ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2017 року Справа № 925/1464/16

Вищий господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого суддіЄвсікова О.О.,
суддівПопікової О.В.,
Сибіги О.М.,
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 04.09.2017 (головуючий суддя Пономаренко Є.Ю., судді Руденко М.А., Ткаченка Б.О.)
на рішенняГосподарського суду Черкаської області від 16.03.2017 (суддя Грачов В.М.)
у справі№ 925/1464/16 Господарського суду Черкаської області
за позовомПублічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль"
доФізичної особи - підприємця Гриценко Тетяни Вікторівни,
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача
ОСОБА_1,
прозобов'язання звільнити приміщення,

за участю представників
позивачане з'явились,
відповідачане з'явились,
В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 16.03.2017 у справі №925/1464/16, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 04.09.2017, позов задоволено повністю: зобов'язано відповідача звільнити незаконно займані приміщення нерухомого майна, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Не погоджуючись із зазначеними рішенням та постановою, третя особа звернулась до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить рішення місцевого суду та постанову апеляційного суду скасувати, а справу направити на новий розгляд до місцевого суду.

Вимоги та доводи касаційної скарги мотивовані тим, що судами попередніх інстанцій було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також порушено норми матеріального та процесуального права, зокрема ст.ст. 9, 12 Закону України "Про іпотеку". Доводи касаційної скарги зводяться до того, що суди попередніх інстанцій при вирішенні спору не врахували факту недійсності договору іпотеки від 30.10.2006 з огляду на його укладення в забезпечення неіснуючого зобов'язання (оскільки, за доводами скаржника, на виконання генеральної кредитної угоди №010/02-2/734-06/г жодних кредитних договорів між сторонами не укладалося). Також скаржник зазначає про недоведеність існування орендних відносин між відповідачем та третьою особою.

Усіх учасників судового процесу відповідно до статті 111-4 ГПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги, проте в судове засідання представники сторін не з'явились. Зважаючи на те, що явку представників сторін не було визнано обов'язковою, а також на достатність матеріалів справи для прийняття рішення, колегія суддів, беручи до уваги встановлені ст. 111-8 ГПК України строки розгляду касаційних скарг, дійшла висновку про можливість розглянути справу за відсутності представників сторін.

Колегія суддів, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судами, між Відкритим акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" (після зміни найменування - Публічне акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль") як кредитором та ОСОБА_1 як позичальником 30.10.2006 укладено генеральну кредитну угоду № 010/02-2/734-06/г, за умовами п. 1.1 якої кредитор зобов'язався надавати позичальнику кредитні кошти в порядку і на умовах, визначених у кредитних договорах, укладених в рамках цієї Угоди, які є її невід'ємними частинами.

Крім цього 30.10.2006 сторони генеральної кредитної угоди № 010/02-2/734-06/г уклали кредитний договір № 010/02-2/734-06, за умовами якого банк як кредитор надав позичальнику - ОСОБА_1. кредит у розмірі 395.000,00 доларів США на придбання нерухомого майна з датою остаточного повернення кредиту 30.10.2013.

15.12.2006 сторони генеральної кредитної угоди № 010/02-2/734-06/г від 30.10.2006 в її рамках уклали також і кредитний договір № 010/02-2/935-06, за умовами якого банк як кредитор надав позичальнику - ОСОБА_1. кредит в розмірі 105.000,00 доларів США на купівлю нерухомості і розвиток бізнесу з датою остаточного повернення кредиту 30.10.2013.

З метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника між Відкритим акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" як іпотекодержателем та ОСОБА_1 як іпотекодавцем 30.10.2006 укладений договір іпотеки № 010/02-2/734-06з2.

Згідно з п. 1.2 вказаного договору предметом іпотеки є нерухоме майно: нежитлові будівлі, а саме магазин літ. А-І, сарай літ. Б, сарай літ. В, огорожа літ. 1-2 загальною площею 389,4 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Того ж дня 30.10.2006 договір іпотеки був посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Довгань О.Я., зареєстрований у реєстрі за №6367.

Іпотекодавець зобов'язаний не відчужувати предмет іпотеки у будь-який спосіб та не обтяжувати його зобов'язанням з боку третіх осіб (зокрема, не передавати його в оренду, найом, не передавати у наступну заставу тощо), не видавати довіреності на користування та розпорядження предметом іпотеки, а також не виступати поручителем за третіх осіб без отримання попередньої письмової згоди на це від іпотекодержателя (п. 4.1.4 договору іпотеки).

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04.11.2015 у справі № 711/650/13-ц, провадження 2/711/18/15, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 21.04.2016 і ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.11.2016, повністю задоволено позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" до ОСОБА_1: стягнуто з ОСОБА_1. на користь банку заборгованість за кредитними договорами станом на 05.08.2010 в загальній сумі 1.460.696,48 доларів США, в тому числі і заборгованість за кредитними договорами № 010/02-2/734-06 від 30.10.2006 і № 010/02-2/935-06 від 15.12.2006.

Таким чином, рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04.11.2015 у справі № 711/650/13-ц, провадження 2/711/18/15, набрало законної сили, а тому обставини, встановлені у вказаній справі, зокрема, і щодо укладення кредитних договорів № 010/02-2/734-06 від 30.10.2006 та № 010/02-2/935-06 від 15.12.2006, є преюдиційними та не потребують повторного доведення в силу положень ч. 3 ст. 35 ГПК України.

Враховуючи викладене, доводи скаржника про недійсність договору іпотеки від 30.10.2006 з огляду на його укладення в забезпечення неіснуючого зобов'язання (оскільки, за доводами скаржника, на виконання генеральної кредитної угоди №010/02-2/734-06/г жодних кредитних договорів між сторонами не укладалося), колегією суддів відхиляються за необґрунтованістю.

Судами також відзначено, що під час перевірки предмету іпотеки позивачем було встановлено, що нежитлова будівля, розташована за адресою: АДРЕСА_1, використовується відповідачем для здійснення своєї господарської діяльності - роздрібної торгівлі лікарськими засобами.

Позивач 02.09.2016 звернувся до відповідача - ФОП Гриценко Т.В. з письмовою вимогою за вих. № 330 про звільнення у строк не більше 30 календарних днів з моменту отримання повідомлення незаконно зайнятих приміщень в нежитловій будівлі за адресою: АДРЕСА_1, які використовуються відповідачем як аптека, з підстав ненадання банком як іпотекодержателем згоди іпотекодавцю (ОСОБА_1.) на передачу цього майна відповідачу в оренду/користування.

Вказана вимога відповідачем виконана не була, що і стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України "Про іпотеку" іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

Крім цього п. 4.1.4 договору іпотеки також передбачено, що іпотекодавець зобов'язаний не передавати предмет іпотеки, зокрема, в оренду, без отримання попередньої письмової згоди на це від іпотекодержателя.

Із долучених до матеріалів справи фотографій аптеки та належним чином засвідченої копії фіскального чеку від 10.01.2017 з реєстратора розрахункових операцій Аптеки № 1 фізичної особи-підприємця Гриценко Т.В. вбачається, що нежитлова будівля, розташована за адресою: АДРЕСА_1 використовується відповідачем.

З огляду на встановлені судами обставини доводи скаржника про недоведеність існування орендних відносин між відповідачем та третьою особою колегією суддів відхиляються. При цьому відсутність у матеріалах справи відповідного договору оренди, укладеного між відповідачем та третьою особою, не спростовує обставин використання відповідачем спірного приміщення.

Як встановлено судами, будь-яких доказів набуття права користування чи власності на спірне приміщення Драч Олена Олексіївна не навела.

У свою чергу,доказів надання позивачем згоди на передання третьою особою - іпотекодавцем предмету іпотеки у користування відповідачу до суду надано не було.

Згідно з ч. 3 ст. 12 Закону України "Про іпотеку" правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

Отже, законом встановлено, що правочин щодо передачі предмету іпотеки у користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

Частиною 2 ст. 215 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

З огляду на викладене, враховуючи встановлення законом недійсності правочину щодо передачі предмету іпотеки в користування без згоди іпотекодержателя, такий правочин є нікчемним та відповідно визнання його недійсним судом не вимагається.

Частиною 1 ст. 216 Цивільного кодексу України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

З урахуванням встановлення обставин нікчемності правочину щодо передачі третьою особою відповідачу в користування спірного приміщення суди вірно відзначили, що підстави для його використання у відповідача відсутні.

У свою чергу позивач як іпотекодержатель, який має речове право на предмет іпотеки, вправі захищати порушене відповідачем і третьою особою право шляхом звільнення незаконно зайнятого відповідачем приміщення.

При цьому відсутність письмового договору оренди не впливає на результат розгляду спору в контексті положення договору іпотеки щодо заборони відчуження майна чи передачі його в користування без згоди банку. До того ж, договір оренди нерухомого майна має укладатися в письмовій формі (ст. 793 Цивільного кодексу України). Отже, в разі відсутності письмового договору оренди користування майном є незаконним та виключається.

Враховуючи вищевикладене, суди дійшли вірного висновку про задоволення позовних вимог та зобов'язання відповідача звільнити незаконно займані приміщення, що знаходяться за адресою: м. Черкаси вулиця Пастерівська, 263.

Відповідно до ст. 111-5 ГПК України касаційна інстанція використовує процесуальні права суду першої інстанції виключно для перевірки юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення у рішенні або постанові господарського суду.

Згідно зі ст. 111-7 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на обмеженість процесуальних дій касаційної інстанції, пов'язаних із встановленням обставин справи та їх доказуванням, колегія суддів відхиляє всі інші доводи скаржника, які фактично зводяться до переоцінки доказів та необхідності додаткового встановлення обставин справи, а також на довільному тлумаченні чинного законодавства.

Відповідно до ст. 111-9 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

На думку колегії суддів, висновок місцевого та апеляційного судів про наявність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог є законним, обґрунтованим, відповідає нормам чинного законодавства, фактичним обставинам справи і наявним у ній матеріалам, а доводи касаційної скарги його не спростовують.

З огляду на викладене, підстав для зміни або скасування постановлених у справі рішення місцевого суду та постанови апеляційної інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 85, 111-5, 111-7, 111-9, 111-11 ГПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Черкаської області від 16.03.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 04.09.2017 у справі № 925/1464/16 - без змін.

Головуючий суддя О.О. Євсіков
О.В. Попікова
О.М. Сибіга