ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2017 року Справа № 910/8864/17
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді: суддів:Іванової Л.Б. (доповідач), Гольцової Л.А., Козир Т.П.,
розглянувши касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНТЕР-ГТВ"
на рішення та постанову Господарського суду міста Києва від 24.07.2017 Київського апеляційного господарського суду від 25.09.2017
у справі№ 910/8864/17 Господарського суду міста Києва
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "ІНТЕР-ГТВ"
до третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачаПублічного акціонерного товариства "Сбербанк" Публічного акціонерного товариства "Укрвторчормет"
провизнання третейської угоди недійсною
за участю представників сторін:

позивача: Проценко О.М.

відповідача: Разумов М.А.

третьої особи: Кравцов С.В.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ІНТЕР-ГТВ" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Сбербанк" про визнання недійсним пункту 6.8 договору поруки № 1 від 25.05.2015, укладеного між сторонами у справі, на підставі статей 203, 215, 233 Цивільного кодексу України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.07.2017 у справі № 910/8864/17 (суддя Чинчин О.В.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 25.09.2017 (колегія суддів у складі: головуючого судді Зеленіна В.О., суддів Ткаченко Б.О., Мартюк А.І.), у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції та постановою суду апеляційної інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "ІНТЕР-ГТВ" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 24.07.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 25.09.2017 у справі № 910/8864/17, а справу направити на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Обґрунтовуючи підстави звернення з касаційною скаргою до суду, скаржник посилається на порушення судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: статті 203, частини 3 статті 215, статей 233, 524 Цивільного кодексу України, статей 6, 12 Закону України "Про третейські суди", статті 7 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", частини 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", статей 42, 43 Господарського процесуального кодексу України, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, скаржник наголошує на тому, що позивач уклав оспорювану третейську угоду під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних для нього умовах, а тому вона підлягає визнанню недійсною на підставі приписів статей 203, 215, 233 Цивільного кодексу України.

Сторони згідно з приписами статті 1114 Господарського процесуального кодексу України були належним чином повідомлені про день, час і місце розгляду касаційної скарги та скористалися передбаченим законом правом на участь у перегляді справи в касаційній інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у касаційній інстанції, обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального і процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових актів, вважає касаційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Місцевим та апеляційним господарськими судами під час розгляду справи встановлено, що 07.07.2011 року між Публічним акціонерним товариством "Дочірній банк Сбербанку Росії" (в подальшому перейменоване на ПАТ "Сбербанк") - Банком та Публічним акціонерним товариством "Укрвторчормет" - Позичальником (третя особа у справі) був укладений договір про відкриття кредитної лінії №74-В/11/54/КЛ, за умовами якого (пункт 1.1) Банк відкриває Позичальнику відновлювальну кредитну лінію в іноземній валюті, надає позичальнику на умовах цього договору кредитні кошти в межах ліміту кредитної лінії, а Позичальник зобов'язався використовувати кредит за цільовим призначенням, своєчасно та у повному обсязі виплачувати Банку проценти за користування кредитом, а також повернути наданий йому кредит у розмірах та у терміни, зазначені в ст. 8 цього договору, і виконувати інші умови цього договору.

В подальшому, 25.05.2015 між Публічним акціонерним товариством "Дочірній банк Сбербанку Росії" - Банком та Публічним акціонерним товариством "Укрвторчормет" - Позичальником був укладений Додатковий договір №5 до договору про відкриття кредитної лінії №74-В/11/54/КЛ, яким сторони виклали кредитний договір в новій редакції.

Також, 25.05.2015 між Публічним акціонерним товариством "Дочірній банк Сбербанку Росії"- Кредитором та Товариством з обмеженою відповідальністю "ІНТЕР-ГТВ" - Поручителем (позивачем у справі) був укладений договір поруки № 1, за умовами якого Поручитель зобов'язався нести відповідальність перед Кредитором за невиконання Боржником (ПАТ "Укрвторчормет") зобов'язань, передбачених договором про відкриття кредитної лінії №74-В/11/54/КЛ від 07.07.2011 (основним договором).

Пунктом 6.8 договору поруки сторони домовилися, що усі спори, розбіжності, або вимоги, що виникають з цього договору чи у зв'язку з ним, в тому числі, що стосуються його укладення, виконання, зміни, порушення, розірвання, визнання недійсним повністю або частково, або визнання неукладеним, а також з будь-яких інших питань, що стосуються даного договору, підлягають розгляду у Постійно діючому Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України", місцезнаходження якого: 03142, м. Київ, вул. Заболотного, буд. 150, корпус А, офіс 25 (свідоцтво про реєстрацію постійно діючого третейського суду від 15.03.2013р., видане Державною реєстраційною службою України) згідно з регламентом зазначеного третейського суду, який є невід'ємною частиною даної третейської угоди та знаходиться у відкритому доступі на сайті суду http://arbitrate.com.ua/. Спір розглядається одноособово суддею, призначеним Головою Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України" зі списку суддів, що знаходиться у відкритому доступі на сайті цього суду http://arbitrate.com.ua/. При цьому, сторони договору підтверджують, що вони ознайомлені з регламентом Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України", добре розуміють положення цього регламенту. Сторони домовилися, що рішення постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України" є остаточними і обов'язковими з дати його винесення. Умови договору, які містять відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, є складовими частинами даної третейської угоди. Місце і дата укладення третейської угоди відповідають місцю і даті укладення цього договору".

Предметом позову у цій справі є позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНТЕР - ГТВ" до Публічного акціонерного товариства "Сбербанк" про визнання недійсним пункту 6.8 договору поруки №1 від 25.05.2015 (який містить умову про третейський розгляд спорів), укладеного між сторонами у справі, на підставі статей 203, 215, 233 Цивільного кодексу України, з підстав його вчинення під впливом тяжких обставин, як-то скрутне фінансове становище, зменшенням обсягів виробництва, наявність заборгованості перед позивачем, та на вкрай невигідних умовах.

Ухвалюючи судові акти у справі, господарські суди попередніх інстанцій дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення цього позову.

За приписами статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Поняття та види правочинів унормовані статтею 202 Цивільного кодексу України. Так, відповідно до приписів зазначеної норми Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 628 названого Кодексу передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Як вже зазначалося, позивач просив визнати недійсним пункт 6.8 договору поруки, укладеного між сторонами у справі.

Згідно зі статтею 217 Цивільного кодексу України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

За приписами статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Тобто, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав та із застосуванням наслідків, передбачених законом.

Отже, вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків.

Як передбачено ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце (відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.07.2016 у справі № 910/1891/14).

Статтею 233 Цивільного кодексу України (яка визначена підставою прозову) унормовані правові наслідки правочину, який вчинено під впливом тяжкої обставини. За приписами наведеної норми правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину.

У розумінні наведених приписів правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 Цивільного кодексу України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки, можливо, навіть з ініціативи самого позивача. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача.

При цьому в пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 Цивільного кодексу України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Тобто, для кваліфікації правочину за статтею 233 Цивільного кодексу України необхідна обов'язкова наявність двох умов у сукупності: тяжких обставин і вкрай невигідні умови вчинення правочину. Крім того, має бути причинно-наслідковий зв'язок між тяжкими обставинами та укладеним правочином (його укладання саме з метою усунення обставин).

Вирішуючи даний спір, господарські суди попередніх інстанцій не встановили обставин та підстав, з якими закон пов'язує визнання оспорюваної третейської угоди недійсною і настання відповідних наслідків.

Дослідивши обставини та зібрані у справі докази, господарські суди попередніх інстанцій визнали недоведеним позивачем наявність та існування тяжких обставин (їх крайньої форми) у розумінні приписів статті 233 Цивільного кодексу України при укладанні спірної третейської угоди, тобто ознак, необхідних для кваліфікації оспорюваної угоди як такої, що вчинена під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах.

Господарські суди першої та апеляційної інстанції при вирішенні спору встановили, що позивачем не надано належних та допустимих доказів тяжкого фінансового стану Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНТЕР-ГТВ" на момент укладання оспорюваного правочину, та, надавши оцінку, серед іншого, звітам про фінансові результати, суди визнали їх такими, що не доводять наведених обставин.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції лише перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Оцінка та перевірка обставин справи і доказів не віднесена до повноважень касаційної інстанції.

Оскільки, як встановили суди попередніх інстанцій, позивач не довів обставин, з якими приписи статті 233 Цивільного кодексу України, пов'язують можливість визнання спірного пункту договору недійсним, та враховуючи вимоги вказаних норм, у задоволенні позову з заявлених позивачем підстав судами було відмовлено правомірно.

Відхиляючи посилання позивача на те, що за оспорюваною третейською угодою на розгляд третейського суду було передано спори, які не можуть бути підвідомчі третейському суду, суди попередніх інстанцій вірно виходили з того, що вичерпний перелік винятків із підвідомчих третейським судам справ зазначений у ст. 6 Закону України "Про третейські суди", і він не містить спорів, що виникають з господарських правовідносин, у яких грошове зобов'язання виражене в іноземній валюті. З огляду на викладене, суб'єктний склад справ та суть правовідносин, суди обґрунтовано не взяли до уваги і висновки, викладені у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21.10.2015 у справі 6-831цс15, на яку посилався позивач.

Інші викладені у касаційній скарзі доводи скаржника обґрунтованих висновків судів попередніх інстанцій не спростовують та зводяться до заперечень щодо здійсненої судами першої та апеляційної інстанції оцінки доказів у справі та доведення інших обставин, ніж ті, що були встановлені судами попередніх інстанцій, в той час як згідно з вимогами ст. 111-7 Господарського процесуального кодексу України, касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

З огляду на встановлені судами обставини справи та з урахуванням наведених приписів процесуального закону, касаційна інстанція, перевіривши відповідно до ч. 2 ст. 111-5 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні суду першої інстанції та постанові суду апеляційної інстанції, дійшла висновку про відсутність підстав для їх зміни чи скасування.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНТЕР-ГТВ" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 24.07.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 25.09.2017 у справі № 910/8864/17 залишити без змін.

Головуючий суддя: Л. Іванова

судді: Л. Гольцова

Т.Козир