ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"06" грудня 2017 р.Справа № 916/831/17

За позовом: ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ІСОПАК»;

до відповідача: ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «АРТ КИПРЕЙ»;

про стягнення;

Суддя Оборотова О.Ю.

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2, за довіреністю від 25.04.2017р.;

від відповідача: не зявився.

СУТЬ СПОРУ: 07.04.2017р. ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ІСОПАК» звернулось до господарського суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «АРТ КИПРЕЙ» про стягнення заборгованості за договором поставки у розмірі 175319,48грн.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 10.04.2017р. позовну заяву прийнято до розгляду та порушено провадження у справі № 916/831/17.

01.06.2017р. від ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ІСОПАК» до господарського суду Одеської області надійшла заява про збільшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить суд стягнути заборгованість за договором поставки у розмірі 185932,66грн.

06.06.2017р. до господарського суду Одеської області надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «АРТ КИПРЕЙ» до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ІСОПАК» про стягнення.

06.06.2017р. до канцелярії господарського суду Одеської області від відповідача надійшло клопотання про продовження строку розгляду справи на пятнадцять днів.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 07.06.2017р. продовжено строк розгляду справи на пятнадцять днів до 22.06.2017р.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 08.06.2017р. зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «АРТ КИПРЕЙ» повернено без розгляду.

13.06.2017р. до господарського суду Одеської області надійшла апеляційна скарга ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «АРТ КИПРЕЙ» на ухвалу від 08.06.2017р., у звязку з чим ухвалою господарського суду Одеської області від 13.06.2017р. зупинено провадження у справі № 916/831/17 до розгляду Одеським апеляційним господарським судом скарги та повернення матеріалів справи №916/831/17 до господарського суду Одеської області.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 05.07.2017р. ухвалу господарського суду Одеської області від 08.06.2017р. у справі №916/831/17 залишено без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «АРТ КИПРЕЙ» без задоволення.

26.07.2017р. до господарського суду Одеської області надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «АРТ КИПРЕЙ» на ухвалу від 08.06.2017р., у звязку з чим ухвалою господарського суду Одеської області від 26.07.2017р. зупинено провадження у справі № 916/831/17 до розгляду Вищим господарським судом України скарги та повернення матеріалів справи №916/831/17 до господарського суду Одеської області.

Постановою Вищого господарського суду України від 31.10.2017р. постанову Одеського апеляційного господарського суду від 05.07.2017р. та ухвалу господарського суду Одеської області від 08.06.2017р. у справі №916/831/17 залишено без змін, а касаційну скаргу ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «АРТ КИПРЕЙ» без задоволення.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 23.11.2017р. провадження у справі №916/831/17 поновлено з 06 грудня 2017р.; розгляд справи призначено на 06 грудня 2017 року о 15:30 год.

01.12.2017р. від ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ІСОПАК» до господарського суду Одеської області надійшла заява про збільшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить суд стягнути заборгованість за договором поставки у розмірі 208228,86грн.

Відповідач в засідання суду не з`явився, правом на відзив в порядку ст. 59 ГПК України не скористався. Ухвали господарського суду Одеської області направлялись відповідачу за належною адресою, зазначеною в позовній заяві та безкоштовному запиті з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Як зазначено у третьому абзаці п.3.9.1. Постанови Пленуму ВГСУ №18 від 26.12.2011р., в разі якщо ухвалу суду було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до п. 32 Інформаційного листа ВГСУ від 29 вересня 2009 року № 01-08/350 «Про деякі питання, порушені в доповідних записках господарських судів України у першому півріччі 2009 року щодо застосування норм Господарського процесуального кодексу України» викладена правова позиція, згідно якої відмітка про відправку процесуального документа суду на зворотньому аркуші у лівому нижньому куті першого примірника процесуального документа є підтвердженням розсилання процесуального документа сторонам у справі та іншим особам, які брали участь у справі, а коли йдеться про ухвалу, де зазначено про час і місце судового засідання, - підтвердженням повідомлення про час і місце такого засідання.

Відтак неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду його позову, не є підставою для скасування судового рішення прийнятого за відсутності представника сторони спору.

Враховуючи викладене, справа розглядається без участі відповідача за наявними в ній матеріалами відповідно до ст. 75 ГПК України.

У судовому засіданні 06.12.2017р. після виходу судді з нарадчої кімнати було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши в відкритому судовому засіданні матеріали справи, надані позивачем докази, заслухавши пояснення представника позивача, суд встановив:

29 січня 2016р. між ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ІСОПАК» (Постачальник) та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «АРТ КИПРЕЙ» (Покупець) укладено Договір поставки № 9/2016 (Договір).

Згідно із п. 1.1 даного Договору Постачальник зобовязався, відповідно до умов цього Договору, поставити та передати у власність Покупця, а Покупець зобовязався прийняти та своєчасно оплатити гофропродукцію (Товар), визначену Специфікаціями та видатковими накладними.

Ціна Товару визначається відповідно до видаткових накладних, а загальна сума Товару складається із суми поставленого Товару по всіх видаткових накладних протягом строку дії Договору (п. 2.1 Договору).

Відповідно до п. 2.4 Договору оплата Товару здійснюється Покупцем за кожну поставлену партію на умовах 100% попередньої оплати, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок Постачальника.

Постачальник надає Покупцеві наступні документи, що підтверджують наявність продукції та відсутність прав на цю продукцію в інших осіб: рахунок-фактуру, видаткову накладну, товарно-транспортну накладну, податкову накладну (п.п. 2.10 Договору).

Згідно п. 3.7 договору прийом-предача Продукції Покупцеві оформляється шляхом підписання видаткової накладної та/або товарно-транспортної накладної з обовязковим проставленням відмітки, щодо отримання Продукції. Моментом передачі (поставки) Продукції вважається момент підписання Сторонами зазначених документів в місці поставки Продукції.

Відповідно до п. 3.8 Договору за загальним правилом, видаткова накладна підписується у момент передачі Продукції. У випадку неможливості підписання видаткової накладної у момент передачі Продукції, Постачальник, безпосередньо після такої передачі, надає Покупцю для підписання видаткову накладну, за якою було здійснено поставку, а Покупець протягом 7 календарних днів зобовязаний повернути Постачальнику підписану видаткову накладну. Крім того, Покупець при отриманні Продукції зобовязаний передати Постачальнику Довіреність на право отримання товарно-матеріальних цінностей, підписану уповноваженою особою та скріплену печаткою Покупця. У випадку неможливості надання такої Довіреності у момент передачі товару, Покупець зобовязаний надати вказану Довіреність Постачальнику протягом 7 календарних днів.

Як зазначає позивач, за період дії Договору Постачальник поставив Покупцю продукцію на загальну суму 1 779 409,43 грн. (один мільйон сімсот сімдесят девять тисяч чотириста девять гривень і 43 коп.). Однак, розрахунок був здійснений не у повному обсязі та з порушенням строків, визначених Договором, загалом на суму 1 667 694,23грн. (один мільйон шістсот шістдесят сім тисяч шістсот девяносто чотири гривні і 23 коп.).

Таким чином, за розрахунком позивача, станом на момент подачі позову сума основного боргу за Договором склала 111 715,20 (сто одинадцять тисяч сімсот пятнадцять гривень і 20 коп.) грн.

Враховуючи викладені обставини, позивач вважає, що був вимушений звернутися до господарського суду Одеської області з відповідним позовом, з метою захисту порушених прав та охоронюваних законом інтересів.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи, проаналізувавши наявні у справі докази у сукупності та надавши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків:

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься: повернення безпідставно набутих коштів. Аналогічні положення містить ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, зокрема, з договорів та інших правочинів.

Згідно з частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами статті 193 Господарського кодексу України та статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобовязання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Згідно із частиною другою статті 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Статтею 626 ЦК України передбачено що, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (п. 1. ст. 627 ЦК України)

Відповідно до п. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно вимог ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За твердженнями позивача, доказами поставки товару слугують видаткові накладні, податкові накладні та акти звірки взаємних розрахунків.

Однак, суд звертає увагу, що згідно п. 3.7 Договору сторони, шляхом вільного волевиявлення чітко передбачили, що приймання-предача Продукції Покупцеві оформляється шляхом підписання видаткової накладної та/або товарно-транспортної накладної з обовязковим проставленням відмітки, щодо отримання Продукції. Моментом передачі (поставки) Продукції вважається момент підписання Сторонами зазначених документів в місці поставки Продукції.

Суд зазначає, що у видаткових накладних №227 (а.с. 37), №231 (а.с. 38), №229 (а.с. 39), №232 (а.с. 40) відсутня печатка Покупця та підпис уповноваженої особи на отримання матеріальних цінностей, а тому дані видаткові накладні не можна розглядати як належні та допустимимі докази поставки Продукції за Договором.

Посилання позивача, на п. 3.8. суд вважає безпідставним, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів неможливості підписання видаткових накладених в момент поставки.

Податкові накладні є документами податкової звітності, які заповнюються після здійснення господарської операції, а тому не є первинними документами, що підтверджують здійснення поставки по не підписаних видаткових накладних. Крім цього, суд звертає увагу, що відповідно до Договору, а саме п. 2.11.1 сторони узгодили двостороннє підписання податкової накладної, однак, щодо товару, який зазначений у видаткових накладних №227 (а.с. 37), №231 (а.с. 38), №229 (а.с. 39), №232 (а.с. 40) в матеріалах справи не міститься жодної податкової накладної підписаної зі сторони відповідача.

Крім цього, з платіжних доручень, які містяться в матеріалах справи також неможливо встановити, факт оплати по спірних накладних, оскільки зазначення призначення платежу з зазначенням видаткової накладної або рахунку має місце лише у платіжних дорученнях за березень 2016 (а.с.80, 82-83), за лютий 2016р. (а.с.84-86, 88-89, 92-94) та січень 2016р. (а.с.96), інші платіжні доручення містять посилання лише на договір 9/2016р. Отже, оскільки не підписані видаткові накладні були складені у червні 2016р. платіжні спірних накладних.

Суд звертає увагу, що безпідставними є посилання позивача на акти звірки взаємних розрахунків, як на належні докази поставки Товару, оскільки дані акти не є первинними документами, та не можуть підтверджувати здійснення господарської операції. Правильність (достовірність) показників дебіторської чи кредиторської заборгованості цим актом не підтверджується. Тому він не являється доказом про визнання боржником своїх грошових зобовязань перед кредитором.

Отже, враховуючи той факт, що акт звірки взаємних розрахунків не може підтверджувати або спростовувати виконання сторонами зобов'язань. Відповідно до Постанови ВГСУ від 14.04.2014р. по справі № 908/3427/13 акт звiрки є документом, за яким пiдприємства звiряють бухгалтерський облiк операцiй, а наявнiсть чи вiдсутнiсть будь-яких зобовязань сторiн пiдтверджується первинними документами (договором, розрахунками, тощо). Вiдповiдно акт звiрки не може використовуватись як письмова форма визнання боргу. Первиннi документи повиннi мiстити дату здiйснення господарської операцiї, суму платежу або суму на яку проведено залiк, iншi реквiзити. Саме такi первиннi документи, а не складенi на їх пiдставi акти звiрки взаємних розрахункiв, виступають належними доказами у пiдтвердження проведення тiєї чи iншої господарської операцiї, здiйснення тих чи iнших дiй, виконання цивiльних прав та обовязкiв.

Враховуючи викладені обставини, суд не приймає видаткові накладні №227 (а.с. 37), №231 (а.с. 38), №229 (а.с. 39), №232 (а.с. 40) в якості належних та допустимих доказів поставки Товари по Договору.

Суд зазначає, що правовідносини між сторонами передбачають наявність взаємних прав та обовязків, а тому невиконання зі сторони Постачальника передбачених Договором зобовязань виключає можливість Покупця приступити до їх оплати.

Відповідно до матеріалів справи, станом на 22.06.2016р. (до накладних які не приймаються судом в якості доказів поставки товару) сума авансування робіт сплачена ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «АРТ КИПРЕЙ» склала 185286,75грн.

Сума поставки товару, яка зазначена у акті звірки взаємних розрахунків, однак не підтверджена належними та допустими доказами становить 606758,25грн., отже станом на 29.06.2016р. (початок нарахування штрафних санкцій) заборгованість ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «АРТ КИПРЕЙ» перед ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ІСОПАК» відсутня.

Отже, основна сума заборгованості у розмірі 111715,20грн. не підтверджена належними та допустимими доказами, які містяться в матеріалах справи, інших доказів, поставки продукції за твердженнями представника позивача у ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ІСОПАК» відсутні, а тому у задоволенні позову в частині стягнення основної заборгованості слід відмовити.

Враховуючи, що стягнення пені, 3%річних, та інфляційних втрат є похідними вимогами від стягнення основної заборгованості у їх задоволенні також слід відмовити.

Інші наявні у матеріалах справи докази та пояснення позивача вищевикладених висновків суду не спростовують

Згідно ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (ст. 43 ГПК України).

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33,34,43,44-49,50,75,82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного господарського суду, яка подається через місцевий господарський суд протягом 10-денного строку з моменту складення та підписання повного тексту рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо не буде подано апеляційну скаргу. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 11.09.2017р.

Суддя О.Ю. Оборотова