ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2017 року Справа № 907/529/16
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Плюшка І.А. - головуючого,

Малетича М.М.,

Сибіги О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Закарпатгаз

Збут"

на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 21 вересня 2017 року

у справі № 907/529/16

господарського суду Закарпатської області

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Закарпатгаз Збут"

про стягнення 5 723 055,44 грн.

та за зустрічним

позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Закарпатгаз Збут"

до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України",

третя особа на стороні відповідача за зустрічним позовом без самостійних вимог на предмет спору Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз",

про стягнення 951 476,92 грн.

за участю представників:

позивача: Пронюк В.Я.

відповідача: Гарбузюк Р.О.

третьої особи: Некрасов Д.А.

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз Україна" звернулося до господарського суду Закарпатської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Закарпатгаз Збут" про стягнення 5 723 055,44 грн., з яких: 4 669 056,31 грн. - пеня, 742 162,78 грн. - інфляційні втрати та 311 836,35 грн. - три відсотки річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами договору купівлі-продажу природного газу № 15-717-Н від 30 червня 2015 року в частині своєчасної оплати поставленого позивачем природного газу, внаслідок чого, за твердженням позивача, відповідач відповідно до ст. ст. 611, 625 ЦК України та умов договору має нести відповідальність за прострочення виконання грошового зобов'язання та сплатити пеню, інфляційні втрати та три відсотки річних.

28 листопада 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Закарпатгаз Збут" звернулося до господарського суду Закарпатської області із зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", в якому з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог від 24 травня 2017 року (т.4, а.с. 210-213) просило стягнути з відповідача 951 476,92 грн., з яких: 9 865,79 грн. - пеня за недопоставку природного газу у липні - грудні 2015 року та 941 611,13 грн. - штраф за прострочення понад 30 днів поставки природного газу у листопаді та грудні 2015 року.

Ухвалою господарського суду Закарпатської області від 28 листопада 2016 року зустрічний позов прийнято до спільного розгляду з первісним позовом.

Рішенням господарського суду Закарпатської області від 08 червня 2017 року (склад колегії суддів: Йосипчук О.С. - головуючий, Ремецькі О.Ф., Бобрик Г.Й.), з урахуванням ухвали господарського суду Закарпатської області від 15 червня 2017 року про виправлення описок, первісний позов ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до ТОВ "Закарпатгаз Збут" задоволено частково. Стягнуто з ТОВ "Закарпатгаз Збут" 9 472,91 грн. пені, 53 244,56 грн. три відсотки річних та 940,76 грн. витрат по сплаті судового збору. У задоволенні решти вимог первісного позову відмовлено. Зустрічний позов ТОВ "Закарпатгаз Збут" до ПАТ "НАК "Нафтогаз України" задоволено повністю. Стягнуто з ПАТ "НАК "Нафтогаз України" 951 476,92 грн. неустойки, з якої: 9 865,79 грн. - пеня, 941 611,13 грн. - штраф, а також 14 272,15 грн. витрат по сплаті судового збору.

Місцевий господарський суд виходив з того, що підстави для стягнення пені, інфляційних втрат та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості, яка була погашена за спільними протокольними рішеннями, відсутні, оскільки уклавши спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків сторони змінили порядок і строки проведення розрахунків за природний газ. При цьому, за висновком суду, стягненню підлягають три відсотки річних від суми заборгованості, що не охоплюється договорами про організацію взаєморозрахунків, у розмірі, визначеному відповідачем за первісним позовом в контррозрахунку. Крім того суд здійснив нарахування пені на суму заборгованості в розмірі 8 493 262,14 грн., що існувала станом на дату закінчення строку дії договору і яка була погашена 28 січня 2016 року

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив з того, що за період дії договору купівлі-продажу природного газу відповідач за зустрічним позовом надав у розпорядження позивача за зустрічним позовом меншу кількість природного газу, ніж було передбачено договором, що свідчить про порушення ПАТ "НАК Нафтогаз України" зобов'язання, передбаченого п.2.1. договору, в частині поставки обсягу природного газу, за яке відповідач за зустрічним позовом має нести відповідальність у вигляді сплати пені за недопоставку природного газу та штрафу за прострочення понад 30 днів поставки природного газу.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 21 вересня 2017 року (склад колегії суддів: Дубник О.П. - головуючий, Зварич О.В., Скрипчук О.С.) рішення господарського суду Закарпатської області від 08 червня 2017 року скасовано частково та прийнято нове рішення, яким первісний позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Закарпатгаззбут" на користь ПАТ "НАК "Нафтогаз України" 2 251 556,97 грн. пені та 148 899,94 грн. 3% річних. В задоволенні решти позовних вимог в цій частині відмовлено. В решті рішення залишено без змін. В задоволенні зустрічних позовних вимог відмовлено.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що пеня, інфляційні втрати та 3 % річних можуть бути нараховані на суми заборгованості, що не охоплюються спільними протокольними рішеннями, обставини здійснення відповідачем за первісним позовом оплати природного газу власними коштами з порушенням строку їх здійснення є доведеними, а стягненню підлягають лише три відсотки річних у сумі, визначеній позивачем за первісним позовом в уточненому розрахунку, поданому з додатковими поясненнями від 31 серпня 2017 року, який, за висновком суду, є правильним. За висновком суду нарахування пені відповідно до вимог п.п. 6.1. та 7.2. договору має здійснюватися на суму простроченого платежу з 20-го числа кожного місяця прострочення та припиняється відповідно до вимог п. 6 ст. 232 ГК України через шість місяців від дня коли зобов'язання мало бути виконано, а визначений позивачем в зазначеному уточненому розрахунку розмір пені також є правильним.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідач за зустрічним позовом не порушував договірних зобов'язань щодо обсягів поставки природного газу, оскільки умовами договору передбачено можливість зміни сторонами планових обсягів передачі газу, загальний обсяг газу визначається на підставі показів комерційних вузлів обліку газу та норм споживання природного газу населенням, та не може бути довільно встановленим і такий обсяг не може перевищувати фактично використаного населенням, а також не може використовуватись на інші потреби, окрім як передбачених договором.

Не погодившись із зазначеною постановою, Товариство з обмеженою відповідальністю "Закарпатгаз Збут" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Львівського апеляційного господарського суду від 21 вересня 2017 року в частині задоволення позовних вимог первісного позову про стягнення пені в сумі 2 251 556,97 грн. та направити в цій частині справу на новий розгляд до Львівського апеляційного господарського суду. В частині стягнення трьох відсотків річних в сумі 148 899,94 грн. та відмови у задоволенні решти первісних позовних вимог постанову Львівського апеляційного господарського суду від 21 вересня 2017 року залишити без змін. В частині зустрічних позовних вимог постанову Львівського апеляційного господарського суду від 21 вересня 2017 року скасувати, а рішення господарського суду Закарпатської області від 08 червня 2017 року про задоволення зустрічних позовних вимог залишити без змін. В обґрунтування зазначених вимог заявник касаційної скарги посилається на порушення судом апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення судами, дослідивши правильність застосування господарськими судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального процесуального права, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено господарськими судами, 30 червня 2015 року між публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (продавець, позивач за первісним позовом) та товариством з обмеженою відповідальністю "Закарпатгаз Збут" (покупець, відповідач за первісним позовом) укладено договір на купівлю-продаж природного газу №15-717-Н (далі за текстом - договір), відповідно до п.п. 1.1., 1.2. якого продавець зобов'язався передати у власність покупцю у 2015 році природний газ, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити газ на умовах договору. Газ, що продається за договором, використовується покупцем виключно для подальшої реалізації населенню.

В пункті 2.1. договору сторони визначили розмір планового обсягу поставки природного газу у період з 01 липня 2015 року по 31 грудня 2015 року газ в обсязі до 184 900,000 тис.куб.м. з розподіленням його по місяцях, а саме: в липні - 10500,000 тис.куб.м., в серпні - 11 000,000 тис.куб.м., у вересні - 11 000,000 тис.куб.м., в жовтні - 25 500,000 тис.куб.м., в листопаді - 50900,000 тис.куб.м., в грудні - 76000,000 тис.куб.м.

Відповідно до розділу ХІ договору він набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін і діє в частині реалізації газу до 31 грудня 2015 року, а в частині проведення розрахунків за газ - до їх повного здійснення.

Згідно з п.п. 3.3., 3.4. договору приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу.

Не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов'язується надати продавцю підписані та скріплені печаткою покупця два примірники акту приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, зобов'язується повернути покупцю один примірник оригіналу акта, підписаного уповноваженим представником та скріпленого печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Підписані акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

На виконання умов договору позивач протягом липня - грудня 2015 року поставив, а відповідач прийняв природний газ в загальному обсязі 130 748,186 тис куб.м. та на загальну суму 442 561 498,91 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу за січень від 31 липня 2015 року, 31 серпня 2015 року, 30 вересня 2015 року, 31 жовтня 2015 року, 30 листопада 2015 року, 30 листопада 2015 року та 31 грудня 2015 року.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Пунктом 6.1. договору сторони погодили, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 20-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу, на підставі підписаного сторонами акту приймання-передачі газу за розрахунковий місяць.

До договору №15-717-Н від 30 червня 2015 року сторонами були укладені додаткові угоди №1 від 10 жовтня 2015 року та № 2 від 04 листопад 2015 року, яким сторони змінювали ціну та банківські реквізити продавця.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 ЦК України).

Як встановлено судами попередніх інстанцій та зазначено самим позивачем за первісним позовом, відповідач здійснив повну оплату переданого йому позивачем природного газу. При цьому розрахунок за отриманий природний газ був здійснений відповідачем частково за рахунок коштів державного бюджету на підставі спільних протокольних рішень, укладених між ним, Головним управлінням Державної казначейської служби України у Закарпатській області, Департаментом фінансів Закарпатської ОДА та НАК "Нафтогаз України" № 2004 від 21 вересня 2015 року, № 2176 від 20 жовтня 2015 року, № 2445 від 19 листопада 2015 року, № 2902 від 17 грудня 2015 року, № 2901 від 17 грудня 2015 року.

Однак, відповідач за первісним позовом здійснював розрахунки за прийнятий природний газ із порушенням строків, встановлених в п. 6.1. договору, що і стало підставою для звернення ПАТ "НАК "Нафтогаз України" до господарського суду Закарпатської області з даним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Закарпатгаз Збут" про стягнення з нього пені, інфляційних втрат та трьох відсотків річних згідно з поданим розрахунком.

Крім того, Товариство з обмеженою відповідальністю "Закарпатгаз Збут" звернулося до господарського суду Закарпатської області із зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", в якому з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог від 24 травня 2017 року просило стягнути з відповідача штрафні санкції за недопоставку та прострочення понад 30 днів поставки природного газу у липні - грудні 2015 року.

Частиною першою статті 653 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмету, місця, строків виконання тощо.

Згідно зі ст.12 Господарського кодексу України держава для реалізації економічної політики, виконання цільових економічних та інших програм і програм економічного і соціального розвитку застосовує різноманітні засоби і механізми регулювання господарської діяльності. Основними засобами регулюючого впливу держави на діяльність суб'єктів господарювання є, зокрема, регулювання цін і тарифів; надання інвестиційних, податкових та інших пільг; надання дотацій, компенсацій, цільових інновацій та субсидій.

Відповідно до механізму взаємних розрахунків між підприємствами паливно-енергетичного комплексу, визначеним Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам та надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №20 від 11 січня 2005 року, держава забезпечує відшкодування частини витрат підприємств ПЕК, пов`язаних з газопостачанням населення, яке використовує субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг, а саме - витрат на придбання природного газу, його транспортування магістральними та переміщення розподільчими газопроводами. Фактично, визнаючи неможливість розрахунків у цій частині підприємствами ПЕК, держава, приймаючи відповідні нормативно-правові акти, змінює цим самим характер регулювання відповідних правовідносин, що склались між сторонами на підставі укладених між ними договорів.

Тобто, правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами в частині оплати отриманого природного газу зазнають імперативного регулюючого впливу держави шляхом прийняття, зокрема, Закону України "Про житлово-комунальні послуги", Закону про державний бюджет на відповідний рік, нормами яких передбачено виділення субвенцій на фінансування пільг та субсидій, та інших законодавчих актів, на виконання яких, у свою чергу, було прийнято підзаконні нормативні акти і, зокрема, Постанову КМУ №20 від 11 січня 2005 року. Незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава компенсує за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, застосування та чинність яких не залежить від того, чи передбачили сторони у договорі відповідні умови.

Оформлення та підписання в конкретному випадку Спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків стосується розрахунків за рахунок коштів субвенцій з державного бюджету, що є процедурою реалізації права.

Отже, уклавши спільні протокольні рішення, сторони у такий спосіб змінили порядок і строки проведення розрахунків за прийнятий відповідачем від позивача природний газ за укладеним між сторонами у справі договором № 15-717-Н від 30 червня 2015 року.

З огляду на викладене, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що підстави для нарахування та стягнення пені, інфляційних втрат та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості, яка була погашена за спільними протокольними рішеннями, відсутні, оскільки уклавши спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків, сторони змінили порядок і строки проведення розрахунків за природний газ, а пеня, інфляційні втрати та 3 % річних можуть бути нараховані лише на суми заборгованості, що не охоплюються спільними протокольними рішеннями, які погашалися відповідачем власними коштами.

При цьому, судами встановлено, що обставини здійснення відповідачем за первісним позовом оплати природного газу власними коштами з порушенням строку їх здійснення є доведеними та не спростовані відповідачем.

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Врахувавши те, що відповідач прострочив виконання свого грошового зобов'язання зі своєчасної оплати поставленого позивачем природного газу, суди дійшли правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення трьох відсотків річних. При цьому, суд апеляційної інстанції прийнявши до уваги наданий позивачем за первісним позовом уточнений розрахунок, поданий з додатковими поясненнями від 31 серпня 2017 року (т.5, а.с. 81-87), перевіривши його, встановив, що визначений в зазначеному розрахунку розмір трьох відсотків річних є правильним, у зв'язку з чим суд правильно задовольнив позовну вимогу про стягнення з ТОВ "Закарпатгаз Збут" трьох відсотків річних у зазначеному розмірі. Крім того, відповідач за первісним позовом погоджується з цією сумою, в касаційній скарзі не оскаржує постанову суду апеляційної інстанції в цій частині.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (п.3 ч.1 ст.611 ЦК України).

Згідно з п.п. 1, 3 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Право на нарахування пені сторони узгодили в п. 7.2. договору, яким передбачили, що у разі, якщо до 20 числа місяця, наступного за місяцем закінчення строку дії Договору в частині реалізації газу (розділ XI Договору), покупець не здійснить повну оплату фактично отриманого за договором природного газу, покупець зобов'язується (крім суми заборгованості) сплатити продавцеві пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Пунктом 6.1. договору сторони погодили, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 20-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу, на підставі підписаного сторонами акту приймання-передачі газу за розрахунковий місяць.

Таким чином, суд апеляційної інстанції надавши оцінку умовам договору, правильно зазначив про те, що нарахування пені відповідно до вимог п.п. 6.1. та 7.2. договору має здійснюватися на суму простроченого платежу з 20-го числа кожного місяця прострочення та припиняється відповідно до вимог п. 6 ст. 232 ГК України через шість місяців від дня коли зобов'язання мало бути виконано, а заявлені позивачем за первісним позовом вимоги про стягнення пені, нарахованої за несвоєчасне виконання відповідачем зобов'язання з оплати переданого газу є правомірними.

При цьому, суд апеляційної інстанції прийнявши до уваги наданий позивачем за первісним позовом уточнений розрахунок пені, поданий з додатковими поясненнями від 31 серпня 2017 року (т.5, а.с. 81-87), який був розрахований позивачем від суми заборгованості, що не охоплюється спільними протокольними рішеннями за період з 20 серпня по 21 січня 2016 року, перевіривши його, встановив, що визначений в зазначеному розрахунку розмір пені є правильним та розрахований за період відповідно до п. 6 ст. 232 ГК України, у зв'язку з чим суд правильно задовольнив позовну вимогу про стягнення з ТОВ "Закарпатгаз Збут" пені у розмірі 2 251 556,97 грн.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог.

За умовами договору сторони визначили розмір планового обсягу поставки природного газу у період з 01 липня 2015 року по 31 грудня 2015 року: до 184 900,000 тис.куб.м. з розподіленням його по місяцях. Фактично на виконання умов договору позивач протягом липня - грудня 2015 року поставив, а відповідач прийняв природний газ в загальному обсязі 130 748,186 тис куб.м.

При цьому, як правильно встановлено судом апеляційної інстанції, в п. 2.1.1. договору сторони передбачили, що обсяги газу, які плануються передати за договором, можуть змінюватися сторонами протягом місяця продажу.

Згідно з п. 4.1. договору кількість газу, яка подається покупцеві, визначається за показами комерційних вузлів обліку газу споживачів покупця або за нормами споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників.

Таким чином, умовами договору не визначено чіткого обсягу газу, який підлягає передачі відповідача, в пункті 2.1. договору зазначено орієнтований плановий обсяг поставки газу з формулюванням "до 184 900,000 тис.куб.м.".

З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що умовами договору передбачено можливість зміни сторонами планових обсягів передачі газу, загальний обсяг газу визначається на підставі показів комерційних вузлів обліку газу та норм споживання природного газу населенням та не може бути довільно встановленим і такий обсяг не може перевищувати фактично використаного населенням, а також не може використовуватись на інші потреби, окрім як передбачених договором.

Таким чином, суд апеляційної інстанції правильно відмовив у задоволенні зустрічних позовних вимог з огляду на те, що відповідач за зустрічним позовом не порушував договірних зобов'язань щодо обсягів поставки природного газу, та правильно скасував в цій частині рішення місцевого господарського суду про задоволення зустрічних позовних вимог.

За таких обставин, колегія суддів касаційної інстанції вважає, що оскаржувана постанова апеляційного господарського суду прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а твердження скаржника про порушення і неправильне їх застосування апеляційним господарським судом під час прийняття оскаржуваної постанови не знайшли свого підтвердження, у зв'язку з чим підстави для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового акту відсутні.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Закарпатгаз Збут" залишити без задоволення.

2. Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 21 вересня 2017 року у справі № 907/529/16 залишити без змін.

Головуючий суддя І.А. Плюшко

Судді М.М. Малетич

О.М. Сибіга