КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" грудня 2017 р. Справа№ 910/10930/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Отрюха Б.В.

Майданевича А.Г.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Сорокаліт Є.М. - представник

від Шевченківського РВДВС м. Києва ГТУЮ у м.Києві: не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві

на ухвалу

Господарського суду м. Києва

від 25.10.2017

за скаргою Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на дії та рішення Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві

у справі № 910/10930/16 (суддя Сташків Р.Б.)

за позовом Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Рівнегаз"

до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

про стягнення 6 150,32 грн.

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 25.10.2017 у справі № 910/10930/16 скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" задоволено, визнано дії Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві щодо винесення постанов від 8 лютого 2017 року у межах виконавчого провадження № 52435691 про стягнення виконавчого збору, про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження неправомірними; визнано постанову Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві у виконавчому провадженні № 52435691 від 8 лютого 2017 року про стягнення виконавчого збору у сумі 752,83 грн. незаконною; визнано постанову Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві у виконавчому провадженні № 52435691 від 8 лютого 2017 року про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження у сумі 136,10 грн. незаконною.

Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві не погоджуючись з прийнятою ухвалою, звернувся до суду з апеляційною скаргою, оскільки вважає, що оскаржувана ухвала винесена з порушенням норм законодавства та на підставі висновків, що не відповідають дійсним обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що 03.10.2016 року державним виконавцем Шевченківського РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві, керуючись статтями 17, 19, 20, 25, 31 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на той час) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 52435691 з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва № 910/10930/16 від 05.09.2016, встановлено семиденний строк для самостійного виконання рішення суду. Крім того, постановою про відкриття виконавчого провадження боржника попереджено, шо в разі не виконанням останнім рішення суду в строк, наданий для самостійного виконання, з останнього буде стягнуто виконавчий збір та витрати виконавчого провадження.

Вказану постанову про відкриття виконавчого провадження боржником отримано 12.10.2016 року.

Апелянт звертає увагу суду на те, що відповідно до частини 5 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов'язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Апелянт зазначає, що Законом чітко передбачено, що примусове виконання рішення суду розпочинається шляхом винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Добровільне чи самостійне виконання боржником рішення суду можливе лише до моменту винесення вищезазначеної постанови про відкриття виконавчого провадження.

26.10.2016 року до Шевченківського РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві надійшла заява боржника про завершення виконавчого провадження у зв'язку із виконанням рішення суду (згідно платіжного доручення від 24.10.2016 року).

Оскільки рішення суду боржником в строк, наданий для самостійного виконання не виконано, державним виконавцем, керуючись статтею 27 Закону України «Про виконавче провадження», 08.02.2017 року винесено постанову № 52435691 про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі 752,83 грн.

Крім того, апелянт зазначає, що відповідно до статті 42 Закону України «Про виконавче провадження» кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого проваджена, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої пієї статті. Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів. Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України. На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Відповідно до п.2 Розділу VI Інструкції з організації примусового виконання рішень витрати виконавчого провадження стягуються з боржника на підставі постанови виконавця про їх стягнення, у якій зазначаються види та суми витрат виконавчого провадження. Постанова про стягнення витрат виконавчого провадження надсилається сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення.

Види і розмір витрат виконавчого провадження встановлено наказом МЮУ № 2830/5 від 29.09.2016 року «Про встановлення Видів та розмірів витрат виконавчого провадження», а також наказом МЮУ № 3917/5 від 29.12.2016 року, яким зокрема встановлено розмір плати за користування АСВП - 51,00 грн.

Апелянт зазначає, що Законом взагалі не передбачено обов'язкового вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання рішення суду як на підставу для стягнення з боржника витрат виконавчого провадження. Єдиною підставою для стягнення витрат виконавчого провадження є лише факт здійснення таких витрат під час примусового виконання рішення суду.

В судове засідання представники позивача та Шевченківського РВДВС м. Києва ГТУЮ у м.Києві не з»явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Відповідно до ч. 2 ст. 121-2 Господарського процесуального кодексу України скарги на дії органів Державної виконавчої служби розглядаються господарським судом, про час і місце якого повідомляються ухвалою стягувач, боржник чи прокурор та орган виконання судових рішень. Неявка боржника, стягувача, прокурора чи представника органу Державної виконавчої служби в судове засідання не є перешкодою для розгляду скарги.

Через відділ документального забезпечення суду 04.12.2017 від Шевченківського РВДВС м. Києва ГТУЮ у м.Києві надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи платіжного доручення № 3114 від 25.10.2017 про сплату судового збору, яке долучено до матеріалів справи.

Враховуючи, що представники сторін належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, а також строки розгляду справи, колегія приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності представників позивача та Шевченківського РВДВС м. Києва ГТУЮ у м.Києві, оскільки вони не скористались своїми правами, передбаченими статтею 22 ГПК України, та виходячи з того, що явка сторін не визнавалася обов'язковою судом апеляційної інстанції, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статті 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вислухавши пояснення представника відповідача, колегія встановила наступне.

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентуються Законом України «Про виконавче провадження». Вказаний нормативний акт є спеціальним по відношенню до інших нормативних актів при вирішенні питання щодо оцінки дій державної виконавчої служби.

Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 26.12.2003р. «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» визначено, що у справах за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи інших посадових осіб державної виконавчої служби предметом судового розгляду можуть бути рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів.

Рішенням Господарського суду м. Києва у справі № 910/10930/16 від 15.08.2016 позов Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Рівнегаз" до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про стягнення 6 150,32 грн. задоволено повністю.

05.09.2016 на виконання вищевказаного рішення судом було видано відповідний наказ.

03.10.2016 державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві відкрито виконавче провадження № 52435691 з виконання наказу суду № 910/10930/16 від 05.09.2016.

08.02.2017 державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві винесено постанову ВП № 52435691 про стягнення виконавчого збору у розмірі 752, 83 грн., та постанову ВП № 52435691 про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження у розмірі 136,10 грн.

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" не погоджуючись з прийнятими постановами Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві у виконавчому провадженні № 52435691, звернулась до суду із скаргою у порядку статті 122-2 ГПК України, просить суд визнати незаконними дії ВДВС щодо винесення в межах виконавчого провадження № 52435691 постанови від 08.08.2017 стягнення виконавчого збору у розмірі 752, 83 грн., та постанови від 08.08.2017 про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження у розмірі 136,10 грн. та визнати зазначені постанови недійсними.

Вищезазначена скарга мотивована тим, що оскаржувані постанови ВДВС були винесені державним виконавцем у порушення вимог ст.ст. 27, 42 Закону України "Про виконавче провадження" № 1404-VIII (далі - Закон), оскільки рішення суду на підставі якого був виданий наказ Господарського суду м. Києва № 910/10930/16 від 5 вересня 2016 року, було виконано скаржником самостійно без вжиття державним виконавцем заходів з примусового його виконання

Положеннями статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини 2 статті 25 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, у якій вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Сплив строку, наданого для добровільного виконання рішення суду, сам по собі не є тією достатньою підставою, з якою законодавець пов'язує стягнення виконавчого збору. До такого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 28 січня 2015 року № 3-217гс14.

Вказана постанова Верховного Суду України у розумінні положень статті 111-28 ГПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності Закон України "Про виконавче провадження", і враховується господарським судом при застосуванні зазначених у цій постанові положень Закону України "Про виконавче провадження".

У наведеній постанові Верховний Суд України також зазначив, що виконавчий збір стягується на підставі постанови державного виконавця, якщо боржником в установлений для цього строк рішення добровільно не виконано, а державним виконавцем вчинені дії, спрямовані на примусове виконання.

Згідно зі статтею 32 Закону України "Про виконавче провадження" заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб;

2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні;

4) інші заходи, передбачені рішенням.

Як встановлено в судовому засіданні поясненнями представника відповідача, копією платіжного доручення № 4008245 від 24 жовтня 2016 року підтверджується факт самостійної сплати боржником на користь стягувача суми заборгованості за наказом Господарського суду міста Києва № 910/10930/16 від 5 вересня 2016 року в повному обсязі.

Докази виконання рішення суду у даній справі в примусовому порядку, зокрема, шляхом звернення стягнення на майно боржника, вилучення у нього грошових коштів, інших цінностей тощо, відсутні.

На підставі викладеного колегія приходить до висновку про те, що підстави для стягнення з боржника виконавчого збору також відсутні.

Враховуючи вищевикладене, колегія приходить до висновку про те, що дії з винесення постанови у виконавчому провадженні №52435691 від 8 лютого 2017 року про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 752,83 грн. є неправомірними, а зазначена постанова підлягає визнанню незаконною.

Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 42 Закону витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження. Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.

За змістом п. 7 Розділу I Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 2 квітня 2012 року, у постанові як окремому документі повинні бути зазначені мотиви, з яких виходив виконавець при прийнятті відповідного рішення і посилання на норму закону, на підставі якого винесено постанову.

Як вбачається із змісту оскаржуваної постанови № 52435691 від 8 лютого 2017 року про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження у розмірі 136,10 грн., державним виконавцем не зазначено, з якого розрахунку він виходив при визначенні такого розміру, відсутнє посилання на докази несення таких витрат, відповідних даних також не подано суду під час вирішення даної скарги.

Оскільки зазначена постанова № 52435691 від 8 лютого 2017 року не відповідає вимогам Закону, дії державного виконавця з винесення указаної постанови про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження у розмірі 136, 10 грн. є неправомірними, а постанову слід визнати незаконною.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 43 ГПК України Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об»єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доводи апеляційної скарги, щодо правомірності винесення оскаржуваних постанов на підставі ст. 28 Закону № 606-XIV, чинного станом на час відкриття виконавчого провадження, а тому суперечать п. 7 прикінцевих та перехідних положень Закону, та є безпідставними.

Колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, оскільки вона фактично наводить доводи, які були предметом розгляду під час розгляду справи у місцевому господарському суді.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, колегія приходить до висновку, що ухвала Господарського суду м. Києва відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже підстав для її скасування не вбачається, у зв'язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 80, 99, 101, 103, 105, 106, 121-2 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві на ухвалу Господарського суду м. Києва № 910/10930/16 від 25.10.2017 залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду м. Києва № 910/10930/16 від 25.10.2017 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/10930/16 повернути до Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Б.В. Отрюх

А.Г. Майданевич