ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

07 грудня 2017 р. Справа № 902/895/17

Господарський суд Вінницької області в складі головуючої судді Нешик О.С., при секретарі судового засідання Німенко О.І. розглянувши матеріали справи

за позовом комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго", м.Вінниця

до приватного малого підприємства "Вінницький центр медичної косметології "Омела", м.Вінниця

про стягнення 48649,12 грн згідно договору купівлі-продажу теплової енергії

за участю представників:

позивача ОСОБА_1 (довіреність №34/1704 від 03.07.2017);

відповідача ОСОБА_2 (довідка АА№474301 з ЄДРПОУ від 12.04.2011 року)

ВСТАНОВИВ :

Комунальне підприємство Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" звернулось до господарського суду Вінницької області з позовом про стягнення з приватного малого підприємства "Вінницький центр медичної косметології "Омела" 48649,12 грн заборгованості згідно договору купівлі-продажу теплової енергії №806 від 01.09.2014, з яких: 18927,53 грн - заборгованості за надані послуги з теплопостачання, 8790,60 грн - інфляційні втрати, 2003,46 грн - 3% річних та 18927,53 грн пені за несвоєчасно проведені розрахунки.

Ухвалою суду від 22.09.2017 порушено провадження у даній справі, судове засідання призначено на 26.10.2017.

26.10.2017 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву б/н від 26.10.2017 (вх.канц.суду №06-52/10213/17), яким відповідач зазначає про те, що вимоги позивача є правомірними. Разом з тим, відповідач у відзиві просить зменшити розмір пені.

21.11.2017 на адресу суду від представника позивача надійшла заява б/н від 21.11.2017 (вх.канц.суду №06-52/11038/17) "про зменшення розміру позовних вимог", мотивована здійсненим перерахунком позовних вимог в результаті чого зменшено розмір інфляційних втрат з 8790,60 грн до 6633,54 грн та розмір 3% річних з 2003,46 грн до 1284,34 грн.

Судом заява позивача про зменшення розміру позовних вимог прийнята до розгляду як така, що відповідає приписам ст.22 ГПК України.

Представник позивача, посилаючись на обставини, що викладені у позовній заяві №02/546 від 22.09.2017, позовні вимоги (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог б/н від 21.11.2017) підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечив з мотивів, наведених у відзиві на позовну заяву, разом з цим, письмово зазначив, що позивачем вірно здійснено розрахунки суми, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів; 3% річних та пені.

За відсутності відповідного клопотання справа розглядається без фіксації судового процесу технічними засобами.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, заслухавши представника позивача, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

01.09.2014 між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді №806 (а.с.25-26) (в подальшому договір), відповідно до умов якого, а саме п. 1.1. договору, постачальник (позивач) бере на себе зобов'язання постачати споживачу (відповідачу) теплову енергію в гарячій воді в договірних обсягах, а споживач зобов'язується отримувати та оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в установлені договором терміни.

Пунктом 2.2. договору, передбачено, що теплова енергія постачається відповідачу в обсягах згідно з додатком 1 до цього договору в гарячій воді на такі потреби: опалення та вентиляцію в період опалювального сезону.

Розділом 6 договору передбачено порядок розрахунку. Розрахунковим періодом календарний місяць (п.6.3 договору). Розрахунки за спожиту теплову енергію споживач проводить до 10 числа місяця, наступного за розрахунковим (п.6.4 договору). По закінченню розрахункового періоду, не пізніше 8 числа місяця, наступного за розрахунковим, споживач повинен отримати загальний рахунок на оплату теплової енергії, спожитої у розрахунковому місяці та плати за приєднане теплове навантаження, акт здачі-прийняття виконаних робіт в двох примірниках для підписання, після чого один примірник акту повернути постачальнику у 5-ти денний термін. Не отримання споживачем рахунку не звільняє останнього від обовязку оплати по цьому договору (п. 6.5.).

Додатками №1, №4 до договору між сторонами було погоджено обсяги постачання теплової енергії споживачам та орієнтовну вартість теплової енергії, копії яких містяться в матеріалах справи ( а.с. 27,29).

Відповідно до умов договору за період з жовтня 2016 року по серпень 2017 року (включно) відповідачу в приміщення по проспекту Космонавтів, буд.7 в м.Вінниці позивачем здійснювалось постачання теплової енергії на загальну суму 18927,53 грн, що підтверджується двосторонніми актами здачі-приймання виконаних робіт, копії яких містяться в матеріалах справи, які відповідно до п.6.5. договору є підставою для проведення остаточних розрахунків.

Дана заборгованість відповідачем не погашалася та визнається.

Борг відповідача за послуги з теплопостачання за період з жовтня 2016 року по серпень 2017 року (включно) становить 18927,53 грн, що підтверджується розрахунком суми боргу, актом звірки розрахунків сторін станом на 01.11.2017 та іншими матеріалами справи. Дана обставина також визнана відповідачем.

Непроведення розрахунків відповідача спонукало позивача звернутися з даним позовом до суду.

Дослідивши і оцінивши надані докази, суд дійшов наступного висновку.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить і ст.173 Господарського кодексу України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Беручи до уваги зміст договору укладеного між сторонами, характер взятих на себе сторонами зобов'язань, суд дійшов висновку про те, що між сторонами виникли правовідносини з договору про надання послуг, регулювання яких здійснюється в главі 63 "Послуги. Загальні положення", ст.ст.901-907 ЦК України.

Згідно ч.1 ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 ст.903 ЦК України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України, ч.7 ст.193 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Згідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов'язання, згідно ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

В силу вимог ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

На підставі викладеного, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості за надані послуги у сумі 18927,53 грн за послуги з теплопостачання судом визнані обґрунтованими, у зв'язку з чим підлягають задоволенню.

Розглянувши позовні вимоги про стягнення 6633,54 грн - інфляційних втрат за період жовтень 2016 - вересень 2017; 1284,34 грн - 3% річних за період з 10.10.2016 по 22.09.2017 та 18927,53 грн пені за період з 10.11.2016 по 22.09.2017 за несвоєчасно проведені розрахунки суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до п.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 6633,54 грн - інфляційних втрат, 1284,34 грн - 3% річних підлягають задоволенню, як такі, що заявлені правомірно, на підставі умов договору та з дотриманням вимог чинного законодавства.

Згідно частини 2 статті 193 ГК України: порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених ГК України, іншими законами або договором.

Відповідно до ст. 230 ГК України штрафними санкціями є господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

Стаття 549 ЦК України вказує, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. При цьому штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання, а пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до п.7.3.4. договору передбачено, що у випадку несвоєчасного виконання розрахунків за теплову енергію споживач несе відповідальність шляхом сплати пені в розмірі 1% від несплаченої суми за кожен день прострочення.

При цьому, відповідно до Закону України "Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання при будинкових територій" від 20.05.1999 суб'єкти підприємницької діяльності, які використовують нежилі будинки і приміщення, належні їм на праві власності або орендовані ними на підставі договору, для провадження цієї діяльності за несвоєчасні розрахунки за спожиті комунальні послуги сплачують пеню в розмірі одного відсотка від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, якщо інший розмір не встановлено угодою сторін, але не більше 100 відсотків загальної суми боргу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні подав клопотання про зменшення штрафних санкцій, посилаючись на важкий матеріальний стан приватного малого підприємства "Вінницький центр медичної косметології "Омега".

Головуючий суддя з'ясовує думку у представника позивача щодо даного клопотання.

Представник позивача у вирішенні даного клопотання покладається на розсуд суду.

З врахуванням досліджених у справі обставин, суд прийшов до висновку про зменшення розміру заявленої до стягнення пені, з огляду на таке.

Згідно п.3 ч.1 ст.83 ГПК України, господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Згідно ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно ст.233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно п.3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18 від 26.12.2011 вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо. Крім того, ця процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв'язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме частиною третьою статті 551 ЦК України і статтею 233 ГК України. У резолютивній частині судового рішення зазначається про часткове задоволення позову і розмір суми неустойки, що підлягає стягненню. Судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки.

Згідно п.6 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Тому, з огляду на винятковість випадку, з огляду на розмір суми боргу та його співвідношення до штрафних санкцій та нарахувань пред'явлених до стягнення позивачем, на підставі п.3 ч.1 ст.83 ГПК України, ст.233 ГК України, п.6 ст.3, ч.3 ст.551 ЦК України, суд дійшов висновку про зменшення розміру пені на 50 % із суми 18927,53 грн до суми 9463,77 грн.

Приймаючи рішення про зменшення розміру штрафу, суд взяв до уваги майновий стан відповідача (важке матеріальне становище, що підтверджується фінансовими звітами, звітами про фінансовий результат за 2016 рік, податковою декларацією на прибуток за 2016 рік, з яких вбачається відсутність доходу у відповідача), неспівмірність заявленої вимоги розміру боргу (вимога про стягнення пені дорівнює сумі боргу), а також те, що негативні наслідки заподіяні простроченням відповідача частково компенсовані заявленням вимог про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних.

Як визначає ст.32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст. 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обов'язковим.

За змістом статті 33 Господарського процесуального кодексу України, обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Виходячи з наведеного, позовні вимоги підлягають задоволенню в сумі 36 309,18 грн, з яких 18927,53 грн - боргу, 6633,54 грн - інфляційних втрат, 1284,34 грн - 3% річних та 9463,77 грн пені.

В зв'язку із доведенням спору до розгляду в суді внаслідок неправильних дій відповідача, судові витрати на судовий збір на підставі ч.2 ст. 49 ГПК України, підлягають відшкодуванню позивачеві за рахунок відповідача.

Керуючись ст.ст. 4-2 - 4-4, 32 - 34, 43, 49, 82, 84, 85, 115, 116 Господарського процесуального кодексу України, -

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з приватного малого підприємства "Вінницький центр медичної косметології "Омела" (21021, м.Вінниця, вул.Космонавтів, 7; ) на користь комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" (21100, м.Вінниця, вул.600-річчя, 13; ) 18927,53 грн - боргу; 6633,54 грн - інфляційних втрат; 1284,34 грн - 3% річних; 9463,77 грн пені та 1600 грн судового збору.

3. В позові в частині стягнення 9463,76 грн пені відмовити.

4. Видати наказ в день набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 12 грудня 2017 р.

Суддя Нешик О.С.

віддрук. прим.:

1 - до справи