ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" грудня 2017 р. Справа № 917/654/17

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В. І. , суддя Слободін М.М.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - Берегун Т.М., за довіреністю від 15.02.2017 року №10-74/1931;

відповідача - Кримець Л.І., за довіреністю від 12.05.2015 року №НАК 958564;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Новий Стиль", м. Миргород, Полтавська область (вх. №3466П1/18)

на рішення господарського суду Полтавської області від 06.06.2017р.

у справі №917/654/17

за позовом Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго", м. Полтава в особі Миргородської філії ПАТ "Полтаваобленерго", м. Миргород

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Новий Стиль", м. Миргород, Полтавська область

про стягнення грошових коштів в сумі 1 387 365,66 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 06.06.2017р. у справі №917/654/17 (суддя Ціленко В.А.), з урахуванням ухвали про виправлення описки від 16.06.2017 року, позов задоволено частково; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Новий Стиль" на користь Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго" в особі Миргородської філії ПАТ "Полтаваобленерго"в особі Миргородської філії ПАТ "Полтаваобленерго" заборгованість за активну електричну енергію в сумі 753 030,05 грн., заборгованість за перетікання реактивної електричної енергії в сумі 14 663,36 грн., а також 11515,40грн. судового збору; в іншій частині у позові відмовлено.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Новий Стиль", м. Миргород, Полтавська область з рішенням суду першої інстанції не погодилося та звернулося до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 06.06.2017р. у справі №917/654/17 та передати справу на розгляд до господарського суду Полтавської області для нового розгляду зі стадії порушення провадження у справі.

Так, в апеляційній скарзі апелянт зазначає про те, що судом першої інстанції було позбавлено його можливості бути присутнім у судовому засіданні та надавати докази.

Так, як зазначає відповідач, господарському суду Полтавської області та позивачу достеменно було відомо про те, що свавільним рішенням керівництва УДППЗ "Укрпошта" як Полтавської дирекції, так і Центру поштового зв'язку Полтавської дирекції, до укладання договору між відповідачем та УДППЗ "Укрпошта" про доставку поштової кореспонденції УДППЗ "Укрпошта", не буде доставляти до відповідача реєстровані поштові відправлення.

Відмова відповідача укладати з УДППЗ "Укрпошта" договір про надання поштових послуг викликана, зокрема, недовірою до Центру поштового зв'язку №5 щодо надання послуг поштового зв'язку.

Також, на думку апелянта, оскаржуване рішення підлягає скасуванню як постановлене неповноважним судом, та в результаті неправильного застосування Конституції України як норми матеріального права прямої дії.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.11.2017р. суддею доповідачем по справі №917/654/17 визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Слободін М.М.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 20.11.2017р. поновлено апелянту строк на подання апеляційної скарги, прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 12.12.2017р.

11.12.2017 року, від позивача, електронною поштою та 12.12.2017 року до відділу документального забезпечення та контролю суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін (вх.№12840), які долучені до матеріалів справи.

12.12.2017 року на адресу суду від відповідача надійшла письмова вимога про фіксування судового процесу засобами звукозаписувального технічного запису (вх.№12849)

Фіксування судового процесу здійснювалось за допомогою технічних засобів, а саме: програмно-апаратного комплексу "Оберіг".

У судовому засіданні 12.12.2017 року представником відповідача була подана заява про відвід судді Терещенко О.І. та судді Слободіна М.М., яка обґрунтована тим, що суддя Терещенко О.І. та суддя Слободін М.М. приймали участь у розгляді справи №917/1416/16, яка має преюдиційне значення для вирішення справи №917/654/17, що викликає сумнів в їх неупередженості, яка долучена до матеріалів справи - копія (т.2, а.с.117-154)

Також, заява про відвід була надана до відділу документального забезпечення та контролю 12.12.2017 року за вх.№12850 - оригінал (т.2, а.с.74-116).

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 12.12.2017 року відмовлено представнику відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Новий Стиль" у задоволенні заяви про відвід судді Терещенко О.І. та судді Слободіна М.М. у справі №917/654/17.

Присутній в судовому засіданні представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Після оголошення перерви в судовому засіданні, представник відповідача в судове засідання не з'явився.

Приписами статті 22 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що сторони мають право знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії, брати участь в господарських засіданнях, подавати докази, брати участь у дослідженні доказів, заявляти клопотання, давати усні та письмові пояснення господарському суду, наводити свої доводи і міркування з усіх питань, що виникають у ході судового процесу, заперечувати проти клопотань і доводів інших учасників судового процесу, оскаржувати судові рішення господарського суду в установленому цим Кодексом порядку, а також користуватися іншими процесуальними правами, наданими їм цим Кодексом. Сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Між тим, хоча стороні в цивільній справі не можна ставити за вину використання доступних за національним законодавством засобів для захисту своїх інтересів, вона має враховувати те, що такі дії неминуче призводять до затягування відповідного провадження (див. рішення Суду у справах Беспалов проти України, no. 11484/05, від 15.01.2008, Єрошкіна проти України, no. 31572/03, від 18.06.2009 року).

Запобігання неналежній та такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі є завданням саме державних органів (див. рішення Суду у справі Мусієнко проти України, no. 26976/06, від 20.01.2011 року).

Статтею 7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" унормовано, що кожному гарантується захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону. Кожен має право на участь у розгляді своєї справи у визначеному процесуальним законом порядку в суді будь-якої інстанції.

Колегія суддів зазначає, що в ході апеляційного розгляду даної справи судом апеляційної інстанції, було створено сторонам, в тому числі відповідачу, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства зокрема, було надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених ст. 22 ГПК України, однак апелянт своїми правами, зокрема, на участь у судовому засіданні, наданими йому Господарським процесуальним кодексом України не скористався.

Окрім того, відповідно до пп. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26 грудня 2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи те, що судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, відповідач не скористався своїми правами, передбаченими статтею 22 ГПК України та виходячи з того, що явка сторін не визнавалася обов'язковою судом апеляційної інстанції, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статті 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу без участі представника відповідача за наявними у ній матеріалами у відповідності до статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Перевіривши матеріали справи, правильність їх юридичної оцінки та застосування місцевим господарським судом норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Ryabykh v.Russia» від 24.07.2003 року, «Svitlana Naumenko v. Ukraine» від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Приписами частини 2 статті 101 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до договору від 01.01.2007р. №847, Публічне акціонерне товариство "Полтаваобленерго" в особі Миргородської філії зобов'язалося постачати електричну енергію, а Товариство з обмеженою відповідальністю "Новий Стиль", м. Миргород оплатити її вартість згідно з умовами договору.

Позивач в обґрунтування своєї правової позиції посилається на порушення договірних зобов'язань споживачем, ненаданням відомостей про фактичні показники розрахункових приладів обліку електричної енергії та перевищення із-за власної недбалості договірної величини споживання у розрахунковому періоді з квітня по листопад 2016 року, у зв'язку з чим визначення обсягів спожитої електроенергії здійснено відповідно до п.6.39 Правил користування електричною енергією та умов договору, за середньодобовим обсягом споживання електричної енергії у попередньому періоді, з можливістю подальшого перерахунку, у разі надання споживачем достовірних даних протягом наступного розрахункового періоду.

Споживач прийняв самостійне рішення та розрахувався по середньому споживанню грудня 2015 року, в результаті чого виникла заборгованість.

Враховуючи, що нарахування за середньодобовим обсягом споживання електричної енергії не може перевищувати одного повного розрахункового періоду, з квітня по листопад визначення обсягу електричної енергії здійснено за величиною дозвільної потужності струмоприймачів та кількістю годин їх використання, так як встановлення розрахунків за розрахунковими засобами обліку можливе лише після складання спільного акту, що передбачено п. 6.39 Правил користування електричною енергією і п.3 додатку №2 до договору.

Заборгованість у квітні-листопаді 2016 року за активну електричну енергію на суму 753 030,05 грн. та за перетікання реактивної електричної енергії на суму 14663,36 грн. позивач просить стягнути у примусовому порядку.

Додатково позивач просить відшкодувати 619 672,25 грн. заборгованості з оплати за перевищення договірних величин електричної енергії.

06.06.2017 року господарським судом Полтавської області прийнято оскаржуване рішення, з підстав викладених вище.

Колегія суддів враховує наступне.

Правовідносини, що склалися між сторонами регулюються Законом України "Про електроенергетику" від 16.10.1997р. №575/97-ВР, Правилами користування електричною енергією, затвердженими постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг України №28 від 31.07.1996р., договором купівлі-продажу, відповідно до якого одна сторона передає або зобов'язується передати майно у власність другій стороні, а покупець приймає або зобов'язується прийняти і сплатити за нього певну грошову суму.

Стаття 26 Закону України "Про електроенергетику" і п.5.1 Правил користування електричною енергією визначають, що договір про постачання електричної енергії є основним документом, який регулює відносини між постачальником електричної енергії і споживачем, визначає зміст правових відносин, права та обов'язки сторін.

В силу ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, так як одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

У відповідності до статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до додатку №2 до договору №847 від 01.01.2007р. споживач самостійно знімає показники розрахункових лічильників з 8 години 25 числа попереднього місяця оформляє відомість про фактичні показники розрахункових приладів обліку електричної енергії, та до 15 години надає її постачальнику для здійснення розрахунку та оформлення акта про обсяги спожитої споживачем електричної енергії.

Споживач, до початку розрахункового періоду з 8 години 25 числа попереднього місяця до 8 години того ж числа поточного місяця здійснює платіж на наступний розрахунковий період у сумі 100% заявленого обсягу споживання електроенергії. Остаточний розрахунок за минулий період здійснюється споживачем самостійно протягом 5 операційних днів з дня виписки розрахунку.

Місцевим господарським судом встановлено, що у розрахункові періоди з квітня по листопад 2016 року споживач зазначав поточні показники засобів обліку електричної енергії на рівні 00001 по вводах №1 та №2 об'єкту Готельний комплекс "Миргород", що не відповідає технічним можливостям споживання за наявною схемою електропостачання вказаного об'єкту.

Пред'явлені до сплати рахунки за активну електроенергію, рахунки за перетікання фактичної електроенергії, Акти про прийняття-передавання товарної продукції споживач сплатив по середньому споживанню за грудень 2015 року, в порушення п.6.39 Правил користування електричною енергією, п.3 додатку №2 договору №847 від 01.01.2007р. за яким тривалість періоду розрахунку за середньодобовим обсягом електричної енергії до отримання показів розрахункових засобів обліку не може перевищувати одного повного розрахункового періоду.

На прохання самого ж споживача за вих.109 від 18.01.2016р., у зв'язку з закінченням міжповірного інтервалу у четвертому кварталі 2015 року, працівники постачальника не були допущені до проведення робіт, про що складено відповідний Акт від 22.01.2016р. та що встановлено рішенням господарського суду Полтавської області у справі № 917/1416/16 від 27.10.2016р., Публічне акціонерне товариство "Полтаваобленерго" в особі Миргородської філії, правомірно розрахунок обсягу спожитої електричної енергії здійснював за величиною дозволеної потужності струмоприймачів та кількістю годин їх використання, виходячи з режиму роботи підприємства без подальшого перерахунку до спільного складання акту, у якому фіксуються покази розрахункових засобів обліку електричної енергії.

Таким чином, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що позов в частині заборгованості за активну електричну енергію на суму 753 030,05 грн. та перетікання реактивної електричної енергії на суму 14 663,36 грн. є обґрунтованим, та таким, що підлягає задоволенню.

Колегія суддів, перевіривши правильність розрахунків позивача, дійшла висновку, що позовні вимоги у цій частині є правомірними, обґрунтованими, підтверджуються належними та допустимими доказами.

Також, колегією суддів враховано правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 06.12.2010р. №6/75, яка полягає у тому, що заборгованість за спожиту електроенергію підлягає стягненню у межах спожитої електроенергії, визначених умовами договору, а відповідальність у вигляді двократної вартості повинна застосовуватися до різниці між фактично спожитою та договірною величиною споживання електроенергії.

Дослідивши вказані рахунки та перевіривши оплати, що їх стосуються, колегія суддів дійшла висновку про наявність у відповідача заборгованості за вказані періоди у розмірі, що не перевищує заявлений до стягнення.

Допустимих доказів в спростування вищевикладеного чи будь-яких обґрунтованих заперечень по суті спору відповідач не надав.

Отже, позовні вимоги підтверджуються як поданими доказами, так і матеріалами справи, відповідачем в апеляційній скарзі не спростовані.

В частині двократної вартості різниці фактично спожитої і договірної величини, протягом квітня-листопада 2016 року, на загальну суму 619 672,25 грн. позовні вимоги не ґрунтуються на законодавстві, що регулює вказані правовідносини, з огляду на наступне.

Так, відповідно до п.п.6.13, 6.14, 6.15 Правил користування електричною енергією у передбачений договором термін за результатами розрахункового періоду споживачем та постачальником електричної енергії, на підставі даних розрахункового обліку електричної енергії, визначається фактичний обсяг переданої та поставленої споживачу електричної енергії та оформляється акт прийняття-передавання про використану електричну енергію.

Перевищення договірної величини споживання електричної енергії визначається під час підбиття підсумків розрахункового періоду на основі підтверджених сторонами даних розрахункового обліку електричної енергії або акта прийняття-передавання електричної енергії.

Перевищення договірної величини електричної енергії потужності фіксується протягом розрахункового періоду в години контрольного максимуму навантаження та оформляється актами з контролю електричної потужності.

Господарський суд першої інстанції вірно зазначив про те, що з наданого позивачем розрахунку та пояснень вбачається, що перевищення договірної величини споживання електричної енергії визначалося не з фактично спожитої, а з дозволеної потужності струмоприймачів та обсягу договірної величини, що протирічить механізму нарахування визначеному Правилами та не дає підстав для застосування відповідальності, передбаченої ст. 26 Закону України "Про електроенергетику".

Таким чином, господарський суд першої інстанції, в частині стягнення двократної вартості різниці фактично спожитої і договірної величини, протягом квітня-листопада 2016 року, на загальну суму 619 672,25 грн. дійшов правомірного висновку про те, що позовні вимоги в цій частині є безпідставними та не підлягають до задоволення.

Разом з тим, приписами статті 84 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що рішення господарського суду ухвалюється іменем України і складається із вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин, при цьому: 1) у вступній частині вказуються найменування господарського суду, номер справи, дата прийняття рішення, найменування сторін, ціна позову, прізвище судді (суддів), представників сторін, прокурора та інших осіб, які брали участь у засіданні, посади цих осіб. При розгляді справи на підприємстві, в організації про це також вказується у вступній частині рішення; 2) описова частина має містити стислий виклад вимог позивача, відзиву на позовну заяву, заяв, пояснень і клопотань сторін та їх представників, інших учасників судового процесу, опис дій, виконаних господарським судом (огляд та дослідження доказів і ознайомлення з матеріалами безпосередньо в місці їх знаходження); 3) у мотивувальній частині вказуються обставини справи, встановлені господарським судом; причини виникнення спору; докази, на підставі яких прийнято рішення; зміст письмової угоди сторін, якщо її досягнуто; доводи, за якими господарський суд відхилив клопотання і докази сторін, їх пропозиції щодо умов договору або угоди сторін; законодавство, яким господарський суд керувався, приймаючи рішення; обгрунтування відстрочки або розстрочки виконання рішення; 4) резолютивна частина має містити висновок про задоволення позову або про відмову в позові повністю чи частково по кожній з заявлених вимог. Висновок не може залежати від настання або ненастання якихось обставин (умовне рішення). При задоволенні позову в резолютивній частині рішення вказуються: найменування сторони, на користь якої вирішено спір, і сторони, з якої здійснено стягнення грошових сум або яка зобов'язана виконати відповідні дії, строк виконання цих дій, а також строк сплати грошових сум при відстрочці або розстрочці виконання рішення; розмір сум, що підлягають стягненню (основної заборгованості за матеріальні цінності, виконані роботи та надані послуги, неустойки, штрафу, пені та збитків, а також штрафів, передбачених у пунктах 4 і 5 частини другої статті 83 цього Кодексу); найменування майна, що підлягає передачі, і місце його знаходження (у спорі про передачу майна); найменування, номер і дата виконавчого або іншого документа про стягнення коштів у безспірному порядку (у спорі про визнання цього документа як такого, що не підлягає виконанню), а також сума, що не підлягає списанню. В резолютивній частині рішення вказується про розподіл судових витрат між сторонами, про повернення судового збору з бюджету.

Однак, зміст резолютивної частини рішення господарського суду Полтавської області від 06.06.2017 року у даній справі викладений наступним чином: позов задоволено частково; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Новий Стиль", (вул. Гоголя, буд. 102, м. Миргород, Полтавська область, 37600) на користь Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго" в особі Миргородської філії ПАТ "Полтаваобленерго", (вул. Старий Поділ, 5, м. Полтава, 36022 в особі Миргородської філії ПАТ "Полтаваобленерго", (вул. Котляревського, 59, м. Миргород, 37600); в іншій частині у позові відмовлено та не містить сум, які підлягають до стягнення відповідно до висновків суду , викладених у мотивувальній частині цього рішення, що не відповідає зазначеним вище вимогам статті 84 ГПК України щодо змісту судового рішення.

Хоча Високі Договірні Сторони користуються широкими межами оцінювання при встановленні правил діловодства у сфері відправлення правосуддя, такі правила покликані забезпечити чітке ведення діловодства та швидкий доступ сторін до інформації про хід провадження, в яких вони є стороною (див. рішення Суду у справі Лук'янченко проти України, no. 17327/02, від 15.05.2008 року).

Таким чином, з матеріалів справи не вбачається дотримання господарським судом Полтавської області вимог щодо викладення змісту судового рішення, що є порушенням норм Господарського процесуального кодексу України, зокрема, в частині забезпечення сторонам права на оскарження ухваленого акту в межах наданого на оскарження строку та викладення доводів щодо непогодження з мотивами часткового задоволення позову.

Також, у п. 17 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року №6 «Про судове рішення» передбачено, що вирішуючи питання про виправлення описок чи арифметичних помилок, допущених у судовому рішенні (рішенні, постанові або ухвалі), суд не вправі змінювати зміст судового рішення, він лише усуває неточності щодо встановлених фактичних обставин справи (наприклад, дати події, номеру і дати документа, найменування сторін, прізвища, імені, по батькові особи тощо), або мають технічний характер (тобто виникли у виготовленні тексту рішення).

Однак, якщо неправильне визначення стягуваної суми, розміру присудженого до стягнення майна було наслідком застосування норм матеріального права, які не підлягали застосуванню, то про арифметичну помилку не йдеться, і підстави для виправлення такої помилки відсутні.

Статтею 104 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (див. рішення Суду у справі Шульга проти України, no. 16652/04, від 02.12.2010 року).

Таким чином, місцевий господарський суд припустився порушень норм процесуального права, а тому рішення господарського суду Полтавської області від 06.06.2017р. у справі №917/654/17 слід скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити частково, в іншій частині позову слід відмовити.

Окрім того, приписами статті 103 Господарського процесуального кодексу України визначено повноваження суду апеляційної інстанції.

Зокрема, апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення; скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення; скасувати рішення повністю або частково і припинити провадження у справі або залишити позов без розгляду повністю або частково; змінити рішення.

Апелянт в апеляційній скарзі просив суд скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 06.06.2017р. у справі №917/654/17 та передати справу на розгляд до господарського суду Полтавської області для нового розгляду зі стадії порушення провадження у справі.

Колегія суддів зазначає, що суд апеляційної інстанції не наділений правом передачі справи на розгляд до господарського суду першої інстанції на стадію порушення провадження, у разі скасування рішення місцевого господарського суду.

Норми Господарського процесуального кодексу України таких положень не містять.

А отже, доводи викладені в апеляційній скарзі не знайшли своє підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, оскільки є не обґрунтованими.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Стаття 33 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами статті 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010р.)

Питання справедливості розгляду не обов'язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008р.)

Керуючись ст.ст. 99, 101, п. 4 статті 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Новий Стиль", м. Миргород залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 06.06.2017р. у справі №917/654/17 скасувати.

Прийняти нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Новий Стиль" (вул. Гоголя, буд. 102, м. Миргород, Полтавська область, 37600) на користь Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго" в особі Миргородської філії ПАТ "Полтаваобленерго" (вул. Старий Поділ, 5, м. Полтава, 36022 в особі Миргородської філії ПАТ "Полтаваобленерго", (вул. Котляревського, 59, м. Миргород, 37600) заборгованість за активну електричну енергію в сумі 753 030,05 грн., заборгованість за перетікання реактивної електричної енергії в сумі 14 663,36 грн., а також 11515,40грн. судового збору.

В іншій частині у позові відмовити.

Доручити господарському суду Полтавської області видати відповідний наказ.

Повний текст постанови складено 14.12.2017 року

Головуючий суддя Терещенко О.І.

Суддя Сіверін В. І.

Суддя Слободін М.М.