ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2017 року Справа № 922/1104/17
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючий суддя: судді:Алєєва І.В. (доповідач), Данилова М.В., Поляк О.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу
Фізичної особи-підприємця Сартинського Олексія Анатолійовича
на постановуХарківського апеляційного господарського суду від 27.07.2017
у справі№922/1104/17 Господарського суду Харківської області
за позовомФізичної особи-підприємця Неходи Віталія Миколайовича
до 1.Фізичної особи-підприємця Сартинського Олексія Анатолійовича, 2.Фізичної особи-підприємця Жидкова Анатолія Юрійовича
простягнення суми,
за участю представників сторін:
від позивача:Нехода В.М.,
від відповідача 1:Сіняк Д.В.,
від відповідача 2:не з'явився
В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду Харківської області від 25.04.2017, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 27.07.2017 у справі №922/1104/17, позовні вимоги задоволені частково. Розірвано укладений між Фізичною особою-підприємцем Нехода Віталієм Миколайовичем та Фізичною особою-підприємцем Сартинським Олексієм Анатолійовичем договір підряду, за яким Фізична особа - підприємець Сартинський Олексій Анатолійович зобов'язався розробити та забезпечити впровадження у діяльність Фізичної особи - підприємця Неходи Віталія Миколайовича комплексного програмного продукту - системи обліку господарської (торгової) діяльності позивача на базі платформи "1С:Підприємство". Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Сартинського Олексія Анатолійовича на користь Фізичної особи-підприємця Неходи Віталія Миколайовича 415462,00грн на повернення авансу. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Фізична особа-підприємець Сартинський Олексій Анатолійович з прийнятими судовими актами попередніх інстанцій не погодився та звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати та припинити провадження у справі.

Обґрунтовуючи підстави звернення до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, скаржник посилається на порушення господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 30.10.2017 (головуючий: суддя Мачульський Г.М., судді: Коробенко Г.П., Кравчук Г.А.) у справі №922/1104/17 касаційна скарга Фізичної особи-підприємця Сартинського Олексія Анатолійовича на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 27.07.2017 прийнята до провадження та призначена до розгляду.

Згідно Указу Президента України №357/2017 від 10.11.2017 суддю Мачульського Г.М. призначено суддею Верховного Суду.

Розпорядженням керівника апарату Вищого господарського суду України від 15.11.2017 №08.03-04/5890 призначено проведення повторного автоматичного розподілу справи №922/1104/17, відповідно до якого визначено склад колегії суддів: головуючий суддя - Алєєва І.В., судді - Кравчук Г.А., Поляк О.І.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 20.11.2017 зазначена касаційна скарга прийнята до провадження та призначена до розгляду у новому складі колегії суддів.

Ухвалою від 28.11.2017 Вищий господарський суд України відклав розгляд касаційної скарги.

Розпорядженням керівника апарату Вищого господарського суду України від 01.12.2017 №08.03-04/6595 у зв'язку з запланованою відпусткою судді Кравчука Г.А., призначено проведення автоматичної зміни складу колегії суддів у справі №922/1104/17, відповідно до якого визначено склад колегії суддів: головуючий суддя - Алєєва І.В. (доповідач), судді - Данилова М.В., Поляк О.І.

В призначеному судовому засіданні касаційної інстанції 05.12.2017 представник скаржника підтримав вимоги касаційної скарги, представник позивача заперечував проти її задоволення. Фізична особа-підприємець Жидков А.Ю. уповноваженого представника не направив. Явка не визнавалась обов'язковою.

Перевіривши правильність застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, проаналізувавши доводи касаційної скарги, Вищий господарський суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги Фізичної особи-підприємця Сартинського Олексія Анатолійовича.

Як було встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, у квітні 2016 року між Фізичною особою-підприємцем Нехода Віталієм Миколайовичем та Фізичною особою-підприємцем Сартинським Олексієм Анатолійовичем досягнута домовленість, за якою останній зобов'язався розробити та забезпечити впровадження у діяльність позивача комплексного програмного продукту - системи обліку господарської (торгової) діяльності позивача на базі платформи "1С:7" в "1С:8". Виконання робіт поділено на 8 етапів строком виконання до 31.08.2016. Вподальшому за домовленістю сторін строк виконання робіт продовжено до жовтня 2016 року.

Протягом квітня - вересня 2016 року Фізичною особою-підприємцем Сартинським О.А. частково здійснено виконання вищезазначених робіт та отримано від Фізичної особи-підприємця Неходи В.М. грошові кошти у сумі 415462,00грн., що підтверджується розписками (на бланках видаткових касових ордерів) від 18.04.2016 на суму 14400грн., від 20.05.2016 на суму 23700,00грн., від 04.06.2016 на суму 38750,00грн., від 22.07.2016 на суму 86655,00грн., від 17.08.2016 на суму 200000,00грн. та від 21.09.2016 на суму 52012,00грн.

Проте, починаючи з жовтня 2016 року Фізична особа-підприємець Сартинський О.А. припинив виконання договору, а частина програмного забезпечення, розробленого станом на жовтень 2016 року, фактично є нефункціонуючим набором даних у цифровій формі й не відповідає своєму призначенню для використання у господарській діяльності позивача. Виконана станом на дату подання позову частина роботи повністю непридатна.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань - Сартинський Олексій Анатолійович є суб'єктом підприємницької діяльності. Видами підприємницької діяльності є, зокрема, комп'ютерне програмування; консультування з питань інформатизації; діяльність у сфері бухгалтерського обліку й аудиту; консультування з питань оподаткування; консультування з питань комерційної діяльності й керування.

Господарські суди попередніх інстанцій, виходячи зі змісту правовідносин, що склалися між сторонами, а також характеру господарської (підприємницької) діяльності як позивача, так і першого відповідача, дійшли обґрунтованого висновку, що і позивач, і перший відповідач вступили у спірні правовідносини саме як суб'єкти господарювання, а відтак спірні правовідносини є господарськими.

Відповідно до ст.ст. 202, 205, 207 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, зокрема, двох або багатостороннім правочином (договором) є погоджена дія двох або більше сторін. Правочин може вчинятись усно або в письмовій формі, сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, якщо він підписаний сторонами.

Згідно ч. 2 ст. 205 ЦК України правочин, до якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до положень ст. ст. 174-175, 181, 193 ГК України господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст. 526 ЦК України та ст. 193 ГК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Отже, з урахуванням встановлених обставин справи та зазначених норм чинного законодавства, господарські суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що між сторонами у даній справі виникли правовідносини, що витікають з укладання договору у спрощений спосіб, а саме договору підряду, оскільки його умовами було передбачено створення програмного продукту, тобто певного результату, який є віддільним від особи виконавця (підрядника), має самостійну майнову цінність й може використовуватись у діяльності замовника певний час після вчинення виконавцем дій щодо створення такого програмного продукту.

Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового оборогу, вимог розумності та справедливості.

Положеннями ст.ст. 11, 629 ЦК України встановлено, що договір є однією з підстав виникнення зобов'язань та є обов'язковим для виконання сторонами.

Приписами ч. 1 ст. 599 ЦК України визначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу; договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду. Якщо у договорі підряду не встановлені строки виконання роботи, підрядник зобов'язаний виконати роботу, а замовник має право вимагати її виконання у розумні строки, відповідно до суті зобов'язання, характеру та обсягів роботи та звичаїв ділового обороту (ст. 846 ЦК України).

В статтях 610, 611 ЦК України закріплено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, розірвання договору.

За наявності у роботі істотних відступів від умов договору підряду або інших істотних недоліків замовник має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків (ч.2 ст. 852 ЦК України).

Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що протягом тривалого часу (понад 10 місяців) Фізична особа-підприємець Сартинський О.А. не виконав доручену позивачем роботу у строк узгоджений сторонами за відсутності будь-яких доказів неможливості такого виконання.

З огляду на викладене, господарські суди попередніх інстанцій дійшли вірного та обґрунтованого висновку про розірвання вищезазначеного договору та наявністю правових підстав для стягнення коштів, які отримані першим відповідачем в якості оплати за роботу.

При цьому, позивач в позовній заяві просив стягнути вищезазначені кошти солідарно з відповідачів, посилаючись на договір поруки від 01.06.2016, який оформлений між Фізичною особою-підприємцем Нехода В.М. (кредитор) та Фізичною особою-підприємцем Жидковим А.Ю. (поручитель), за умовами якого поручитель поручився за виконання боржником (Фізичною особою-підприємцем Сартинським О.А.) умов договору підряду на розробку програмного забезпечення, у тому числі щодо відшкодування збитків, сум на повернення авансів, сплати штрафних санкцій тощо.

Проте, господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що вищезазначений договір поруки на час звернення до суду з даною позовною заявою припинив свою дію, що виключає можливість стягнення грошових коштів з поручителя.

Вищий господарський суд України, на підставі встановлених попередніми судовими інстанціями фактичних обставин справи, з'ясованих судами з урахуванням наданих доказів та наявних матеріалів справи, перевіривши застосування ними норм матеріального та процесуального права, погоджується з висновками останніх про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" від 03.04.2008 (заява №3236/03), "Рябих проти Росії" від 03.12.2003 (заява №52854/99), "Нєлюбін проти Росії" від 02.11.2006 (заява №14502/04)), повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду.

Щодо відмови апеляційним господарським судом у прийнятті додаткових доказів слід зазначити, що за загальним правилом апеляційний господарський суд переглядає справу за наявними у справі доказами, тобто тими доказами, що були зібрані місцевим господарським судом, піддані оцінці і за результатами оцінки покладені в основу рішення цього суду або відхилені судом. Водночас суд переглядає справу також і за додатково поданими апеляційному суду доказами. Однак подання сторонами додаткових доказів апеляційному суду обмежено. Додаткові докази приймаються судом, якщо особа, яка подає докази, обґрунтує неможливість подання цих доказів місцевому господарському суду під час розгляду справи у першій інстанції. Обґрунтовуючи неможливість подання доказів суду першої інстанції, особа, яка бажає подати нові докази, має довести обставини, що об'єктивно перешкоджали їй подати ці докази місцевому господарському суду. Обмеження права на подання доказів в суд апеляційної інстанції покликано активізувати змагальний процес в суді першої інстанції. Його можливо розглядати як своєрідну процесуальну санкцію за невиконання особою, що бере участь у справі, своїх обов'язків по доказуванню в суді першої інстанції.

В силу приписів ст. 1117 ГПК України, касаційна інстанція не має права сама встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові місцевого чи апеляційного господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Таким чином, у касаційної інстанції відсутні процесуальні повноваження щодо переоцінки фактичних обставин справи, встановлених під час розгляду справи місцевим господарським судом та під час здійснення апеляційного провадження.

Щодо викладених в касаційній скарзі інших доводів, то вони вже були обґрунтовано спростовані судом апеляційної інстанції, і колегія суддів касаційної інстанції погоджується з викладеними в оскаржуваній постанові мотивами відхилення доводів скаржника, у зв'язку з чим підстави для скасування постанови Харківського апеляційного господарського суду від 27.07.2017 у справі №922/1104/17 відсутні.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119-11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В:

Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 27.07.2017 у справі №922/1104/17 - залишити без змін, а касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Сартинського Олексія Анатолійовича - без задоволення.

Головуючий суддя (доповідач) І.В. Алєєва
Суддя М.В. Данилова
Суддя О.І. Поляк