КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" грудня 2017 р. Справа№ 910/11559/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Куксова В.В.

Гончарова С.А.

За участю представників:

Від позивача: Сегал Є.А.

Від відповідача-1 : Беніцька В.І.

Від відповідача-2: Сиротін Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АВЕРСІ" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.09.2017 у справі №910/11559/17 (суддя Балац С.В.)

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АВЕРСІ";

до відповідачів 1)Товариства з обмеженою відповідальністю "ФРАМ КО";

2)Товариства з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ЄВРОПЕЙСЬКЕ БЮРО РЕСТРУКТУРИЗАЦІЇ";

про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.09.2017 у справі №910/11559/17 у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "АВЕРСІ" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ФРАМ КО", Товариства з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ЄВРОПЕЙСЬКЕ БЮРО РЕСТРУКТУРИЗАЦІЇ" про визнання недійсним договору надання послуг факторингу від 20.03.2017 № 200317/1, укладеного між відповідачами - відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову мотивовано тим, що позивачем не доведено суду належними засобами доказування, які саме його права та законні інтереси було порушено внаслідок укладення оспорюваного правочину, а саме не доведено належними засобами доказування, що оспорюваний правочин суперечить закону, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, або що особи, які вчинили ці правочини, не мали на це необхідного обсягу цивільної дієздатності, чи що волевиявлення учасників правочинів не було вільним та не відповідало їх внутрішній волі, або що правочин не було вчинено у формі, встановленій законом, чи що правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, що виключає визнання його недійсним в силу приписів ст. ст. 203, 215, 234 Цивільного кодексу України.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "АВЕРСІ" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 13.09.2017 у справі №910/11559/17 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов повністю, а саме: визнати недійсним договір надання послуг факторингу від 20.03.2017 № 200317/1.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при винесенні рішення порушено норми матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції було прийнято при неповному дослідженні доказів та з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, що привело до неправильного вирішення спору.

Зокрема, апелянт посилався на те, що оспорюваний правочин, укладений між відповідачем-2, як фактором, та відповідачем-1, як клієнтом, вчинений без створення правових наслідків, що враховуючи приписи ст. 234 Цивільного кодексу України є підставою для визнання його недійсним, зокрема, за договором не відбулось фінансування клієнта, хоча зобов'язання з оплати коштів передбачено п.п. 1.1, 2.1 договору надання послуг факторингу від 20.03.2017 № 200317/1, догові є збитковим для відповідача-1 та призводить до фінансової неспроможності товариства. Крім того, апелянт вказував, що дата виготовлення договору не відповідає тій даті, яка в ньому вказана, а також оспорюваний правочин всупереч п. 24 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг, укладений а відсутності внутрішніх правил надання послуг факторингу. Також, апелянт наголошував на тому, що оспорюваний правочин не відповідає вимогам ст. 6 Закону України «Про фінаснвої послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», зокрема п. 9-1, а саме: не містить підтвердження, що інформація, зазначена в ч. 2 ст. 12 цього Закону, надана клієнту. Крім того, апелянт вказував, що оспорюваний правочин підписано від імені посадової особи Товариства з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ЄВРОПЕЙСЬКЕ БЮРО РЕСТРУКТУРИЗАЦІЇ" за допомогою факсиміле, а сторонами правочину не узгоджено застосування факсиміле.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АВЕРСІ" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.09.2017 у справі №910/11559/17 передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Станік С.Р., судді Гончаров С.А., Корсакова Г.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 29.09.2017 у справі №910/11559/17 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АВЕРСІ" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.09.2017 прийнято до розгляду та порушено апеляційне провадження, розгляд апеляційної скарги призначено на 14.11.2017. Розгляд справи 14.11.2017 не відбувся.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.11.2017 справу № 910/11559/17 призначено до судового розгляду в судовому засіданні 05.12.2017.

Розпорядженням начальника відділу забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від 05.12.2017, у зв'язку з перебуванням судді Корсакової Г.В., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем) на лікарняному, відповідно до підпунктів до п.2.3.25, 2.3.49 п.2.3. Положення про автоматизовану систему документообігу суду призначено повторний авторозподіл справи №910/11559/17.

13.11.2017 через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від відповідача-2 - Товариства з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ЄВРОПЕЙСЬКЕ БЮРО РЕСТРУКТУРИЗАЦІЇ" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач-2 проти доводів апеляційної скарги заперечував, а оскаржуване судове рішення просив залишити без змін як таке, що винесено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з врахуванням усіх обставин справи. Зокрема, відповідач -2 наголошував, що статус відповідача-2, як фактора підтверджується свідоцтвом про реєстрацію фінансової установи від 07.05.2015 № 915, а в подальшому і розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг № 1570 від 11.05.2017, а також товариство має затверджені Правила надання фінансових послуг факторингу, відповідно до яких та з дотриманням Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» укладено оспорюваний правочин, що відповідає ст. 1079 Цивільного кодексу України. Також, відповідач-2 наголошував, що оспорюваний правочин містить усі визначені Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» умови, жодного умислу сторін, спрямованого на його фіктивність - не було, згоди боржника на укладення такого договору - законодавством не передбачено (ст. ст. 516, 1080 Цивільного кодексу України). Щодо розрахунків за оспорюваним правочином, то відповідач-2 вказував, що між сторонами було укладено додаткові угоди, яким строк розрахунку продовжувався. Договір не містить вимог щодо строку надсилання фактором боржнику повідомлення про відступлення права грошової вимоги.

14.11.2017 через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від відповідача-1 - Товариства з обмеженою відповідальністю "ФРАМ КО" - надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач-2 проти доводів апеляційної скарги заперечував, а оскаржуване судове рішення просив залишити без змін як таке, що винесено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з врахуванням усіх обставин справи. Зокрема, відповідач-1 вказував на те, що договір є реальним, спрямованим на настання правових наслідків, які ним обумовлені, сторони погодили розрахунок за договором, тобто встановивши його оплатність.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 05.12.2017 для розгляду справи №910/11559/17 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "АВЕРСІ" сформовано колегію суддів у складі: Станік С.Р. (головуючий суддя), судді: Гончаров С.А. та Куксов В.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.12.2017 справу № 910/11559/17 прийнято до провадження колегією суддів у складі: Станік С.Р. (головуючий суддя), судді: Гончаров С.А. та Куксов В.В., розгляд апеляційної скарги вирішено здійснити в раніше призначеному судовому засіданні 05.12.2017.

05.12.2017 через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від апелянта надійшли пояснення, в яких останній зазначав, що сторонами оспорюваного правочину не узгоджено застосування факсиміле, за допомогою якого відповідачем-2 підписано як оспорюваний договір, так і акти примання - передачі, перелік вимог, а тому договір надання послуг факторингу від 20.03.2017 № 200317/1 не можна вважати укладеним.

05.12.2017 через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від апелянта надійшли також додаткові пояснення, в яких апелянт як на підставу недійсності оспорюваного правочину посилався на те, що при його укладенні порушено ст. 207 Цивільного кодексу України, оскільки при підписанні договору використано факсиміле, що свідчить про те, що в силу ст. 203 ч. 3, ст.ст. 207, 638, 639 Цивільного кодексу України, ст. 180 Господарського кодексу України сторонами у письмовій формі не досягнуто згоди з усіх істотних умов, що свідчить про неукладеність оспорюваного правочину.

В судовому засіданні 05.12.2017 представник апелянта (позивача) підтримав доводи апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

Представник відповідача-1 в судовому засіданні 05.12.2017 проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу, а оскаржуване судове рішення залишити без змін як таке, що винесено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Представник відповідача-2 в судовому засіданні 05.12.2017 проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу, а оскаржуване судове рішення залишити без змін як таке, що винесено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

Товариство з обмеженою відповідальністю "АВЕРСІ" звернулося до господарського суду міста Києва із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "ФРАМ КО" та товариства з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ЄВРОПЕЙСЬКЕ БЮРО РЕСТРУКТУРИЗАЦІЇ" про визнання договору недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що укладений між відповідачем-2, як фактором, та відповідачем-1, як клієнтом, договір про надання послуги факторингу від 20.03.2017 № Ф200317/1 вчинений без створення правових наслідків, що враховуючи приписи ст. 234 Цивільного кодексу України є підставою для визнання його недійсним. Крім того, позивач у позові наголошував, що оспорюваний правочин не міг бути укладений 20.03.2017, оскільки повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові з вимогою сплати боргу від 10.05.2017 № 20/03 направлено відповідачем-2 лише 13.05.2017, тож, на думку позивача, підписання оспорюваного правочину відбулося в травні 2017, а не 20.03.2017, як вказано в оспорюваному правочині.

Крім того, на стадії апеляційного провадження, апелянт додатково в посилався на те, що оспорюваний правочин підписано від імені посадової особи Товариства з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ЄВРОПЕЙСЬКЕ БЮРО РЕСТРУКТУРИЗАЦІЇ" за допомогою факсиміле, а сторонами правочину не узгоджено застосування факсиміле, а тому договір надання послуг факторингу від 20.03.2017 № 200317/1 не можна вважати укладеним.

Відповідачі проти позову заперечували, посилаючись на те, що зміст оспорюваного правочину відповідає вимогам закону, а саме ст.ст. 1077-1079 Цивільного кодексу України та ст. 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", для укладення договору факторингу між фактором та клієнтом не потрібна згода на його укладення від боржника, укладаючи договір надання послуг факторингу сторонами було дотримано всіх норм права, зокрема спірний правочин був укладений у письмовій формі, як і правочин на підставі якого виникло зобов'язання, при цьому, договір не містить вимог щодо строку надсилання фактором боржнику повідомлення про відступлення права грошової вимоги.

Як встановлено місцевим господарським судом та підтверджується наявними матеріалами справи, між товариством з обмеженою відповідальністю "ФРАМ КО", як постачальником (далі - відповідач-1), та товариством з обмеженою відповідальністю "АВЕРСІ", як покупцем (далі - позивач), укладено договір поставки товару від 18.11.2014 № 93 (далі - Договір поставки), відповідно предмету якого відповідач-1 зобов'язується передавати у власність позивача лікарські засоби, вироби медичного призначення (медичні вироби) та інше, а покупець зобов'язується приймати товар та своєчасно здійснювати його оплату на умовах даного договору (п. 1.1 Договору поставки).

Відповідно до п. 1.2. Договору поставки, загальна кількість товару, що має бути поставлений, часткове співвідношення (асортимент, номенклатура), ціна товару встановлюється сторонами в видаткових накладних. Видаткові накладні є специфікаціями, та складають невід'ємну частину даного договору. Постачання товару здійснюється партіями. Партією товару, є товар, наведений в одній видатковій накладній.

Даний договір набирає сили з моменту його підписання та діє по 31.12.2014. Якщо протягом 10 днів до закінчення строку дії даного договору жодна із сторін не виявила бажання його розірвати, то він вважається пролонгованим на наступний та кожний наступний календарний рік (п. 8.1. Договору поставки).

Між товариством з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ЄВРОПЕЙСЬКЕ БЮРО РЕСТРУКТУРИЗАЦІЇ", як фактором, (далі - відповідач-2) та відповідачем-1, як клієнтом, укладено договір про надання послуги факторингу від 20.03.2017 № Ф200317/1 (далі - Договір факторингу/оспорюваний правочин), відповідно до предмету якого відповідач-2 зобов'язується передати грошові кошти у сумі 830 228,61 грн., у розпорядження відповідача-1 за плату, а відповідач-1 зобов'язується відступити відповідачу-2 своє право грошової вимоги за Договором поставки до позивача, як боржника (п. 1.1 Договору факторингу).

Пунктом 1.3 Договору факторингу визначено, що відповідач-1 відповідає перед відповідачем-2 за дійсність грошової вимоги, але не відповідає за невиконання або неналежне виконання вимоги боржником (позивачем).

Відповідно до п. 2.1 Договору факторингу, детальна інформація про вимогу, строк та порядок відступлення вимоги, строки та умови проведення відповідних розрахунків між відповідачем-1 і відповідачем-2 визначені у додатку № 1 та додатку № 2 до цього договору.

Винагорода відповідача-2 дорівнює 5 % від суми відступлення грошової вимоги, визначеної п. 1.1 Договору факторингу. Відповідач-1 сплачує відповідачу-1 у строк до 01.07.2017 шляхом перерахування на його банківський рахунок грошові кошти у розмірі 788.717,18 грн.

Згідно п. 3.1 Договору факторингу, відповідач-2 має право, зокрема не перераховувати відповідачу-1 кошти до виконання останнім обов'язку щодо відступлення відповідачу-2 вимоги, вимагати від відповідача-1 письмово повідомити боржника (позивача) про відступлення вимоги відповідачу-2 в строк, не пізніше 10 календарних днів з дати підписання цього договору.

Підпунктом 4.1.1 пункту 4.1 Договору факторингу передбачено, що відповідач-2 зобов'язується сплатити відповідачу-1 кошти в передбачений цим договором строк.

Умовами п. 4.2. Договору факторингу визначено, що відповідач-1 зобов'язується, зокрема надати відпвідачу-2 наступну інформацію щодо боржника (позивача) у строк, не пізніше 5 робочих днів дати підписання договору.

Відповідач-1 відповідає перед відповідачем-2 за дійсність грошової вимоги, право якого відступається згідно із цим договором (підпункт 4.2.3. п. 4.2. Договору факторингу).

Строк даного договору складає 1 рік та починає свій перебіг з моменту, визначеного у п. 6.1. даного договору, та закінчується 20.03.2018 (п. 6.2. Договору факторингу).

Додатком № 1 від 20.03.2017 до Договору факторингу сторони погодили перелік вимог, а саме: за Договором поставки заборгованість у розмірі 830 228,61 грн.

Додатком № 2 від 20.03.2017 до Договору факторингу сторони погодили порядок відступлення вимог, а саме: протягом 3-х робочих днів з дати підписання Договору факторингу відповідач-1 передає відповідачу-2: Договір поставки, реєстр податкових накладних за лютий-березень 2017, реєстр неоплачених видаткових накладних станом на 20.03.2017 та акт звірки взаємних розрахунків з 01.01.2017 по 20.03.2017 включно. Термін сплати фактором коштів за передану вимоги: у строк до 01.07.2017.

20.03.2017 відповідачем-2 та відповідачем-1 складено та підписано акт до Договору факторингу, яким сторони засвідчили, що відповідачу-2 перейшло право вимоги до позивача за Договором факторингу щодо сплати заборгованості у розмірі 830 228,61 грн., яка виникла відповідно до Договору поставки.

Відповідач-1 передав, а відповідач-2 прийняв у повному обсязі документацію згідно з додатком № 2 до Договору факторингу та оригінали товарно-транспортних накладних згідно з реєстром станом на 20.03.2017.

Між сторонами Договору факторингу укладено додаткову угоду від 30.06.2017 № 1 до Договору факторингу, відповідно до якої сторони вирішили абзац 2 п. 2.1. Договору факторингу викласти наступним чином: винагорода відповідача-2 дорівнює 5 % від суми відступленої грошової вимоги, визначеної п. 1.1. Договору факторингу. Відповідач-2 сплачує клієнтові у строк до 01.10.2017 шляхом перерахування на його банківський рахунок грошові кошти у розмірі 788 717,18 грн.

У додатку № 2 до договору пункт (ІІІ) "Термін сплати фактором коштів за передану вимогу" викласти наступним чином: «у строк до 01.10.2017», що є правом сторін згідно вимог чинного законодавства узгодити порядок розрахунків між собою.

Позивачем отримано від відповідача-2 повідомлення від 10.05.2017 № 20/03 про відступлення права грошової вимоги факторові з вимогою сплати борг, відповідно до якої відповідач-2 повідомив позивача про укладення між відповідачем-2 та відповідачем-1 Договору факторингу, у зв'язку з чим просив позивача погасити заборгованість у розмірі 830 228,61 грн. у 3-денний строк з дати отримання вказаного повідомлення.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Згідно зі статтями 11, 509 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору (ст. 526 Цивільного Кодексу України), а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускаються (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Укладений між позивачем та відповідачем-1 Договір поставки за своєю правовою природою є договором поставки.

Приписами ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України унормовано, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 Цивільного кодексу України).

Укладений між відповідачем-2 та відповідачем-1 Договір факторингу за своєю правовою природою є договором факторингу.

Частиною 1 ст. 1077 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно приписів статті 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків (п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.13. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Відповідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу.

Згідно частини 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Приписами статті 234 Цивільного кодексу України встановлено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 1078 Цивільного кодексу України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Статтею 1079 Цивільного кодексу України визначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 1082 Цивільного кодексу України, боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.

Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов'язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов'язку перед ним.

Факторинг є фінансовою послугою, правові засади у сфері надання яких регулює Закон України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг". За приписами даного Закону фактор на момент укладення договору факторингу повинен мати статус фінансової установи та отримати дозвіл на надання фінансової послуги факторингу.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, і з висновком якого погоджується суд апеляційної інстанції, відповідач-2 станом на момент укладення оспорюваного правочину мав статус фінансової установи, яка має право надання послуг факторингу на підставі свідоцтва ФК № 568, виданого 07.05.2015 Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

Відповідно до розпорядження № 1570 від 11.05.2017 національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, остання постановила видати відповідачу-2 ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів), а саме на: надання гарантій та поручительств; надання послуг з факторингу.

Крім того, протоколами загальних зборів учасників відповідача-2 від 07.04.2015 та від 10.03.2017 затверджено "Правила надання фінансових послуг факторингу товариства з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ЄВРОПЕЙСЬКЕ БЮРО РЕСТРУКТУРИЗАЦІЇ".

Так, відповідно до ст. 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб'єктами господарювання на підставі договору. Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб'єкта господарювання; 3) прізвище, ім'я і по батькові фізичної особи, яка отримує фінансові послуги, та її адресу; 4) найменування, місцезнаходження юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов'язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 9-1) підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що предмет оспорюваного договору відповідає як вимогам ст.ст. 1077, 1078 ЦК України, так вимогам ст. 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", зокрема, договір місить найменування фінансової операції - надання грошових коштів в сумі 830 228,61 грн. у розпорядження відповідача-1 за плату, а також містить інформацію про умови та строк сплати даного фінансового активу - до 01.07.2017 шляхом перерахування коштів на банківський рахунок відповідача-1.

Згідно статті 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Отже, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Згідно п. 3.11. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

Вищий господарський суд України у постанові від 26.07.2017 у справі № 910/1528/17 зазначив: якщо на виконання правочину було передано майно або майнові права, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Також, судом апеляційної інстанції встановлено, що з метою дотримання вимог ст. 1082 Цивільного кодексу України, відповідачем-2 було надіслано на адресу позивача письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги, в якому визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також сторона, на користь якої має бути здійснений платіж. При цьому, умови укладеного між сторонами договору не містять вимог щодо строку надсилання фактором боржнику повідомлення про відступлення права грошової вимоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 516 Цивільного кодексу України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом

Частиною 1 ст. 1080 Цивільного кодексу України передбачено, що договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ч. 1 ст. 516 Цивільного кодексу України та 1 ст. 1080 Цивільного кодексу України укладення оспорюваного правочину не потребує отримання згоди позивача на його укладення, а тому відсутність згоди позивача на укладення оспорюваного договору, не випливає на його дійсність в розумінні ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України та не спростовує презумпцію чинності укладеного між відповідачами правочину.

Також, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наведені правові норми не містять вимог щодо строку надсилання фактором боржнику повідомлення про відступлення права грошової вимоги. При цьому, відповідачем-2 повідомлення про відступлення права грошової вимоги надіслано позивачу 10.05.2017, і вказана дія в силу приписів ст. 180 Господарського кодексу України, ст. 628 Цивільного кодексу України не є підставою, яка б спростовувала факт укладення оспорюваного правочину між сторонами саме 20.03.2017. Таким чином, суд першої інстанції обгрунтовано відхилив безпідставне твердження позивача, про те, що оспорюваний правочин укладено в травні 2017 року.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що приписи ст. 215 Цивільного кодексу України, пов'язують недійсність правочину з недодержанням вимог закону сторонами в момент його вчинення, а не з обставинами подальшого виконання сторонами оспорюваного правочину, а направлення відповідачем-2 позивачу повідомлення про відступлення права грошової вимоги - є дією, спрямованою на виконання оспорюваного правочину і жодним чином не впливає на обставини його дійсності, які існували саме в момент його укладення.

Щодо доводів апелянта оспорюваний правочин підписано від імені посадової особи Товариства з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ЄВРОПЕЙСЬКЕ БЮРО РЕСТРУКТУРИЗАЦІЇ" за допомогою факсиміле, а сторонами правочину не узгоджено застосування факсиміле, а тому договір надання послуг факторингу від 20.03.2017 № 200317/1 не можна вважати укладеним, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Зі ст.626 Цивільного кодексу України вбачається, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.628 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписом ст.638 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому, за змістом п.3 ст.180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

За змістом п.2.6 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 Цивільного кодексу України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 Господарського кодексу України тощо).

Згідно із ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить ст.20 Господарського кодексу України.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За приписами ч.1 ст.207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

За змістом Постанови №9 від 06.11.2009р. Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції зазначає, що з урахуванням положень Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

В свою чергу, апелянт наголошував, що сторонами можливість застосування механічного відбитку підпису при укладанні спірного правочину погоджено не було, що свідчить про його неукладеність.

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує те, що оригінал оспорюваного правочину було оглянуто судом першої інстанції, про що зазначено в оскаржуваному рішенні, на підставі чого встановлено, що між товариством з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ЄВРОПЕЙСЬКЕ БЮРО РЕСТРУКТУРИЗАЦІЇ", як фактором, та Товариством з обмеженою відповідальністю "ФРАМ КО", як клієнтом, укладено договір про надання послуги факторингу від 20.03.2017 № Ф200317/1, в якому містяться відомості, що його від імені фактора підписано директором Степаненко В.В., який діє на підставі Статуту, а від імені клієнта - генеральним директором Музикою О.Г., який також діє на підставі Статуту.

Відомості про те, що від імені товариства з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ЄВРОПЕЙСЬКЕ БЮРО РЕСТРУКТУРИЗАЦІЇ" діє Степаненко В.В. містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, а також його повноваження підтверджені протоколом загальних зборів засновників товариства з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ЄВРОПЕЙСЬКЕ БЮРО РЕСТРУКТУРИЗАЦІЇ" № 1 від 17.03.2015, в якому засновником прийнято рішення про призначення Степаненко В.В. директором товариства, який приступив до виконання своїх обов'язків згідно з наказом №1 -К від 17.03.2015.

Відповідно до ч.2 ст.203 Цивільного кодексу України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Частиною 1 ст.92 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Згідно з ч.3 ст.92 вказаного Кодексу України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

За приписами ст.97 Цивільного кодексу України управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

У ст.58 Закону України "Про господарські товариства", ст.145 Цивільного кодексу України зазначено, що вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори учасників. Вони складаються з учасників товариства або призначених ними представників.

За змістом положень ч.1 ст.62 Закону України "Про господарські товариства", ч.2 ст.145 Цивільного кодексу України у товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган (колегіальний або одноособовий), який здійснює поточне керівництво його діяльністю і є підзвітним загальним зборам його учасників. Виконавчий орган товариства може бути обраний також і не зі складу учасників товариства.

Дирекція (директор) вирішує усі питання діяльності товариства, за винятком тих, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників. Загальні збори учасників товариства можуть винести рішення про передачу частини повноважень, що належать їм, до компетенції дирекції (директора). Дирекція (директор) підзвітна загальним зборам учасників і організує виконання їх рішень. Дирекція (директор) не вправі приймати рішення, обов'язкові для учасників товариства. Дирекція (директор) діє від імені товариства в межах, встановлених даним Законом та установчими документами. Генеральний директор має право без довіреності виконувати дії від імені товариства. Інші члени дирекції також можуть бути наділені цим правом.

Отже, суд апеляційної інстанції зазначає, що відомості про те, що від імені товариства з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ЄВРОПЕЙСЬКЕ БЮРО РЕСТРУКТУРИЗАЦІЇ" діє Степаненко В.В. містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, в якому не міститься даних про обмеження його дій, а також його повноваження підтверджені протоколом загальних зборів засновників товариства з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ЄВРОПЕЙСЬКЕ БЮРО РЕСТРУКТУРИЗАЦІЇ" № 1 від 17.03.2015, в якому засновником прийнято рішення про призначення Степаненко В.В. директором товариства, який приступив до виконання своїх обов'язків згідно з наказом №1 -К від 17.03.2015.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що матеріали справи не містять доказів обмеження прав директора представляти інтереси товариства та підписувати договори, а отже, директор товариства з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ЄВРОПЕЙСЬКЕ БЮРО РЕСТРУКТУРИЗАЦІЇ" Степаненко В.В. на момент укладення оспорюваного правочину є уповноваженою особою на укладання господарських правочинів.

За приписами ст.207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Обов'язковість скріплення правочину печаткою може бути визначена за письмовою домовленістю сторін. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Одночасно, п.2.5 Наказу №88 від 24.05.1995р. Міністерства фінансів України "Про затвердження Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку" також передбачено, що використання при оформленні первинних документів факсимільного відтворення підпису допускається у порядку, встановленому законом, іншими актами цивільного законодавства.

Отже, вказані норми, хоча і визначають певні вимоги до письмової форми правочину, але не встановлють наслідків її недотримання у вигляді недійсності договору, що узгоджується з приписами ст.215 Цивільного кодексу України, а відповідно до ч.1 ст.218 Цивільного кодексу України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Недодержання форми правочину, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність правочину лише у разі, коли це прямо передбачено законом, зокрема, ст.ст.547, 981, 1055, 1059, 1107 Цивільного кодексу України. У зазначених випадках правочин є нікчемним. Аналогічну позицію наведено у постановах від 10.06.2014р. та від 08.10.2013р. Вищого господарського суду України по справах №914/4665/13 та №910/4825/13.

Крім того, відповідно до п.64 Інструкції про порядок обліку, зберігання і використання документів, справ, видань та інших матеріальних носіїв інформації, які містять службову інформацію, що затверджена Постановою №1893 від 27.11.1998р. Кабінету Міністрів України (яка була чинною на момент укладення оспорюваного правочину і втратила чинність лише у жовтні 2016 року), обов'язковому обліку підлягають печатки і штампи (факсиміле) з повним найменуванням організацій. Особи, що персонально відповідають за облік і зберігання печаток, штампів і бланків, призначаються наказами керівників організацій. Облік печаток і штампів ведеться у журналі за формою 11 (додаток 11), бланків - у журналі за формою 12 (додаток 12) окремо за видами бланків. Видача бланків відповідальним за їх використання особам здійснюється під розписку у відповідних журналах.

Печатки і штампи повинні зберігатися у сейфах або металевих шафах. Бланки дозволяється зберігати у шафах, що надійно замикаються та опечатуються (п.68 Інструкції про порядок обліку, зберігання і використання документів, справ, видань та інших матеріальних носіїв інформації, які містять службову інформацію, яку затверджено Постановою №1893 від 27.11.1998р. Кабінету Міністрів України).

Згідно з п.69 Інструкції у разі втрати печаток і штампів керівники організацій зобов'язані негайно повідомити про це органи Міністерства внутрішніх справ України та вжити заходів для їх розшуку.

Отже, аналіз наведених вище норм чинного законодавства свідчить про відповідальність саме власника печатки чи штампу нести за нього повну відповідальність та у разі втрати вчиняти всі дії з метою її розшуку.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що представниками сторін ні в суді першої інстанції, ні під час апеляційного провадження, не заперечувалась та обставина, що оригінал оспорюваного договору, який досліджено судом першої інстанції, скріплено печатками обох сторін.. Крім того, матеріали справи не містять посилань відповідача-2, як фактора, що оспорюваний правочин з його сторони скріплено підписом невідомої особи, а також, що фактор в особі уповноваженої особи звертався до відповідних правоохоронних органів з заявою про втрату або викрадення печаток та штампів підприємства. Навпаки, відповідач-2 жодним чином не заперечував, що оспорюваний правочин вчинено саме його посадовою особою, підпис якого скріплено печаткою підприємства.

З огляду на викладене, судом апеляційної інстанції доводи апелянта стосовно неукладеності оспорюваного правочину відхиляються як безпідставні, необґрунтовані та спростовуються матеріалами справи.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги про визнання недійсним оспорюваного правочину задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не доведено суду належними засобами доказування, які саме його права та законні інтереси було порушено внаслідок укладення оспорюваного правочину, а саме не доведено належними засобами доказування, що оспорюваний правочин суперечить закону, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, або що особи, які вчинили ці правочини, не мали на це необхідного обсягу цивільної дієздатності, чи що волевиявлення учасників правочинів не було вільним та не відповідало їх внутрішній волі, або що правочин не було вчинено у формі, встановленій законом, чи що правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Тобто, підстави, з якими закон пов'язує недійсність договору, передбачені ст.ст. 203, 215, 234 Цивільного кодексу України - не встановлені ні судом першої інстанції під час вирішення спору, ні судом апеляційної інстанції під час перегляду справи в апеляційному порядку.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні, у зв'язку з чим підстави для скасування або зміни рішення Господарського суду міста Києва від 13.09.2017 у справі №910/11559/17 - у суду апеляційної інстанції відсутні.

Відповідно до частини 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду приходить до висновку, що доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, господарський суд першої інстанції під час вирішення спору вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, а тому, рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги, у відповідності до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на апелянта.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АВЕРСІ" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.09.2017 у справі №910/11559/17- залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.09.2017 у справі №910/11559/17 - залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/11559/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді В.В. Куксов

С.А. Гончаров