ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2017 року Справа № 927/302/17
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді суддівКорсака В.А., Алєєвої І.В., Данилової М.В.
розглянувши матеріали касаційної скаргиТовариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Регіон Козелець"
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 27.06.2017
у справі № 927/302/17 Господарського суду Чернігівської області
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Регіон Козелець"
доКозелецької районної державної адміністрації Чернігівської області
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача1.Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області 2.Товариство з обмеженою відповідальністю "Бобровицький молокозавод"
провизнання укладеним додаткових угод

в судовому засіданні взяли участь представники :

- позивачаБіцюк В.С.,
- відповідачане з'явились,
- третьої особи-1не з'явились,
- третьої особи-2Сааді Р.М.

В С Т А Н О В И В :

В березні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Агро-Регіон Козелець" звернулось до Господарського суду Чернігівської області з позовом до Козелецької районної державної адміністрації Чернігівської області про визнання укладеними додаткових угод до договорів оренди невитребуваних земельних часток.

Позовні вимоги, з посиланням на приписи статей 764, 777 Цивільного кодексу України, частини 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі", обґрунтовано відмовою відповідача від укладення з позивачем відповідних додаткових угод про поновлення договорів оренди землі від 01.08.2013.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 12.05.2017 (суддя Бобров Ю.М.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.06.2017 (у складі головуючого судді Гаврилюка О.М., суддів: Майданевича А.Г., Суліма В.В.) у даній справі у позові відмовлено.

Не погоджуючись із судовими рішеннями, Товариство з обмеженою відповідальністю "Агро-Регіон Козелець" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій, з урахуванням додаткових пояснень, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Відповідачі та треті особи у справі не скористались правом, наданим статтею 1112 Господарського процесуального кодексу України, не надіслали не надіслали відзиви на касаційну скаргу, що в силу положень зазначеної статті не перешкоджає перегляду судового акту, що оскаржується.

Козелецька районна державна адміністрація Чернігівської області та Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області також не реалізували процесуальне право на участь у судовому засіданні суду касаційної інстанції, хоча про час та місце його проведення були повідомлені належним чином.

Перевіривши доводи касаційної скарги, юридичну оцінку встановлених фактичних обставин, проаналізувавши правильність застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

У справі, яка переглядається, господарські суди встановили, що 01.08.2013 між Козелецькою районною державною адміністрацією та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агро-Регіон Козелець" були укладені договори оренди землі (далі - договори) (т.1 а.с.11-20), за якими відповідач (орендодавець) передав позивачу (орендарю) в короткострокову оренду земельні ділянки, в розмірі невитребуваних земельних часток (паїв) та проектних доріг, до моменту їх витребування власниками, терміном на 3 роки, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходяться на території колишніх КСП на території: Патютинської сільської ради 16 земельних ділянок, загальною площею 36,5468 га; Бобруйківської сільської ради 25 земельних ділянок, загальною площею 58,4136 га; Берлозівської сільської ради 24 земельні ділянки, загальною площею 16,749 га; Олексіївшинської сільської ради 70 земельних ділянок, загальною площею 145,4295 га; Лемешівської сільської ради 49 земельних ділянок, загальною площею 102,0696 га.

Відповідно до пункту 8 договорів сторони визначили, що після закінчення строку договору позивач має переважне право поновити його на новий строк. У цьому разі позивач повинен не пізніше ніж за 60 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово відповідача про намір продовжити його дію.

Судами встановлено, що у строк, передбачений пунктом 8 договорів, позивач звернувся до відповідача з листом від 26.01.2016 вих. №50003 (т.1 а.с.21), в якому просив продовжити термін оренди землі згідно з договорами від 01.08.2013 на 10 років.

14.06.2016 Товариство з обмеженою відповідальністю "Агро-Регіон Козелець" звернулось до відповідача з листом вих.№72 (т.1 а.с.22), в якому також просило продовжити термін оренди землі згідно з договорами від 01.08.2013 на строк, не менший вимог чинного законодавства.

Після закінчення строку дії договорів позивач звернувся до Козелецької районної державної адміністрації з листом від 24.10.2016 вих.№103 (т.1 а.с.23), в якому просив передати в оренду невитребувані земельні частки (паї), що знаходяться на території Патютинської, Бобруйківської, Лемешівської, Берлозівської та Олексіївщинської сільських рад Козелецького району Чернігівської області, вказавши земельну площу цих не витребуваних земельних часток (паїв) у розрізі сільських рад. У листі позивач повідомив, що технічна документація та витяги з Державного земельного кадастру про земельну ділянку передані в управління Держгеокадастру у Козелецькому районі.

На цей лист позивача відповідачем була надана відповідь листом від 10.11.2016 вих. №01-17/1734 (т.1 а.с.25), в якому повідомляється про відмову Товариству з обмеженою відповідальністю "Агро-Регіон Козелець" у продовжені строку оренди невитребуваних земельних часток (паїв), які знаходяться на території Патютинської, Бобруйківської, Лемешівської, Берлозівської та Олексіївщинської сільських рад Козелецького району Чернігівської області з підстав несвоєчасного подання всіх необхідних документів для продовження терміну оренди.

Відмова Товариству з обмеженою відповідальністю "Агро-Регіон Козелець" у поновленні договору оренди землі і стала підставою для звернення до суду з позовною заявою.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Регіон Козелець" у даній справі, суди попередніх інстанцій вказали про те, що позивачем не було дотримано вимог частини 3 статті 33 Закону України "Про оренду землі", якою передбачено обов'язок орендаря щодо направлення проекту додаткової угоди. З огляду на що, суди дійшли висновку щодо припинення переважного права позивача на укладення договорів на новий строк та закінчення строку дії договорів. Також суди визнали відсутніми підстави для пролонгації договорів відповідно до частини 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі", тобто їх поновлення на той самий строк ї на тих самих умовах, які були передбачені ними.

Колегія суддів касаційної інстанції перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування судами норм матеріального та процесуального права висновки судів вважає передчасними з наступних підстав.

Згідно із частиною 2 статті 792 Цивільного кодексу України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема Земельним кодексом України, Законом України "Про оренду землі".

Відповідно до статті 13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки, а власники земельних часток (паїв) чи їх спадкоємці, які не взяли участь у розподілі земельних ділянок, повідомляються про результати проведеного розподілу земельних ділянок у письмовій формі, у разі якщо відоме їх місцезнаходження.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про оренду землі" відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Згідно зі статтею 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Стаття 15 Закону України "Про оренду землі" визначає істотними умовами договору оренди землі, зокрема, строк дії договору оренди.

За приписами статті 31 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі припиняється в разі, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено.

Відповідно до приписів статті 33 Закону України "Про оренду землі" по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі).

Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов'язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди.

При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється.

Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі.

За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

Разом з тим, у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності упродовж одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

У цьому випадку укладання додаткової угоди про поновлення договору оренди землі здійснюється із: власником земельної ділянки (щодо земель приватної власності); уповноваженим керівником органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування без прийняття рішення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної або комунальної власності).

Керівник органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який уповноважений підписувати додаткову угоду до договору оренди землі щодо земельної ділянки державної або комунальної власності, визначається рішенням цього органу.

Додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов'язковому порядку. Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі може бути оскаржено в суді.

Таким чином, стаття 33 Закону України "Про оренду землі" у частині 1 регламентує переважне право орендаря перед іншими особами на укладення договору оренди землі, а в частині 6 - підстави поновлення договору оренди, у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди (постанова Верховного Суду України у справі №911/1707/15 від 25.05.2016).

Матеріали справи підтверджують те, що після закінчення 01.08.2016 строку дії спірних договорів оренди землі, позивач продовжив користуватись орендованими земельними ділянками, сплачуючи за користування ними орендну плату за відсутності заперечень орендодавця, які останнім були висловлені лише 10.11.2016 у листі № 01-17/173 (тобто більше ніж через три місяці після закінчення строку дії договорів).

Разом з тим, матеріально-правовою підставою свого позову позивач обрав частину шосту статті 33 Закону України "Про оренду землі", яка передбачає автоматичне поновлення договору оренди землі на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною шостою статті 33 Закону України "Про оренду землі", здійснюється не у зв'язку із наявністю та порушенням переважного права орендаря, а за наявності таких юридичних фактів: орендар продовжує користування виділеною земельною ділянкою; орендар належно виконує свої обов'язки за договором; відсутнє письмове повідомлення орендодавця про відмову у поновленні договору оренди; сторони укладають додаткову угоду про поновлення договорів оренди.

Аналогічний підхід до застосування норм права, які регулюють відносини щодо поновлення договорів оренди висловлює Верховний Суд України у постановах: від 25.05.2016 у справі № 911/1707/15, від 25.02.2015 у справі № 6-219цс14, від 18.03.2015 у справі № 6-3цс15 та у справі № 6-4цс15.

За статтею 11128 Господарського процесуального кодексу України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Між тим, зазначаючи про те, що позивач не додав проектів додаткових угод, тобто не виконав вимог частини 3 статті 33 Закону України "Про оренду землі", що не дало можливості орендодавцю розглянути їх, суди попередніх інстанцій не врахували того, що на підставі частини 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі" пролонгація відбувається автоматично, а позивач звертаючись до суду з вимогою про визнання договорів поновленими на той самий строк і на тих самих умовах, що передбачені договорами, фактично просить суд вирішити питання щодо юридичного оформлення відповідних угод з відповідачем, враховуючи обов'язковість укладення додаткових угод до договорів оренди землі про їх поновлення в силу закону та наявне зволікання з боку останнього в їх укладенні.

З норми статті 3 Цивільного кодексу України слідує, що цивільні правовідносини ґрунтуються, зокрема на засадах справедливості, добросовісності та розумності.

Згідно зі статтею 13 Цивільного кодексу України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Касаційна інстанція вважає, що учасник правовідносин не може отримувати перевагу від своєї недобросовісної та неправомірної поведінки.

Разом з тим, позивач наголошував про належне виконання ним обов'язків за договорами; після закінчення строку дії спірних договорів оренди землі відповідач приймав від позивача та не повертав орендну плату за користування земельними ділянками; жодних заперечень щодо поновлення договору оренди землі в порядку частини 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі" із зазначенням будь-яких, об'єктивних підстав для такої відмови, відповідачем зазначено не було; наявна в справі переписка сторін стосувалася реалізації позивачем переважного права, яке за змістом листа відповідача від 10.11.2016 вих. №01-17/1734, не було реалізовано виключно з формальних підстав. Крім того, після закінчення строку дії договорів відповідач не просив повернути земельні ділянки за актом приймання-передачі.

Окрім цього, позивач зазначав, що після закінчення строку дії спірних договорів, відповідач своїми розпорядженнями від 30.12.2016 безконкурсно надав переважну частину земельних ділянок, які були предметом цих договорів, іншій особі - Товариству з обмеженою відповідальністю "Бобровицький молокозавод", таким чином не запропонувавши позивачу орендувати земельні ділянки на таких самих умовах.

Колегія суддів зазначає, що згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним, а держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення "законів".

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Стретч проти Об'єднаного Королівства Великобританії та Північної Ірландії" встановлено, що особа (орендар) мала принаймні законне сподівання на реалізацію передбаченого договором права на продовження договору оренди і в цілях статті 1 Першого протоколу таке сподівання можна вважати додатковою частиною майнових прав, наданих їй муніципалітетом за орендним договором, та зазначено, що наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Девелопмент ЛТД" та інші проти Ірландії" в якій він постановив, що статтю 1 Першого протоколу Конвенції можна застосувати до захисту "правомірних очікувань" щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. "Правомірні очікування" виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати, що таке рішення є дійсним та розраховувати на певний стан речей. З наведеного слідує висновок про те, що по-перше, особа, якій відповідним рішенням надано право користування земельною ділянкою, набуває право власності на майно у вигляді правомірних очікувань щодо набуття у майбутньому права володіння майном (право оренди) ще до укладення відповідного договору оренди на виконання даного рішення, по-друге, після укладення відповідного договору оренди у особи виникає право мирно володіти майном, яким є майнові права (право оренди) протягом певного строку. При цьому, право власності на майно у вигляді як правомірних очікувань, так і майнового права (права оренди), є об'єктом правового захисту згідно зі статті 1 Першого протоколу до Конвенції та національного законодавства України.

З огляду на що, судам необхідно було дослідити наявність відповідних юридичних фактів, з якими закон пов'язує наявність підстав для поновлення спірних договорів оренди землі на той самий строк і на тих самих умовах згідно з частиною 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі".

Таким чином, господарські суди попередніх інстанцій ухвалили судові рішення без повного дослідження усіх обставин справи, тоді як відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України оцінка доказів повинна ґрунтуватися на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Зважаючи на це, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що у зв'язку з визначеними Господарським процесуальним кодексом України повноваженнями Вищого господарського суду України як касаційної інстанції слід враховувати, що згідно з частиною другою статті 1117 названого Кодексу касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до пункту 3 статті 1119 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції і передати справу на новий розгляд.

За таких обставин, касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а судові акти попередніх інстанцій - скасуванню з направленням справи на новий розгляд.

При новому розгляді справи суду необхідно врахувати все вищевикладене, всебічно і повно з'ясувати обставини справи, дійсні права та обов'язки сторін. В залежності від встановленого, вирішити спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 27.06.2017 та рішення Господарського суду Чернігівської області від 12.05.2017 у справі №927/302/17 скасувати.

Справу направити на новий розгляд до Господарського суду Чернігівської області.

Головуючий суддя В. А. Корсак

С у д д і І. В. Алєєва

М. В. Данилова