КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" грудня 2017 р. Справа№ 910/7650/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Куксова В.В.

Гончарова С.А.

За участю представників:

Від позивача: не з'явився;

Від відповідача : Подолянко Т.В.

Від третьої особи: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.10.2017 у справі №910/7650/17 (суддя Ярмак О.М.)

За позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група"

до Приватного акціонерного товариства "Київський страховий дім"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: ОСОБА_3

про відшкодування шкоди в порядку регресу 25 652,64 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.10.2017 у справі №910/7650/17 в задоволенні позову Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" до Приватного акціонерного товариства "Київський страховий дім"; третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: ОСОБА_3 про відшкодування шкоди в порядку регресу 25 652,64 грн. (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог до 12 309,43 грн., яка прийнята судом першої інстанції до розгляду) - відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки позивач та відповідач підтверджують факт оплати суми 13 343,43 грн. відшкодування, враховуючи зазначені обставини, умови полісу № АК/1225885, Звіт № 265 від 05.12.2016 та положення чинного законодавства, суд встановив що відповідач виконав свої зобов'язання щодо відшкодування в порядку регресу вартості ремонтних робіт пошкодженого в ДТП 26.08.2016 автомобіля Мерседес-Бенс, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 та правомірно відшкодував позивачу 13 343,43 грн., тобто в межах вартості ремонту, визначеного звітом.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням місцевого господарського суду, позивач (апелянт) - Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Українська страхова група" звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив рішення Господарського суду міста Києва від 10.10.2017 у справі №910/7650/17 - скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог, та прийняти в цій частині нове, яким позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" до Приватного акціонерного товариства "Київський страховий дім" про відшкодування шкоди в порядку регресу задовольнити в сумі, заявленій в заяві про зменшення позовних вимог, а саме - 12 309,43 грн.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при винесенні рішення порушено норми матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції було прийнято при неповному дослідженні доказів та з'ясуванні обставин, що мають значення для справи що привело до неправильного вирішення спору.

Апелянт наголошував, що вимогами ст.993, ст. 1166, ст. 1191 Цивільного кодексу України, ст. 27 Закону України «Про страхування» визначено обов'язок відповідача здійснити виплату саме в межах здійсненого позивачем страхового відшкодування, тобто в розмірі фактично сплачених позивачем коштів, тобто в сумі 25 652,64 грн.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 31.10.2017, апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.10.2017 у справі №910/7650/17 передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Станік С.Р., судді Куксов В.В., Гончаров С.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.11.2017 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.10.2017 у справі №910/7650/17 прийнято до розгляду та порушено апеляційне провадження, розгляд апеляційної скарги призначено на 30.11.2017.

30.11.2017 через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від відповідача у справі надійшли заперечення на апеляційну скаргу, в яких відповідач просив залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення з мотивів, викладених у відзиві. Зокрема, відповідач наголошував, що поліс АК 1225885 не підписаний третьою особою, а тому є неукладеним і не може породжувати для сторін спору будь-яких прав та обов'язків.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.11.2017 розгля справи відкладено до 05.12.2017.

В судове засідання 05.12.2017 з'явився представник відповідача, який надав пояснення по суті справи, підтримав пояснення викладені у поданих до суду запереченнях на апеляційну скаргу.

Апелянт в судове засідання 05.12.2017 представників не направив, про розгляд справи повідомлений належним чином.

Третя особа в судове засідання 05.12.2017 представників не направила, про розгляд справи повідомлена належним чином.

Дослідивши наявні матеріали, враховуючи те, що усі сторони були повідомлені про дату, час та місце проведення судового засідання, зокрема і апелянт і третя особа, апелянт був обізнаний про наявність апеляційного провадження, і неявка представників апелянта не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги, з метою дотримання процесуальних строків розгляду апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду, визначених ст. 102 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія вважає за можливе розглянути справу у відсутності представників відповідача за наявними у справі матеріалами.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

Як підтверджується наявними матеріалами справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 11.09.2015 між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Українська страхова група" (страховик) та ОСОБА_5 (страхувальник) було укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті № 28-2701-15-00073 від 11.09.2015 (далі - договір страхування), згідно якого застрахованим транспортним засобом вказаний автомобіль марки Мерседес-Бенс, державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

26.08.2016 в м.Біла Церква Київської області сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю транспортного засобу Мерседес-Бенс, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, яким керував ОСОБА_5 та транспортного засобу Мерседес Бенс державний реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_7, внаслідок якої обидва транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Згідно з постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23.09.2016 у справі № 357/9727/16-п дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення п.п. 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_7, яку визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Оскільки між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Українська страхова група" (страховик) та ОСОБА_5 (страхувальник) укладено договір страхування, страхувальник як потерпілий у вказаній ДТП звернувся до страховика із заявою про факт настання події, яка має ознаки страхової.

За результатами здійснення огляду застрахованого транспортного засобу 26.09.2016 страховиком складено акт огляду транспортного засобу (дефектна відомість).

Відповідно до рахунка № 211634366 від 29.08.2016 на ремонт пошкодженого автомобіля Мерседес-Бенс, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, сформованого СП у формі ТОВ "Автомобільний дім Україна Мерседес Бенц", вартість його ремонту склала 27197,64 грн.

На підставі вказаного рахунка страховиком складено страховий акт № ЦРКА-2513 від 05.09.2016 з визначеною у ньому сумою страхового відшкодування в розмірі 25652,64 грн.

Ззгідно з платіжним дорученням № 16292 від 07.09.2016 позивачем було здійснено виплату страхового відшкодування в розмірі 25652,64 грн.

Оскільки на час скоєння вищевказаної ДТП цивільно-правова відповідальність власника автомобіля Мерседес Бенс державний реєстраційний номер НОМЕР_2, водія якого визнано винним у вчиненні ДТП, була застрахована відповідачем - ПАТ "Київський страховий дім" на підставі договору (полісу) № АК/1225885 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, позивач просить стягнути з відповідача суму 25 652, 64 грн. відшкодування.

Згідно з ч. 1 ст. 1187 Цивільного кодексу України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Частиною 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 ЦК України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відтак, Приватне акціонерне товариство "СК "Українська страхова група", здійснивши виплату страхового відшкодування, набуло права потерпілої особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

З матеріалів справи вбачається, що на час скоєння вищевказаної ДТП (26.08.2016) цивільно-правова відповідальність винної в ДТП особи ОСОБА_7 щодо експлуатації транспортного засобу марки Мерседес Бенс державний реєстраційний номер НОМЕР_2, була застрахована у відповідача на підставі договору (полісу) № АК/1225885 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів з лімітом відповідальності по майну на суму 100 000,00 грн. та нульовою франшизою.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач є особою, на яку полісом № АК/1225885 покладено обов'язок з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації автомобіля Мерседес Бенс державний реєстраційний номер НОМЕР_2, на час спірної ДТП.

Крім того, матеріалами справи підтверджується, що при зверненні з позовом до суду першої інстанції позивач просив стягнути суму 25652,64 грн. відшкодування, проте у процесі розгляду сплави, позивач повідомив про часткову оплату відповідачем суми 13 343,43 грн. відшкодування, проте доказів оплати не надав, та зменшив позовні вимоги до 12309,43 грн., що судом першої інстанцій прийнято до розгляду і здійснено розгляд справи з урахуванням зменшення позовних вимог до 12 309,43 грн.

Крім того, матеріалами справи підтверджується, що відповідач факту часткової виплати страхового відшкодування у розмірі 13 343,43 грн. не заперечував, а також не заперечував, що відповідна виплата здійснена з урахуванням Звіту № 265 від 05.12.2016, відповідно до якого вартість відновлювального ремонту з вирахуванням зносу склала 13 343,43 грн.

Статтею 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Відповідно до пункту 7.38 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів (затверджена наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.11.2003 № 142/5/2092; зареєстрована в Міністерстві юстиції України 24.11.2003 за № 1074/8395) значення коефіцієнта фізичного зносу (Ез) приймається таким, що дорівнює нулю для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує 5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД та 7 років - для інших легкових КТЗ.

З матеріалів справи вбачається, що автомобіль Мерседес-Бенс, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 має строк експлуатації 7 років.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, і з чим погоджується суд апеляційної інстанції, що наданий відповідачем Звіт № 265 від 05.12.2016 є доказом визначення вартості відновлювального ремонту пошкодженого в ДТП автомобіля.

Відповідно до ч.1 ст. 35 Господарського процесуального кодекус України, обставини, які визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, можуть не доказуватися перед судом, якщо в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки позивач та відповідач підтверджують факт оплати суми 13 343,43 грн. відшкодування, враховуючи зазначені обставини, умови полісу № АК/1225885, Звіт № 265 від 05.12.2016 та положення чинного законодавства, суд встановив що відповідач виконав свої зобов'язання щодо відшкодування в порядку регресу вартості ремонтних робіт пошкодженого в ДТП 26.08.2016 автомобіля Мерседес-Бенс, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 та правомірно відшкодував позивачу 13 343,43 грн.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що обумовлені законом підстави для стягнення з відповідача на користь позивача 12309,43 грн. - відсутні, у зв'язку з чим позов (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог до 12 309,43 грн., яка прийнята судом першої інстанції до розгляду) - задоволенню не підлягає.

Наведена позиція узгоджується також з позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 22.03.2017 у справі № 910/32969/15, в якій зазначено зокрема, що відповідач як страховик відповідальності винної у ДТП особи на підставі спеціальної норми статті 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» здійснює відшкодування витрат, пов'язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, а різницю між реальними збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу на підставі статті 1194 ЦК відшкодовує особа, яка завдала збитків. Ураховуючи наведене, у справі, що розглядається, у відповідача у зв'язку з настанням страхового випадку (ДТП) виник обов'язок відшкодувати позивачеві шкоду в межах ліміту його відповідальності за страховим випадком (50 000,00 грн) і в межах суми (фактичних затрат), право на вимогу якої перейшло до позивача у зв'язку з виплатою страхового відшкодування, але виходячи із вартості відновлювального ремонту застрахованого автомобіля, з урахуванням коефіцієнту зносу деталей, та за мінусом франшизи. За таких обставин суди всіх інстанцій у справі, яка розглядається, неправильно застосували норми матеріального права, не врахували обсягу відповідальності страховика за полісом обов'язкового страхування перед третіми особами у випадку завдання його страхувальником шкоди цим третім особам і дійшли помилкового висновку про обов'язок відповідача відшкодувати позивачеві шкоду в межах ліміту його відповідальності, виходячи із розміру фактично здійснених позивачем витрат із виплати страхового відшкодування.

Щодо посилання відповідача на нікчемність полісу № АК/1225885, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Доказів визнання недійсним у судовому порядку полісу АК/1225885, ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції - не надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою-шостою статті 203 цього Кодексу. Також, вказаною статтею встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У проведеному Верховним Судом України аналізі судової практики розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування, зазначено, що форма договору страхування є письмовою, причому недотримання цієї вимоги, встановленої статтею 981 Цивільного кодексу України, робить такий договір нікчемним.

Згідно з частиною 2 статті 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Статтею 981 Цивільного кодексу України передбачено, що договір страхування укладається в письмовій формі. Договір страхування може укладатись шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва (поліса, сертифіката). У разі недодержання письмової форми договору страхування такий договір є нікчемним.

Однак, у листі Верховного суду України від 24.11.2008 року "Практика розгляду судами цивільних справи про визнання правочинів недійсними" зазначено, що судам потрібно мати на увазі, що за винятком випадків, прямо передбачених у законодавчих актах, недодержання сторонами простої письмової форми правочину не призводить до його недійсності. За загальним правилом, у разі виникнення спору таке порушення позбавляє сторони права посилатися для підтвердження вчинення правочину і дійсності його умов на показання свідків, але не перешкоджає сторонам надавати письмові й інші докази, передбачені законодавством.

Відповідно до п. 2.1. та 3.4.4. Положення про єдину централізовану базу даних щодо обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, затвердженого розпорядженням Держфінпослуг №566 від 09.07.2010 року, інформацію про укладені поліси вносить сам страховик, яким цей поліс укладено. Згідно з п. 3.4.2. цього Положення на страховикові лежить обов'язок щодо внесення інформації про втрату полісу.

Відповідач сам підтверджує, що згідно інформації з бази ProfitSoft та з бази МТСБУ інформація про поліс була внесена 06.09.2016 та 07.09.2016 відповідно, що спростовує його доводи про те, що поліс укладений до моменту настання ДТП.

Відповідно до статті 18 Закону України "Про страхування" договір страхування набирає чинності з моменту внесення першого страхового платежу, якщо інше не передбачено договором страхування.

Як зазначено в пункті 10 даного полісу зазначено, що страховий платіж у сумі 541,73 грн. сплачено 24.08.2016 року. Крім того, спірний поліс підписаний та скріплений печаткою ПрАТ " СК"Український страховий дім".

ПрАТ "СК "Український страховий дім" підтвердило факт внесення страхового платежу у сумі 541,73 - 24.08.2016, засвідчивши даний факт підписом та скріпивши його печаткою, і доказів на спростування вказаної обставини не надано ні суд першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції.

Натомість, відповідач не надав суду доказів втрати печатки ПрАТ "СК "Український страховий дім", доказів наявності службового розслідування за фактом незаконного використання печатки або заволодіння печаткою товариства іншими особами.

Крім того, твердження відповідача про непідписання полісу страхувальником ОСОБА_3, судом апеляційної інстанції відхиляються як безпідставні та необґрунтовані, оскілки до матеріалів справи надано лише копії полісу АК/1225885 із приміткою :залишається у страховика, оригінал для огляду не надано, письмових пояснень третя особа ОСОБА_3 суду не надала.

У відповідності з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що відповідачем зроблено не було.

Виходячи з вищевикладеного. Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач не надав суду достатніх доказів в розумінні статті 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, які б свідчили про нікчемність полісу АК/1225885.

З огляду на вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні, у зв'язку з чим підстави для скасування або зміни рішення Господарського суду міста Києва від 10.10.2017 у справі №910/7650/17- у суду апеляційної інстанції відсутні.

Відповідно до частини 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду приходить до висновку, що доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, господарський суд першої інстанції під час вирішення спору вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, а тому, рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги, у відповідності до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на апелянта.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.10.2017 у справі №910/7650/17 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 10.10.2017 у справі №910/7650/17 - залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/7650/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді В.В. Куксов

С.А. Гончаров