ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" грудня 2017 р. Справа № 914/1923/17

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді Марка Р.І

суддів Костів Т.С.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання Кобзар О.В.

за участю представників:

позивача: ОСОБА_2;

відповідача: не зявився;

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства Львівський державний інститут з проектування нафтопеперобних та нафтохімічних підприємств Львівдніпронафтохім, № 136П-вих від 17.11.2017р. (вх. № 01- 05/5585/17 від 28.11.17)

на рішення Господарського суду Львівської області від 06.11.2017р.

у справі № 914/1923/17, суддя Манюк П.Т.

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Львівгаз збут, м. Львів,

до відповідача: Державного підприємства Львівський державний інститут з проектування нафтопереробних і нафтохімічних підприємств Львівдіпронафтохім, м. Львів

про стягнення заборгованості

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду Львівської області від 06.11.2017р. у справі №914/1923/17 позов Товариства з обмеженою відповідальністю Львівгаз збут до Державного підприємства Львівський державний інститут з проектування нафтопереробних і нафтохімічних підприємств Львівдіпронафтохім про стягнення заборгованості задоволено повністю.

Присуджено до стягнення з Державного підприємства Львівський державний інститут з проектування нафтопереробних і нафтохімічних підприємств Львівдіпронафтохім на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Львівгаз збут суму в розмірі 118 949, 09 грн, з них: 96 762, 91 грн основної заборгованості; 6 254, 70 грн інфляційних нарахувань; 1 632, 17 грн 3 % річних; 12 541, 31 грн пені; 1 757, 87 грн судового збору.

Не погодившись з рішенням Господарського суду Львівської області від 06.11.2017р. у справі №914/1923/17 відповідач звернувся до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою № 136П-вих від 17.11.2017р. (вх. № 01-05/5585/17 від 28.11.17), в якій просить рішення Господарського суду Львівської області від 06.11.2017р. у справі №914/1923/17 скасувати та залишити позов без розгляду.

Свої доводи скаржник аргументує, зокрема тим, що позовну заяву одержано судом 20 вересня 2017 р., а тому 60 денний строк для розгляду справи, встановлений ст. 69 ГПК України, спливав лише 20 листопада 2017р., отже у суду були усі можливі для забезпечення прав відповідача, відкладення розгляду даної справи в межах ст. 69 ГПК України, однак судом було прийняте незаконне рішення щодо розгляду даної справи відповідно до ст. 75 ГПК України у відсутності представника відповідача, за наявними у ній матеріалами. Крім того, апелянт зазначає, що позивачем не подано належних доказів, які б підтверджували повноваження ОСОБА_3, яким підписано позовну заяву № LVZ007/2-ск-5590-0917, діяти від імені позивача в якості директора ТзОВ «Львівгаз збут». Також, апелянт вказує, що ухвалами суду було витребувано необхідні документи для розгляду справи по суті, які позивачем не було подано, що є безумовною підставою для залишення позову без розгляду. У звязку із вищенаведеним, скаржник вважає, що позов повинен бути залишений без розгляду.

Згідно автоматизованого розподілу судової справи між суддями КП Документообіг господарських судів, 28.11.2017р. справу за № 914/1923/17 розподілено до розгляду судді доповідачу Марку Р.І., у складі колегії суддів Костів Т.С. та Желіка М.Б.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 29.11.2017р. апеляційну скаргу Державного підприємства Львівський державний інститут з проектування нафтопеперобних та нафтохімічних підприємств Львівдніпронафтохім, № 136П-вих від 17.11.2017р. прийнято до провадження та справу № 914/1923/17 призначено до розгляду на 11.12.2017р.

В судовому засіданні від 11.12.2016 року представник позивача надав пояснення по суті спору, а також пояснення з питань, що виникли в процесі розгляду апеляційної скарги.

Відповідач участі свого уповноваженого представника в судовому засіданні не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до п.3.9.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що ухвалою суду про призначення справи до розгляду явку представників сторін в судове засідання не визначено обов'язковою, відповідач належним чином повідомлений про час та місце розгляду апеляційної скарги, відтак, не був позбавлений конституційного права на захист охоронюваних законом інтересів, а у справі міститься достатньо доказів для розгляду апеляційної скарги по суті, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду вирішила апеляційну скаргу розглянути за відсутності представника відповідача.

Відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 99 ГПК України у судовому засіданні 11.12.2017р. оголошено вступну та резолютивну частини постанови Львівського апеляційного господарського суду.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, який підтримав свою позицію, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Дослідивши матеріали справи судами встановлено, що 01.01.2016 між сторонами у справі було укладено договір на постачання природного газу для потреб непобутових споживачів (субєктів господарювання) № АР016, відповідно до умов якого, постачальник (позивач) зобовязується передати у власність споживачу (відповідач) природний газ (далі - газ), а споживач зобовязується прийняти та оплатити вартість газу у розмірах, строки та порядку, що визначені договором.

Згідно з п. 11.1 договору, він вважається продовженим на кожний календарний рік, якщо за місяць до закінчення строку дії договору жодною зі сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов. При цьому, сторони мають внести зміни до договору щодо планових обсягів постачання газу на продовжений строк

Додатковою угодою від 01.12.2016 № 1 до договору, сторони домовились здійснити зміни у договорі та викласти в наступній редакції п. 1.2 договору: Річний плановий обсяг постачання газу у 2017 році - до 27 000 тис. куб. м.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач зобовязання згідно з умовами договору виконав, що підтверджується актами приймання - передачі природного газу за січень-березень 2017 року, а саме: акт від 31.01.2017 № ЗЛВ00007589 на суму 89 735, 82 грн; акт від 28.02.2017 № ЗЛВ00018046 на суму 32 963, 30 грн; акт від 31.03.2017 № ЗЛВ00025401 на суму 4 063, 79 грн. Дані акти приймання передачі природного газу підписані належним чином сторонами, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до ст. 175 ГК України майнові зобовязання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно з ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічні вимоги встановлені ст. 193 ГК України.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Відповідно до ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобовязань, є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч.1 ст.598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Однією із підстав припинення зобовязання є, у відповідності до ст.599 ЦК України, виконання, проведене належним чином.

Між сторонами у справі виникли договірні відносини на підставі договору № АР016 від 01.01.2016р.

Відповідно пп. 4.2.3 п. 4.2. розділу IV договору, остаточний розрахунок по оплаті місячної вартості газу здійснюється до 10-го числа місяця, наступного за місяцем постачання газу.

Разом з цим, як правомірно зазначив суд першої інстанції, в матеріалах справи відсутні докази виконання оплати суми боргу в розмірі 96 762, 91 грн станом на момент розгляду справи представники сторін до суду не подали. Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з правомірним висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості за поставлений природний газ в розмірі 96 762, 91 грн, розмір якої підтверджений актом звірки розрахунків, підписаним уповноваженими представниками сторін є підставними та підлягають до задоволення.

Крім того, у звязку з порушенням відповідачем строків оплати суми основного боргу, позивач здійснив нарахування 1 632, 17 грн - 3 % річних, 6 254, 70 грн - інфляційних нарахувань та 12 541, 31 грн пені.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачена цією статтею сплата суми боргу за грошовим зобовязанням з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також трьох процентів річних з простроченої суми, здійснюється незалежно від тієї обставини, чи був передбачений договором відповідний захід відповідальності.

Відповідно до п. 3.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 4 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (п. 4.1 зазначеної Постанови).

Крім того, відповідно до положень ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Стаття 549 ГПК України визначає, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, а штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Згідно з п . 6.2.1 Договору, у разі порушення споживачем строків оплати, передбачених розділом IV Договору, споживач сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу, за кожен день прострочення платежу.

Колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду погоджується із висновком Господарського суду Львівської області щодо стягнення з відповідача 1 632, 17 грн - 3 % річних, 6 254, 70 грн - інфляційних нарахувань та 12 541, 31 грн пені та дійшла висновку, що судом першої інстанції підставно задоволені дані вимоги. Дані розрахунки сторонами не заперечуються.

Крім цього, необхідно зазначити, що твердження апелянта що позовну заяву одержано судом 20 вересня 2017 р., а тому 60 денний строк для розгляду справи, встановлений ст. 69 ГПК України, спливав лише 20 листопада 2017р., отже у суду були можливості відкласти розгляд справи у звязку із поданим клопотанням відповідача та надати можливість захистити свої права є безпідставними, оскільки як підставно зазначив місцевий господарський суд, відповідно до ст. 75 ГПК України у відсутності представника відповідача можливо розглянути справу, за наявними у ній матеріалами яких достатньо для вирішення спору по суті.

Крім того, Господарський процесуальний кодекс України не обмежує кількості представників, яких може призначити одна особа. Так, юридичну особу за посадою може представляти її керівник. Інші особи, які є штатними працівниками юридичної особи, можуть бути її представниками, якщо вони діють у межах, визначених законодавством чи установчими документами юридичної особи.

Частиною 3 ст. 28 ГПК України визначено, що представниками юридичних осіб можуть бути також інші особи, повноваження яких підтверджуються довіреністю від імені підприємства, організації.

Таким чином, зазначений у клопотанні про відкладення представник не є єдиною особою, що має право представляти інтереси товариства в суді.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для реалізації якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Відповідно до абз. 1 п. 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Також, необхідно зазначити, що безпідставним є твердження скаржника, що позивачем не подано належних доказів, які б підтверджували повноваження ОСОБА_3, яким підписано позовну заяву № LVZ007/2-ск-5590-0917, діяти від імені позивача в якості директора ТзОВ «Львівгаз збут», з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.54 ГПК України позовна заява подається до господарського суду в письмовій формі і підписується повноважною посадовою особою позивача або його представником, прокурором, громадянином - суб'єктом підприємницької діяльності або його представником.

Частинами 1-3 ст.28 ГПК України передбачено, що справи юридичних осіб в господарському суді ведуть їх органи, що діють у межах повноважень, наданих їм законодавством та установчими документами, через свого представника. Керівники підприємств та організацій, інші особи, повноваження яких визначені законодавством або установчими документами, подають господарському суду документи, що посвідчують їх посадове становище. Представниками юридичних осіб можуть бути також інші особи, повноваження яких підтверджуються довіреністю від імені підприємства, організації. Довіреність видається за підписом керівника або іншої уповноваженої ним особи та посвідчується печаткою підприємства, організації.

Згідно із ст.246 ЦК України довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами, та скріплюється печаткою цієї юридичної особи.

Відповідно до ч.3 ст.57 ГПК України до позовної заяви, підписаної представником позивача, додається довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження представника позивача.

Позовна заява № Lvz 007.2 ск 5590 - 0917 від 19.09.2017р. року підписана директором ТОВ «Львівгаз збут» ОСОБА_3.

Відповідно до ч.1 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» в Єдиному державному реєстрі містяться такі відомості щодо юридичної особи: відомості про керівника юридичної особи, а за бажанням юридичної особи - також про інших осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо: прізвище, імя, по батькові, дата народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті про право здійснювати платежі за серією та номером паспорта), дані про наявність обмежень щодо представництва юридичної особи.

Частиною 1 ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» встановлено, що якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою.

Відповідно до Витягу з Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 14.09.2017р. відносно ТОВ «Львівгаз Збут», особою, яка уповноважена представляти юридичну особу у правовідносинах з третіми особами або осіб, які мають право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори та дані про наявність обмежень щодо представництва від імені юридичної особи, зазначено ОСОБА_3, 06.04.2016р. - керівник (а.с.31-35).

Згідно із ч.2 ст.34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, колегія суддів вважає, що повноваження ОСОБА_3 підтверджуються саме відомостями, які містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Щодо твердження скаржника, що ухвалами суду було витребувано необхідні документи для розгляду справи по суті, які позивачем не було подано, що є безумовною підставою для залишення позову без розгляду, необхідно зазначити наступне.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 81 ГПК України господарський суд залишає позов без розгляду, якщо позивач без поважних причин не подав витребувані господарським судом матеріали, необхідні для вирішення спору, або представник позивача не з'явився на виклик у засідання господарського суду і його нез'явлення перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до п. 4.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України, від 26.12.2011, № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" при вирішенні питання щодо залишення позову без розгляду (стаття 81 ГПК України) господарським судам слід мати на увазі, що застосування пункту 5 частини першої цієї статті можливо лише за наявності таких умов:

- додаткові документи вважаються витребуваними, тільки якщо про це зазначено у відповідному процесуальному документі або, в разі оголошення перерви в судовому засіданні, - в протоколі такого засідання;

- витребувані документи чи явка представника позивача дійсно необхідні для вирішення спору, тобто за їх відсутності суд позбавлений можливості вирішити спір по суті;

- позивач не подав документи, витребувані судом при підготовці справи до розгляду (стаття 65 ГПК України) або в порядку статті 38 названого Кодексу, чи не направив свого представника в засідання господарського суду без поважних причин. Отже, перш ніж залишити позов без розгляду господарський суд зобов'язаний з'ясувати причини невиконання його вимог позивачем і об'єктивно оцінити їх поважність.

Поважними, з урахуванням конкретних обставин справи, вважаються причини, які за об'єктивних, тобто не залежних від позивача, обставин унеможливлювали або істотно утруднювали вчинення ним відповідних процесуальних дій; при цьому береться до уваги й те, чи вживав позивач заходів до усунення цих обставин або послаблення їх негативного впливу на виконання позивачем процесуальних обов'язків, покладених на нього судом. Відповідні докази подаються позивачем і оцінюються господарським судом за загальними правилами статті 43 ГПК України.

У разі неповідомлення позивачем таких причин суд вправі, в залежності від конкретних обставин справи, або залишити позов без розгляду, або розглянути справу за наявними в ній доказами.

Як вбачається з матеріалів справи, місцевим господарським судом, а саме ухвалами суду від 20.09.2017р. (ухвала про прийняття позовної заяви), від 09.10.2017р. (ухвала про відкладення розгляду справи) та від 23.10.2017р. (ухвала про відкладення розгляду справи) явка представника позивача у судовому засіданні обов'язковою не визнавалась та жодних документів у позивача витребувано не було. Натомість, вказаними ухвалами зобов'язано відповідача подати зазначені у них докази.

Разом з цим, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що суд першої інстанції мав право надати оцінку наданим позивачем до позовної заяви доказам і при їх недостатності, розглянути справу по суті та прийняти відповідне рішення, а не подання відповідачем та позивачем визначених ухвалою суду документів, не може вважатися безумовною підставою для залишення позову без розгляду, оскільки, вказані докази є підтвердженням певних обставин та мають бути досліджені під час вирішення даного господарського спору по суті з відповідною правовою оцінкою, тобто суд не позбавлений можливості вирішити спір по суті, виходячи з наявних матеріалів справи та фактичних доказів наданих сторонами.

З огляду на наведене, колегія суддів зазначає, що відповідно до постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18 від 26.12.2011 року, якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами.

Результатом вирішення спору у суді за наслідками розгляду справи по суті є судове рішення по суті заявлених позовних вимог, що передбачено ст. 82 ГПК України.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції зауважує, що у випадку, якщо суд приступив до розгляду справи, він за результатами розгляду справи ухвалює судовий акт за наявними у справі матеріалами (якщо сторони не надали інші, витребувані судом, докази), тому що позивач, який користується принципом диспозитивності, тобто правом не надавати докази, має нести ризик відмови в позові при недоведеності позовних вимог; в той же час, за умови фізичної відсутності ряду доказів у позивача, він не може бути позбавлений можливості вирішення спору в судовому порядку взагалі, бо це суперечило б положенням ст. 124 Конституції України.

Інші твердження апелянта, які викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки вони не доведені належними та допустимими доказами та спростовуються матеріалами даної справи.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33 та 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Отже, з огляду на викладене вище, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 06.11.2017р. відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає, а інші зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не відповідають матеріалам справи, документально не обґрунтовані, не базуються на законодавстві, що регулює спірні правовідносини, а тому не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст. 104 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку, відповідно до вимог ст.49 ГПК України покласти на скаржника.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

п о с т а н о в и в:

1. Рішення Господарського суду Львівської області від 06.11.2017р. в справі за номером 914/1923/17 залишити без змін.

2. Апеляційну скаргу Державного підприємства Львівський державний інститут з проектування нафтопеперобних та нафтохімічних підприємств Львівдніпронафтохім, № 136П-вих від 17.11.2017р. залишити без задоволення.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в до ВГС України в порядку і строки встановлені ст.ст.109,110 ГПК України.

Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Повний текст постанови виготовлений 12.12.2017р.

Головуючий-суддя Марко Р.І.

Суддя Костів Т.С.

Суддя Желік М.Б.