ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2017 року Справа № 904/4451/16
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді:Владимиренко С.В. - доповідача,
суддів:Демидової А.М.,
Шевчук С.Р.,
розглянувши касаційну скаргуПриватного акціонерного товариства "Райз-Максимко"
на постановуДніпропетровського апеляційного господарського суду від 20.02.2017 року
у справі№ 904/4451/16 господарського суду Дніпропетровської області
за позовомПриватного акціонерного товариства "Райз-Максимко"
доПриватного підприємства "Обрій"
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Державного підприємства "Хлібна База № 77" Державного агентства резерву України
про стягнення 4 766 785,80 грн.
за участю представників:

позивача - Бутко Д.Г.

відповідача - Башкєєва А.О.

третьої особи - не з'явились

В С Т А Н О В И В:

У травні 2016 року Приватне акціонерне товариство "Райз-Максимко" звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення з Приватного підприємства "Обрій" 4 766 785,80 грн. збитків та витрат по сплаті судового збору.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 15.11.2016 року у справі №904/4451/16 (у складі колегії суддів: головуючого судді Колісник І.І., суддів Манько Г.В., Назаренко Н.Г.) позов задоволено; стягнуто з Приватного підприємства "Обрій" на користь Приватного акціонерного товариства "Райз-Максимко" 4 766 785,80 грн. основного боргу та 71501,79 грн. судового збору.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 20.02.2017 року (у складі колегії суддів: головуючого Орєшкіної Е.В., суддів Джихур О.В., Антоніка С.Г.) рішення господарського суду Дніпропетровської області від 15.11.2016 року у справі № 904/4451/16 скасовано, прийнято нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В касаційній скарзі Приватне акціонерне товариство "Райз-Максимко" просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення місцевого господарського суду, посилаючись на неправильне застосування апеляційним господарським судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Колегія суддів касаційної інстанції, обговоривши доводи касаційної скарги, заслухавши представників сторін та суддю-доповідача у даній справі, перевіривши матеріали справи, надану судами попередніх інстанцій юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування господарськими судами першої й апеляційної інстанцій норм матеріального права, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що за актом приймання - передачі від 31.07.2012 року Приватним підприємством "Обрій" прийнято від Приватного акціонерного товариства "Райз-Максимко" на зберігання соняшник (не класне), партія 1, врожай 2011, у кількості 445 494 тонн. За складською квитанцією № 5162 від 31.07.2012 року (АУ №725770) на зерно та на підставі договору складського зберігання № 17 від 27.07.2012 року Державним підприємством "Хлібна база №77" Держрезерву України прийнято на зберігання від Приватного підприємства "Обрій" строком до 01.06.2013 року соняшник (не класне) врожаю 2011 року, у кількості 445 494 кг.

За договором складського зберігання зерна № 17 від 27.07.2012 року, укладеним між Державним підприємством "Хлібна база № 77" Державного агентства резерву України (зерновий склад) та Приватним підприємством "Обрій" (поклажодавець), останнє зобов'язалось передати зерно, а зерновий склад - прийняти його на зберігання на умовах, визначених цим договором (пункт 1.1. договору). Найменування і кількість зерна, що передається на зберігання, його якісні показники та інші характеристики зазначаються у складських документах, що видаються зерновим складом поклажодавцю відповідно до договору (пункт 1.2. договору). Зерно передається на зберігання поклажодавцем і приймається зерновим складом на складі за адресою: Одеська обл., cмт. Іванівка, Державне підприємство "Хлібна база №77" Держрезерву України (пункт 4.1 договору). Строк зберігання зерна - до 01.06.2013 року (пункт 8.1 договору).

10.11.2015 року позивач звернувся до відповідача про повернення у строк до 18.11.2015 року насіння соняшника. При цьому, позивач зауважив, що передача соняшника відбулася під час перемовин про укладення договору купівлі-продажу, який у подальшому не укладено.

Позовні вимоги мотивовані неповерненням відповідачем позивачу насіння соняшника і невідшкодуванням його вартості, а тому на підставі статей 949, 950 Цивільного кодексу України і статей 224, 225 Господарського кодексу України позивач просить стягнути з відповідача збитки у загальному розмірі 4 766 785,80 грн., розраховані з вартості однієї тонни насіння соняшника на день подання позову (10 700 за тонну х 445 494 кг = 4 766 785,80 грн.).

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд вказав на доведення позивачем наявності у діях відповідача цивільного правопорушення, необхідного і достатнього для стягнення з нього збитків, оскільки насіння соняшника, передане позивачем відповідачу за актом приймання-передачі від 31.07.2012 року, та в подальшому передано відповідачем, як зберігачем, третій особі для забезпечення виконання свого зобов'язання, не повернуто Приватному акціонерному товариству "Райз-Максимко", даний акт є письмовою формою укладення договору зберігання в силу приписів статті 937, 943 Цивільного кодексу України, а тому позовні вимоги про стягнення збитків є обгрунтованими.

За договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу, серед яких укладення договору між юридичними особами. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем. У разі передання речі на зберігання іншій особі, умови договору зберігання є чинними і первісний зберігач відповідає за дії особи, якій він передав річ на зберігання. У разі якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. Зберігач зобов'язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився. За втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах (ч.1 ст. 936, ч. 1 ст. 937, ч. 2 ст. 938, ч. 3 ст. 943, ч. 1 ст. 950, ст. 953 Цивільного кодексу України).

Згідно пункту 3.4 Положення про обіг складських документів на зерно при витребуванні зерна складська квитанція повертається поклажодавцем зерновому складу в обмін на документ, який посвідчує відвантаження зерна складом. На повернутій складській квитанції та на її другому примірнику, який зберігався на зерновому складі, проставляються відмітки "погашено", про що робиться відповідний запис у Реєстрі складських документів на зерно.

Місцевим господарським судом встановлено, що на оригіналі складської квитанції на зерно №5162 від 31.07.2012 року наявна відмітка "погашено", датована третьою особою 22.08.2012 року, що свідчить про повернення елеватором відповідачеві спірного насіння соняшника.

Також суд першої інстанції, посилаючись на приписи статті 22 Цивільного кодексу України і статей 224, 225 Господарського кодексу України, та стверджуючи про наявність в діях відповідача повного складу цивільного правопорушення без зазначення в чому полягає протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи, шкідливий результат такої поведінки (збитки), причинний зв'язок між протиправною поведінкою і збитками, вина правопорушника, стягнув з відповідача на користь позивача збитки, розраховані станом на 23.05.2016 року у загальному розмірі 4 766 785,80 грн.

Переглядаючи судове рішення в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції скасував рішення місцевого господарського суду та прийняв нове рішення про відмову в задоволенні позову, вірно зазначивши, при цьому, про помилковість висновків суду першої інстанції про обгрунтованість позовних вимог, встановивши, при цьому, на підставі витребуваних доказів іншу природу правовідносин, що склалися між сторонами.

Так, на вимогу суду апеляційної інстанції відповідачем надано договір поставки сільськогосподарської продукції №16-07-2012 від 16.07.2012 року, підписаний сторонами та скріплений їх печатками, за умовами якого позивач, як постачальник, прийняв на себе зобов'язання поставити, а відповідач, покупець, прийняти й оплатити соняшник у кількості 445 422 тонн у загальній сумі 1 580 893,10 грн. шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок продавця у 3-денний строк з моменту поставки товару та виставлення рахунку-фактури. Моментом поставки товару постачальником вважається фактична його передача покупцю на елеватор згідно складської квитанції із зазначенням власника товару і оформленням трьохстороннього акта прийому-передачі, а також надання оригіналу складської квитанції покупцю і виконання умов, передбачених пунктом 5.2. договору.

30.07.2012 року позивачем (постачальником) виставлено рахунок №КІЕ1407-0012 за соняшник у кількості 445 322 кг. на загальну суму 1 580 893,10 грн., а 31.07.2012 року між позивачем та відповідачем, за участю Державного підприємства "Хлібна база №77" Державного агентства резерву України, складено і підписано акт прийому-передачі насіння соняшника у відповідній кількості. Передача товару позивачем відповідачу оформлена видатковою накладною №КІЕ07-000004 від 01.08.2012 року.

Крім того, Приватним підприємством "Обрій" здійснено часткову оплату отриманого товару згідно платіжного доручення №1892 від 07.09.2012 року в сумі 80 893,10 грн. та №1111 від 12.09.2012 року в сумі 50 000 грн., у призначенні платежу яких вказано: "За соняшник згідно рахунку №1407-0012 от 30.07.2012 року. Без ПДВ". Також позивач на виконання умов договору надав покупцю податкову накладну №1 від 01.08.2012 року на загальну суму 1 580 893,10 грн.

При цьому, як зазначено у постанові апеляційної інстанції, оригінали вищезазначених первинних документів надані відповідачем на вимогу ухвали Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 08.02.2017 року у справі №904/4451/16, досліджені судом і відповідають копіям, долученим до матеріалів справи.

Відтак, оцінивши вказані докази з урахуванням статті 43 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд правильно вказав на існування між сторонами правовідносин по договору поставки, за якими у відповідача виникло зобов'язання щодо оплати отриманого від позивача товару, а тому відсутні підстави для стягнення з відповідача збитків, завданих неповерненням товару.

Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України).

Статтею 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 Цивільного кодексу України).

Правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі (стаття 208 Цивільного кодексу України).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) та скріплений печатками (стаття 207 Цивільного кодексу України).

Положеннями статті 265 Господарського кодексу України встановлено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відтак, на підставі вищезазначених обставин, правильно встановлених за наслідками здійсненого аналізу наявних матеріалів справи згідно статті 43 Господарського процесуального кодексу України, Дніпропетровський апеляційний господарський суд дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення збитків, які не доведені позивачем.

Водночас, судом апеляційної інстанції враховано наявність заяви відповідача про застосування строку позовної давності при вирішенні спору та правильно вказано на безпідставність його застосування, оскільки за результатами апеляційного перегляду рішення місцевого господарського суду скасовано з причин необґрунтованості позову з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги спростовані вищевикладеним, зводяться до переоцінки обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і виходять за межі повноважень суду касаційної інстанції, визначених статтями 1115, 1117 Господарського процесуального кодексу України.

Таким чином, колегія суддів вважає, що під час розгляду справи фактичні її обставини встановлені апеляційним господарським судом на підставі всебічного, повного й об'єктивного дослідження поданих сторонами доказів, висновки суду апеляційної інстанції відповідають цим обставинам, їм дана належна юридична оцінка з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, прийнята постанова суду апеляційної інстанції відповідає матеріалам справи та вимогам закону, а тому її слід залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Райз-Максимко" залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 20.02.2017 року у справі № 904/4451/16 залишити без змін.

Головуючий суддяС.В. Владимиренко
СуддіА.М. Демидова
С.Р. Шевчук