняються від передбачених у цій нормі положень, а також відсутній критерій імперативності. Також відповідач стверджує, що договором чітко визначено порядок та умови здійснення платежів за договором та наслідки порушення зобов'язань.

Оцінюючи наявні в матеріалах справи документи та досліджуючи в судовому засіданні докази, Господарський суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Так, згідно з частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Згідно з п.1 ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує проти його дійсності на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст.215 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.217 Цивільного кодексу України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Як встановлено судом, сторонам спору укладено договір, який за своєю правовою природою є договором фінансового лізингу.

Відповідно до п. 2 ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг", за договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Положеннями ст. 292 Господарського кодексу України встановлено, що лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів. Правове регулювання лізингу здійснюється відповідно до цього Кодексу та інших законів.

Статтею 806 Цивільного кодексу України визначено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Частиною першою статті 180 Господарського кодексу України встановлено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, які погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Оспорюваним пунктом 2.4 договору фінансового лізингу передбачено порядок розрахунку та умови сплати винагороди банку за користування майном.

У п.2.3.2 встановлено обов'язок лізингоодержувача сплатити банку винагороду за отримане в лізинг майно у розмірі 10,0 % річних від суми залишку невиплаченої вартості майна, виходячи з фактичної кількості днів користування майном, і 360 днів у році, на дату сплати чергового лізингового платежу згідно Графіку.

Твердження позивача, що умови п.2.4 та п.2.3.2 договору свідчать про отримання однієї і тієї ж винагороди банком у подвійному розмірі не підтверджені належними засобами доказування.

Умови договору щодо сплати платежів, у т.ч. винагороди банку за користування майном та винагороди банку за отримане в лізинг майно не суперечать ст.6 Цивільного кодексу України, на яку посилається позивач, та якою визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.627 Цивільного кодексу України). Свобода договору означає можливість сторін вільно визначати зміст договору, який вони укладають і формувати його конкретні умови.

Доводи позивача про те, що п.2.4 договору не відповідає ч. 2 ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» є необґрунтованим, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг», сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.

Частино 2 вказаної статті визначено, що лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Зазначеною нормою закону не визначено чітку структуру лізингових платежів, оскільки передбачено можливість включення «інших витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу». Не можна також дійти висновку, що вона містить явно виражену заборону на встановлення за згодою сторін умов договору, що відрізняються від передбачених у цій нормі положень, а також відсутній критерій імперативності.

Тобто, відмінність умов договору від змісту норми права само по собі не може бути підставою для визнання таких умов недійсними з огляду на положення ст. 215 Цивільного кодексу України.

Узгоджена сторонами у п. 2.4 договору фінансового лізингу винагорода за користування майном, є свідченням реалізації сторонами права на включення до складу лізингових платежів винагород та інших витрат лізингодавця, можливість здійснення чого випливає із підпункту б) та г) частини 2 ст. 16 вказаного Закону, відтак, не може свідчити про невідповідність вказаної умови договору фінансового лізингу ч. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» та, як наслідок, не зумовлює визнання вказаного пункту договору недійсним. Аналогічна правова позиція викладена у постанові ВГСУ від 24.11.2016 у справі № 904/4411/15.

Таким чином, оспорювана частина договору за своїм змістом не суперечить приписам чинного законодавства України.

Згідно зі статями 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Враховуючи, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, суд дійшов висновку, що позивачем не наведені обставини, які підтверджуються достатніми доказами, що свідчать про обґрунтованість позовних вимог, тому у задоволенні позову суд відмовляє.

З урахуванням зазначеного, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись, ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 11.12.2017р.

Суддя А.І. Привалов