ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" грудня 2017 р. Справа № 911/2803/17

Господарський суд Київської області у складі судді Бабкіної В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Комунального підприємства "Міський магазин" виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

до Фізичної особи-підприємця Прохорчука Олександра Михайловича

про стягнення 68693,40 грн.

секретар судового засідання (ст. секретар): Діхтярук Є.А.

за участю представників:

від позивача: Єпішина В.Д. (довіреність б/н від 18.05.2017 р.);

від відповідача: Прохорчук О.М. (особисто, паспорт).

Обставини справи:

Комунальне підприємство "Міський магазин" виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - КП "Міський магазин", позивач) звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Прохорчука Олександра Михайловича (далі - ФОП Прохорчук О.М., відповідач) про стягнення 68693,40 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем договірних зобов'язань щодо здійснення повного та своєчасного розрахунку з позивачем відповідно до договору № ДА-С-00049/0230 від 21.05.2015 р. щодо розміщення об'єкту сезонної дрібнороздрібної торговельної мережі, у зв'язку з чим позивач просив суд стягнути з відповідача 32000,00 грн. основного боргу, 26783,06 грн. пені, 2180,38 грн. 3% річних, 7729,96 грн. інфляційних втрат, а також судовий збір.

Розгляд справи відкладався.

13.11.2017 р. до господарського суду Київської області відповідачем було подане клопотання б/н від 13.11.2017 р. (вх. № 23915/17 від 13.11.2017 р.) про продовження строку вирішення справи на 15 днів, яке ухвалою суду від 13.11.2017 р. було задоволено судом.

У судовому засіданні 13.11.2017 р. ФОП Прохорчук О.М. зазначив суду про те, що він свого часу відмовлявся від укладеного з позивачем договору та просив надати час для подання доказів суду.

30.11.2017 р. до господарського суду Київської області від відповідача були подані заперечення на позов б/н від 26.11.2017 р. (вх. № 25586/17 від 30.11.2017 р.), за змістом яких відповідач вказує на несприятливі умови для ведення господарської діяльності, які склалися на об'єкті сезонної дрібнороздрібної торговельної мережі, що призвело до складного фінансового становища ФОП Прохорчука О.М. Поряд з цим, відповідач звертає увагу суду, що зазначений об'єкт не передавався відповідачу за актом прийому-передачі і послуги з облаштування та утримання об'єкту, всупереч п. 1.1 договору, позивачем не надавались.

Окрім того, відповідач просить суд застосувати строк спеціальної позовної давності щодо вимог позивача про стягнення пені та відмовити у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача пені у сумі 26783,06 грн.

У судових засіданнях 23.10.2017 р., 13.11.2017 р. та 04.12.2017 р. представник позивача позовні вимоги підтримувала.

Відповідач у судових засіданнях 13.11.2017 р. та 04.12.2017 р. проти задоволення позовних вимог заперечував.

У судовому засіданні 04.12.2017 р. було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

21.05.2015 р. між Комунальним підприємством "Міський магазин" виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та Фізичною особою-підприємцем Прохорчуком Олександром Михайловичем було укладено договір щодо розміщення об'єкту сезонної дрібнороздрібної торговельної мережі № ДА-С-00049/0230, згідно якого відповідач на підставі протоколу про результати торгів від 20.05.2015 р. № 74 отримав можливість провадити підприємницьку діяльність в об'єкті сезонної дрібнороздрібної торговельної мережі, який розміщується у визначеному згідно з пунктами 1.2 та 1.3 договору місці, та отримувати послуги з облаштування і утримання місця, а позивач - надавати послуги з облаштування та утримання місця на умовах, визначених договором.

Згідно з п. 1.3 договору об'єкт сезонної дрібнороздрібної торговельної мережі знаходиться за адресою: вул. Драгоманова, буд. 29.

Пунктом 2.1 договору сторони погодили, що плата за облаштування та утримання місця визначена за результатами торгів, затверджених протоколом про результати торгів від 20.05.2015 р. № 74, і складає суму в розмірі 39000,00 грн., у тому числі ПДВ - 6500,00 грн.

Відповідно до п.п. 2.4, 2.5 договору плата за облаштування та утримання місця у розмірі, зазначеному в пункті 2.1 договору, сплачується відповідачем на рахунок позивача повною сумою єдиним платежем протягом 10 робочих днів з дня підписання сторонами договору. Гарантійний внесок, який був внесений відповідачем для участі в торгах, зараховується як частина плати за договором та складає суму в розмірі 6000,00 грн.

Договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами та діє з " 21" травня 2015 року до " 1" жовтня 2015 року, а в частині сплати відповідачем плати за облаштування та утримання місця - до повного виконання своїх зобов'язань (п. 4.1 договору).

На виконання умов договору відповідачем на рахунок позивача було частково сплачено погоджену п. 2.1 договору оплату, а саме - 6000,00 грн. гарантійного внеску згідно платіжного доручення № ПНМ4843 від 26.06.2015 р. та 1000,00 грн. згідно платіжного доручення № ПНМ3273 від 26.06.2015 р., які були зараховані позивачем, як частина плати за договором.

Як вбачається з матеріалів справи, ФОП Прохорчук О.М. не виконав належним чином умови договору № ДА-С-00049/0230 від 21.05.2015 р. в частині повної оплати за облаштування та утримання місця торгівлі протягом 10 робочих днів з дня підписання договору, у зв'язку з чим у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість у розмірі 32000,00 грн. (39000,00 грн. - 6000,00 грн. - 1000,00 грн.).

Позивач звертався до відповідача з претензією № 32-15с від 09.06.2017 р. щодо сплати суми заборгованості за договором № ДА-С-00049/0230 від 21.05.2015 р., яка була залишена відповідачем без відповіді.

Оскільки відповідач не розрахувався з позивачем належним чином за договором № ДА-С-00049/0230 від 21.05.2015 р., останній і звернувся з даним позовом до суду.

Згідно приписів статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначена норма кореспондується з приписами статті 193 Господарського кодексу України.

Так, у відповідності до ч. 1 статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно ч. 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно ч. 7 статті 193 Господарського кодексу України не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язання, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Приписами статті 530 ЦК України передбачено, що, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Содом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини з надання послуг.

Згідно ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Поряд з цим, приписами статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Доказів погашення заборгованості за договором щодо розміщення об'єкту сезонної дрібнороздрібної торговельної мережі № ДА-С-00049/0230 від 21.05.2015 р. в сумі 32000,00 грн. відповідач суду не надав, однак і наявність основного боргу за вказаним вище договором відповідачем не заперечувалась.

При цьому, посилання відповідача на те, що послуги з облаштування та утримання згідно договору щодо розміщення об'єкту сезонної дрібнороздрібної торговельної мережі № ДА-С-00049/0230 від 21.05.2015 р. позивачем не надавалися, що, на переконання ФОП Прохорчука О.М., є підставою для звільнення відповідача від обов'язку по оплаті спірних послуг, оцінюються судом критично з огляду на те, що на підтвердження наведеного відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Отже, факт порушення відповідачем зобов'язань судом встановлений та по суті відповідачем не спростований.

З огляду на викладене, вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості за договором щодо розміщення об'єкту сезонної дрібнороздрібної торговельної мережі № ДА-С-00049/0230 від 21.05.2015 р., з урахуванням встановлення судом факту наявності заборгованості відповідача перед позивачем у сумі 32000,00 грн., є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Також позовна заява містить вимогу щодо стягнення з відповідача 26783,06 грн. пені, передбаченої п. 5.1 договору № ДА-С-00049/0230 від 21.05.2015 р.

Згідно з приписами ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до вимог ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Статтею 216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Відповідно до ч. 2 ст. 217 Господарського кодексу України, штрафні санкції є видом господарських санкцій, які застосовуються у сфері господарювання.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (згідно ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України).

Згідно з приписами ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 5.1 договору сторонами було передбачено, що за несвоєчасну сплату платежів за облаштування та утримання місця сторона 2 (відповідач) сплачує на користь сторони 1 (позивача) пеню в розмірі 0,5 % від розміру несплачених платежів за облаштування та утримання місяця за кожний день прострочення, але не більше розміру, встановленого законодавством України.

Визначений позивачем розмір пені, нарахованої на суму заборгованості відповідача у розмірі 32000,00 грн., виходячи з розміру подвійної облікової ставки НБУ за період з 05.06.2015 р. до 11.09.2017 р., становить 26783,06 грн.

Як вбачається із здійсненого позивачем розрахунку заявленої до стягнення з відповідача пені, останню було розраховано за період, що перевищує шість місяців.

Водночас, як вбачається із заперечень відповідача, ФОП Прохорчук О.М. просив суд застосувати відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовну давність в один рік до вимоги про стягнення пені.

З матеріалів справи слідує, що обов'язок відповідача з оплати наданих йому послуг, передбачених договором № ДА-С-00049/0230 від 21.05.2015 р., виникає протягом 10 робочих днів з дня підписання сторонами договору, а відтак прострочення оплати розпочалося 01.06.2015 р.

Слід зазначити, що згідно з приписами статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Положеннями пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України встановлена спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) тривалістю в один рік.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної даності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частиною п'ятою статті 261 ЦК України передбачено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Отже, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Частиною третьою статті 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Як встановлено судом, строк позовної давності у даному спорі в частині вимог про стягнення пені в розмірі 26783,06 грн. сплив до звернення позивача з позовом, який було подано до господарського суду у вересні 2017 року, про що відповідачем до винесення рішення у справі зроблено заяву про застосування судом наслідків спливу строку позовної давності.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За таких обставин позовні вимоги в частині стягнення пені в розмірі 26783,06 грн. задоволенню не підлягають.

Окрім того, позовна заява містить вимоги щодо стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З долученого до матеріалів справи розрахунку 3% річних вбачається, що розмір 3% річних було визначено позивачем у сумі 2180,38 грн., нарахованих на суму основного боргу відповідача у розмірі 32000,00 грн. за період з 05.06.2015 р. до 11.09.2017 р., який є обґрунтованим та арифметично вірним, у зв'язку з чим 3 % річних підлягають стягненню з відповідача в заявленому позивачем розмірі.

Розмір інфляційних втрат, визначений позивачем, становить 7729,96 грн., нарахованих на суму основного боргу відповідача у розмірі 32000,00 грн. за період з червня 2015 р. по серпень 2016 р.

Як зазначено у п. 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Таким чином, оскільки сума заборгованості, на яку позивач нараховує інфляційні втрати, утворилась у відповідача у червні 2014 р., то період прострочення відповідачем зобов'язань повинен починатися з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж.

Суд, перевіривши розрахунок інфляційних втрат, з урахуванням п. 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. та визначеної позивачем кінцевої дати їх нарахування, здійснив розрахунок інфляційних втрат, згідно якого арифметично вірна сума інфляційних втрат, яка підлягає стягненню з відповідача, складає 7571,68 грн.:

Період заборгованостіСума боргу (грн.)Сукупний індекс інфляції за період№Інфляційне збільшення суми боргуІСума боргу з врахуванням індексу інфляціїі
01.07.2015 - 11.09.201732000.001.2377571.6839571.68
За таких обставин суд дійшов висновку щодо часткового задоволення позовних вимог Комунального підприємства "Міський магазин" виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Решта доводів сторін були ретельно досліджені судом, і наведених вище висновків суду не спростовують.

Витрати зі сплати судового збору відповідно до статті 49 ГПК України покладаються судом на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 32-34, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Прохорчука Олександра Михайловича (АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) на користь Комунального підприємства "Міський магазин" виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (01004, м. Київ, вул. Басейна, буд. 1/2, код 36927573) 32000 (тридцять дві тисячі) грн. 00 коп. основного боргу, 2180 (дві тисячі сто вісімдесят) грн. 38 коп. 3% річних, 7571 (сім тисяч п'ятсот сімдесят одну) грн. 68 коп. інфляційних втрат, 972 (дев'ятсот сімдесят дві) грн. 78 коп. судового збору.

3. У решті позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення підписане 08.12.2017 р.

Суддя В.М. Бабкіна