ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" грудня 2017 р. Справа № 922/2267/17

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Фоміна В. О., суддя Крестьянінов О.О. , суддя Пуль О.А.

при секретарі Курченко В.А.

за участю представників сторін:

позивача- Касіяненко І.В. (довіреність № 1647 від 24.11.17)

відповідача - не прибув

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Лимард» (вх. №2867 Х/2) на рішення Господарського суду Харківської області від 29.08.2017 у справі №922/2267/17

за позовом Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр забезпечення виробництва» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», м. Харків,

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Лимард», м. Харків,

про стягнення коштів,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2017 року позивач, ПАТ «Українська залізниця» в особі філії «Центр забезпечення виробництва» ПАТ «Українська залізниця», звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з ТОВ «Компанія Лимард» пені у розмірі 337,27 грн., 50590,80 грн. штрафу за невиконання умов договору поставки №ЦЗВ-01-00516-01, що разом складає 50928,07 грн.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 29.08.2017 у справі № 922/2267/17 (суддя - Лаврова Л.С.) позовні вимоги задоволено у повному обсязі, стягнуто з ТОВ "Компанія Лимард" на користь ПАТ "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" штрафні санкції у розмірі 50928,07 грн. та 1600,00 грн. судового збору.

Відповідач з вказаним рішенням не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 29.08.2017 у справі № 922/2267/17 і прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Скарга апелянта мотивована тим, що ТОВ «Компанія Лимард», взявши на себе зобов'язання за договором поставки №ЦЗВ-01-00516-01 від 18.04.2016 щодо поставки запчастин до локомотивів та рухомого складу, за рознарядкою позивача, не виконало свої зобов'язання через невиконання ТОВ «Авіанова» (постачальник) своїх зобов'язань за договором поставки №100117-1 від 10.01.2017 щодо поставки вказаних запчастин до локомотивів та рухомого складу ТОВ «Компанія Лимард» (замовнику). Тому, останній вважає, що не несе відповідальності за невиконання умов договору поставки №ЦЗВ-01-00516-01 від 18.04.2016 в частині непоставки позивачу вказаних запчастин. До того ж, апелянт вказує, що застосування у пункті 10.1 договору поставки №ЦЗВ-01-00516-01 від 18.04.2016 штрафних санкцій у вигляді пені та штрафу є порушення статті 61 Конституції України щодо притягнення його до відповідальності двічі за одне й те саме порушення.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 29.09.2017 апеляційна скарга прийнята до провадження та призначена до розгляду на 06.11.2017, у відповідності до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями, у наступному складі суду: головуючий суддя Фоміна В.О., суддя Крестьянінов О.О., суддя Шевель О.В.

06.11.2017, у відповідності до протоколу автоматизованої зміни складу суду, у зв'язку з відпусткою судді Шевель О.В. склад судової колегії змінено на: головуючий суддя Фоміна В.О., суддя Крестьянінов О.О., суддя Пуль О.А.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 06.11.2017 розгляд справи відкладено на 04.12.2017.

07.11.2017 від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№11265).

14.11.2017 від позивача надійшло клопотання про призначення наступного судового засідання в режимі відеоконференції (вх.№11585), яке задоволено ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 15.11.2017.

В судовому засіданні 04.12.2017 представник позивача заперечувала проти апеляційної скарги, навела відповідні доводи, просила суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Господарського суду Харківської області від 29.08.2017 залишити без змін.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча був повідомлений про час та місце судового розгляду справи. Враховуючи, що явка сторін обов'язковою судом не визнавалась та враховуючи належне повідомлення учасників даної справи, а також достатність матеріалів справи для об'єктивного, повного та всебічного розгляду апеляційної скарги відповідача на рішення Господарського суду Харківської області від 29.08.2017 у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про розгляд справи без участі відповідача.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст. 101 ГПК України, заслухавши в судовому засіданні представника позивача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Відповідно до пункту 1.1. Положення про філію "Центр забезпечення виробництва" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", затвердженого наказом ПАТ "Укрзалізниця" від 24.02.2017 №100, це положення визначає юридичний статус, мету та предмет діяльності, порядок формування та використання майна, порядок здійснення керівництва, основні принципи ведення господарської діяльності та інші питання діяльності філії "Центр забезпечення виробництва" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", створеної відповідно до законодавства України та статуту публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - Товариство). Товариство утворене та діє відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", постанов Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 № 200 "Про утворення публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", від 02.09.2015 №735 "Питання публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (в редакції постанови КМУ від 18.01.2017 №52).

Пунктом 2.1. Положення визначено, що філія є відокремленим підрозділом Товариства, яка не має статусу юридичної особи. Філія діє від імені Товариства та в його інтересах, здійснює делеговані Товариством функції відповідно до мети, завдань та предмету діяльності Товариства.

Від імені Товариства, відповідно до наданих повноважень та довіреності, філія має право вчиняти правочини, укладати цивільні та господарські договори (угоди, контракти) вести претензійну роботу, набувати майнових та немайнових прав, виступати позивачем, в тому числі цивільним, та відповідачем у судах всіх інстанцій, з усіма правами, наданими законом позивачу, цивільному позивачу, відповідачу, третій особі, з правом підпису усіх процесуальних документів, в межах свої повноважень, передбачених внутрішнім документами Філії, а також вчиняти інші дії, які необхідні для здійснення фінансово-господарської діяльності Філії з урахуванням процедури, передбаченої пунктом 5.7 цього Положення (п.п.1 п. 2.7 положення).

Відповідно до чинного законодавства, зокрема, Цивільного та Господарського кодексів України, Законів України "Про господарські товариства", "Про акціонерні товариства", "Про банки і банківську діяльність", юридичні особи для здійснення своїх функцій мають право створювати філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами.

Коло повноважень відокремленого підрозділу юридичної особи стосовно здійснення у господарському суді повноваження сторони у справі від імені цієї особи визначається установчими документами останньої, положенням про відокремлений підрозділ, яке затверджено юридичною особою, або довіреністю, виданою нею ж у встановленому порядку керівникові цього підрозділу. При цьому слід мати на увазі, що стороною у справі є юридична особа, від імені якої діє відокремлений підрозділ, і рішення приймається саме стосовно підприємства чи організації - юридичної особи, але в особі її відокремленого підрозділу, наприклад: "Стягнути з підприємства "А" в особі його відокремленого підрозділу - філії № 1 на користь організації "Б" в особі її Н-ської філії таку-то суму" (п. 1.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

18.04.2016 між ПАТ "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" (замовник) та ТОВ "Компанія Лимард" (постачальник) укладено договір поставки №ЦЗВ-01-00516-01, за умовами якого постачальник зобов'язався поставити та передати у власність, а замовник прийняти та оплатити продукцію, найменування, марка й кількість якої вказується в специфікації, яка є невід'ємною частиною Договору, на умовах, що викладені в договорі.

Пунктом 1.2 договору визначено найменування продукції: частини залізничних локомотивів, трамвайних моторних вагонів і рухомого складу; кріплення та арматури і їхні частини; механічне устаткування для керування рухом/частини локомотивів чи рухомого складу (запасні частини до тепловозів серії 2ТЕ116, 2М62, 2ТЕ10). Пунктом 1.3 було вказано виробників продукції.

Відповідно до п. 4.1 договору, ціна визначається даним договором і приймається сторонами: в національній валюті України - гривні, на умовах СРТ (перевезення оплачено до…) пункт призначення - склад матеріальних ресурсів філії "ЦЗВ" ПАТ "Укрзалізниця", Київська обл., м. Фастів, вул. Шевченко 48. Постачання здійснюється за цінами, передбаченими у специфікації до Договору.

Загальна сума Договору на момент його підписання складала 5451577,52 грн., крім того ПДВ 20% - 1090315,50 грн., що разом становить 6541893,02 грн. (п. 4.3 Договору).

30.12.2016 між сторонами укладено додаткову угоду №2, відповідно до якої, до договору включено Специфікацію №2 на загальну суму 337272,00 грн. (з ПДВ) та викладено в новій редакції пункт 4.3 Договору, загальна сума Договору поставки складає 5732637,52 грн., крім того ПДВ 20% - 1146527,50 грн. Також, цією додатковою угодою продовжено термін дії Договору до 31.03.2017.

Умови і терміни постачання продукції закріплено в розділі 5 укладеного Договору поставки. Постачальник здійснює поставку продукції автомобільним транспортом на умовах СРТ (відповідно до вимог "ІНКОТЕРМС" ред. 2010, п. 5.1 Договору).

Поставка проводиться партіями протягом терміну дії договору, тільки після письмової рознарядки замовника, яка вважається дозволом на поставку та є підтвердженням готовності замовника до прийому продукції. Рознарядка надається постачальнику в оригіналі та з застосуванням факсимільного зв'язку. Після отримання рознарядки по факсу постачальник повинен протягом доби направити замовнику копію отриманої рознарядки з відміткою, що підтверджує її отримання, або іншим чином підтвердити її отримання.

Кожна партія продукції постачається протягом 30-ти календарних днів з дати письмової рознарядки замовника, якщо інше не вказано у рознарядці. Датою поставки продукції вважається дата приймання цієї продукції замовником на складі матеріальних ресурсів філії "ЦЗВ" ПАТ "Укрзалізниця", Київська область, м. Фастів, вул. Шевченко, 48, що підтверджується належно оформленою видатковою накладною, довіреністю або Актом прийому-передачі.

Відповідно до п. 6.1 договору оплата за кожну партію поставленої продукції по даному договору проводиться замовником протягом 30 календарних днів після дати поставки партії продукції, у відповідності з рахунком-фактурою на дану партію, обумовлену згідно з п. 5.2. та при наявності податкової накладної, оформленої та зареєстрованої у відповідності до вимог чинного законодавства України.

20.02.2017 позивач направив на адресу відповідача рознарядку (дозвіл) №ЦЗВ-20/770 на отримання протягом лютого-березня 2017 року продукції «коллекторы выпусные с патрубками» на загальну суму з ПДВ - 337272,00 грн. Зазначене підтверджується копію фіскального чеку №3503 від 21.02.2017 р. та описом вкладення у цінний лист (а.с. 24-26 т. 1).

Відповідачем поставку вказаної продукції у строк передбачений у рознарядці не здійснено, товар не поставлений. Зазначене не заперечується відповідачем.

Відповідно до матеріалів справи, позивач звертався до відповідача з претензією №ЦЗВ-20/2195 від 01.06.2017 про перерахування штрафних санкцій за порушення термінів постачання продукції (а.с. 28-30 т.1): пені - 337,27 грн. та штрафу 50590,80 грн. Проте, претензія була залишена без розгляду.

Крім того, відповідно до п. 9.1 договору постачальник зобов'язаний надати забезпечення виконання даного договору у вигляді оригіналу банківської гарантії або страхової гарантії у вигляді оригіналу договору страхування фінансового ризику невиконання або неналежного виконання постачальником договірних зобов'язань, у розмірі, що становлять 5% від вартості договору, яке надається до укладення договору.

Відповідно до пункту 9.5 договору, у разі порушення постачальником умов договору, а саме: непоставки продукції більше, ніж на п'ятнадцать днів, замовник звертає стягнення на договірне забезпечення та має право в односторонньому порядку розірвати даний договір, письмово повідомивши про це постачальника.

Однак, за умовами гарантії від 15.04.2016 р. №022-071-00072 термін її дії закінчився 10.01.2017 і позивач не звертав стягнення на договірне забезпечення.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначив, що у відповідності до умов пункту 10.1 укладеного між сторонами договору поставки, відповідач, у разі не виконання зобов'язань щодо поставки продукції у строк передбачений у рознарядці, повинен сплатити позивачу штрафні санкції у вигляді пені в розмірі 0,1% від суми непоставленої в строк продукції на умовах, передбачених п.5.2 даного договору, а за прострочення понад 30 календарних днів додатково стягується штраф у розмірі 15% від суми непоставленої в строк продукції.

Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд зазначив, що матеріалами справи підтверджується порушення відповідачем зобов'язань за договором поставки №ЦЗВ-01-00516-01, а тому суд визнав правомірним нарахування позивачем штрафних санкцій у відповідності до умов п. 10.1 договору, та задовольнив позовні вимоги у повному обсязі.

З таким висновком погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до положень ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК).

Отже, враховуючи невиконання відповідачем умов договору від 18.04.2016№ЦЗВ-01-00516-01 в частині поставки товару у строк, згідно рознарядки позивача від 20.07.2017 року, про що не заперечує відповідач у відзиві на позов та в апеляційній скарзі, колегія суддів погоджується з тим, що відповідач вважається таким, що порушив зобов'язання за спірним договором.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи відповідача про те, що порушення зобов'язань за договором поставки від 18.04.2016 № ЦЗВ-01-00516-01 відбулось не з вини відповідача, оскільки останній як замовник за договором поставки, укладеним з ТОВ «Авіанова» (постачальник) не отримав від постачальника (ТОВ «Авіанова») замовлену позивачем за рознарядкою від 20.02.2017 продукцію.

Відповідно до частин 1, 2 статті 3 ГК України, під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб'єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).

Статтями 42, 43 ГК України визначено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом.

Отже, укладаючи договір з ТОВ «Авіанова» на поставку продукції, яку необхідно поставити позивачу за договором № ЦЗВ-01-00516-01, відповідач діяв на власний ризик, обираючи відповідного контрагента та укладаючи з ним договір.

Тим більш, що умовами укладеного між ТОВ «Авіанова» та ТОВ «Компанія Лимард» договору поставки від 10.01.2017 №100117-1 передбачена відповідальність постачальника (ТОВ «Авіанова») за невиконання умов вказаного договору (п. 11.3 договору, а.с. 139 т.1).

Статтею 617 ЦК України та частиною другої статті 218 ГК України, передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

То ж, такі доводи відповідача є неправомірними, а обставини, які наведені відповідачем в обгрунтування не виконання зобов'язань за договором поставки, не звільняють останнього від наслідків порушення такого зобов`язання.

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено правові наслідки порушення зобов'язання - зокрема, сплату неустойки.

Відповідно до 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до пункту 10.1, укладеного між сторонами договору поставки від 18.04.2016 № ЦЗВ-01-00516-01, за порушення термінів постачання постачальник оплачує замовнику пеню в розмірі 0,1% від суми непоставленої в строк продукції на умовах, передбачених п.5.2 даного договору, а за прострочення понад 30 днів календарних днів додатково стягується штраф у розмірі 15% від суми непоставленої в строк продукції.

Отже, враховуючи встановлений судами першої та апеляційної інстанції факт порушення строків поставки та беручи до уваги передбачений п. 10.1 договору обов'язок постачальника за порушення термінів поставки сплатити замовнику пеню у розмірі 0,1% від суми непоставленої у строк продукції, а за прострочення понад 30 календарних днів додатково сплатити штраф у розмірі 15% від суми непоставленої в строк продукції, колегія суддів вважає правомірними заявлені позовні вимоги.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що в договорі сторонами визначена пеня у розмірі 0,1% від суми недопоставленої продукції, як разовий платіж, без нарахування вказаної суми за кожен день, як передбачено статтею 549 ЦК України.

Статтею 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Тобто, законодавцем передбачено господарські санкції: неустойка, штраф та пеня.

Неустойка - це визначена законом або договором грошова сума, яку боржник повинен сплатити кредиторові у разі невиконання або неналежного виконання зобов'язання (наприклад, прострочення строків виконання зобов'язання).

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Загальні засади цивільного законодавства встановлено статтею 3 ЦК України, до цього переліку, зокрема, належить свобода договору.

Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Сторони скористались своїм правом та вільно визначили умови договору в тому числі відповідальність за невиконання взятих на себе зобов'язань за договором. Договір є чинним, умови щодо відповідальності сторін не змінювались та є обов'язковими до виконання.

Виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими ГК та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов'язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення ЦК (частина перша статті 199 ГК),

Видами забезпечення виконання зобов'язання за змістом положень частини першої статті 546 ЦК є неустойка, порука, гарантія, застава, притримання, завдаток, а частиною другою цієї норми визначено, що договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік забезпечувальних заходів для належного виконання зобов'язання не є вичерпним і сторони, використовуючи принцип свободи договору, передбачений статтею 627 ЦК, мають право встановити й інші, окрім тих, що передбачені частиною першою статті 546 ЦК, засоби, які забезпечують належне виконання зобов'язання, за умови, що такий вид забезпечення не суперечить закону.

За змістом положень частини четвертої статті 231 ГК розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Між тим, для договірної практики та практики правозастосування сама лише назва тієї чи іншої санкції, вжита в тексті договору, практичного значення не має. У такому випадку слід виходити з мети встановлення у законі відповідальності за порушення зобов'язання у вигляді штрафної санкції - забезпечення належного виконання зобов'язань.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 08.02.2017 у справі №3-1217гс16.

Отже, судом першої інстанції правомірно визначено пеню, яка передбачена умовами спірного договору у розмірі 0,1% від суми недопоставленої продукції, неустойкою, застосування якої не суперечить нормам Цивільного та Господарського кодексів України.

Пунктом 10.1 договору сторони визначили, що за прострочення поставки до 30 днів боржник сплачує неустойку у розмірі 0,1% від суми непоставленої продукції; а понад 30 днів - штраф 15% від суми непоставленої продукції.

Наведе свідчить, що сторонами застосовано у договорі штрафні санкції за різні види порушення - прострочення до 30 днів передбачає сплату неустойки у розмірі 0,1 % від недопоставленої продукції, а понад 30 днів - 15 %. Зазначене спростовує доводи апелянта про покладення на нього подвійної відповідальності за одне і те саме порушення.

Перевіривши наявний в матеріалах справи розрахунок неустойки за прострочення поставки до 30 днів, судова колегія дійшла висновку, що він є арифметично вірним, відповідає умовам договору та обставинам справи (загальна сума продукції, що підлягала поставці - 337272,00 грн. *0,1 % = 337,27 грн.).

Розрахунок заявленої до стягнення суми штрафу у розмірі 50590,80 грн. також колегія судів визначила, як арифметично вірний, та таким, що відповідає умовам договору та обставинам справи (загальна сума продукції, що підлягала поставці - 337272,00 грн. *15 % = 50590,80 грн).

Тому, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно задоволені вимоги про стягнення з ТОВ «Компанія Лимард» 337,27 грн. неустойки та 50590,80 грн. штрафу за невиконання відповідачем умов договору поставки № ЦЗВ-01-00516-01 від 18.04.2016.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в матеріалах та фактичних обставинах справи, та спростовуються вищенаведеним. Інших підстав для скасування оскаржуваного рішення апелянтом не наведено.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України Господарський суд докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи наведені обставини справи та норми права, колегія суддів дійшла висновку про відповідність оскаржуваного рішення нормам чинного законодавства та матеріалам справи, на підставі чого, рішення Господарського суду Харківської області від 29.08.2017 у справі № 922/2267/17 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п.1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, одностайно, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальність «Компанія Лимард» залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 29.08.2017 у справі № 922/2267/17 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 11.12.17

Головуючий суддя Фоміна В. О.

Суддя Крестьянінов О.О.

Суддя Пуль О.А.