ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.12.2017р. Справа № 914/2068/17

За позовом: Заступника керівника Львівської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави, м. Львів,

до відповідача 1: Львівської міської ради, м. Львів,

до відповідача 2: Приватного акціонерного товариства «Квіти Львова»,

м. Львів,

про: визнання недійсним рішень органу місцевого самоврядування, договору та повернення земельної ділянки.

Суддя Синчук М.

при секретарі Карась Х.

За участю представників:

прокуратури: ОСОБА_1 прокурор;

відповідача 1: ОСОБА_2 представник (довіреність від 28.09.2017 р.);

відповідача 2: ОСОБА_3 представник (довіреність від 10.01.2017 р.).

Прокурору, представникам сторін розяснено права та обовязки передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України. Заяв про відвід судді не подавалось. Клопотань про технічну фіксацію судового процесу не поступало.

На розгляд господарського суду Львівської області подано позовну заяву Заступника керівника Львівської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави до Львівської міської ради та Приватного акціонерного товариства «Квіти Львова» про визнання недійсним рішень органу місцевого самоврядування, договору та повернення земельної ділянки.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що на земельній ділянці, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Стрийська, 127, відсутні будь-які об'єкти нерухомого майна належні на праві власності ПрАТ «Квіти Львова», при цьому позивач посилається на ОСОБА_3 приймання-передачі житлового фонду в комунальну власність від 25.09.2001 року, рішення виконавчого комітету Львівської міської ради № 479 від 05.10.2001 року «Про затвердження актів приймання-передачі відомчого житлового фонду», ухвалу Львівської міської ради № 163 від 12.12.2002 року «Про прийняття у власність територіальної громади м. Львова відомчого житлового фонду від ВАТ «Квіти Львова»», розпорядження голови Сихівської районної адміністрації № 929 від 26.12.2002 року «Про передачу ЛКП «Бондарівка» на утримання та обслуговування житлового будинку № 127 на вул. Стрийській».

Ухвалою суду від 12.10.2017 р. порушено провадження у справі, позовну заяву прийнято до розгляду, розгляд справи призначено на 30.10.2017 р.

10 жовтня 2017 року прокуратурою подано до суду заяву (вх.4260/17) про забезпечення позову, згідно з якою прокурор просить заборонити відповідачу 1 та відповідачу 2 вчиняти дії, повязані з розпорядженням та використанням земельної ділянки площею 1,9311 га на вул. Стрийській, у м. Львові, у тому числі укладати договір оренди землі та здійснювати його державну реєстрацію до закінчення вирішення спору.

27 листопада 2017 року представник відповідача 2 подав заяву про застосування строків позовної давності, клопотання про припинення провадження у справі відповідно до п. 1 ч. 1. ст. 80 ГПК України та заперечення на заяву про забезпечення позову.

Ухвалою суду від 30.10.2017 р. розгляд справи відкладено на 20.11.2017 р., в задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову відмовлено, в задоволенні клопотання про припинення провадження у справі відмовлено з підстав наведених в ухвалі суду.

В судовому засіданні 27.11.2017 р. оголошено перерву до 04.12.2017 р.

В судове засідання 04.12.2017 р. прокурор з'явився, надав усні пояснення у справі, позовні вимоги підтримав.

В судове засідання 04.12.2017 р. представник відповідача 1 з'явився, надав усні пояснення у справі, щодо позовних вимог заперечив в повному обсязі, просить суд в позові відмовити.

В судове засідання 04.12.2017 р. представник відповідача 2 з'явився, надав усні пояснення по справі, щодо позовних вимог заперечив в повному обсязі, просить суд в позові відмовити.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Вислухавши прокурора, представників відповідача 1, відповідача 2, проаналізувавши матеріали справи, суд встановив наступне.

Згідно статуту приватного акціонерного товариства «Квіти Львова» затвердженого зборами акціонерів приватного акціонерного товариства «Квіти Львова» від 27 квітня 2012 року, в пункті 1.6 вказано, що приватне акціонерне товариство «Квіти Львова» є правонаступником ВАТ «Квіти Львова» створеного в процесі приватизації.

27.01.2000 року ухвалою Львівської міської ради № 466 було передано в користування ВАТ «Квіти Львова» земельну ділянку на вул. Стрийській, 195 (на той час, гуртожитку), а саме, як вбачається безпосередньо із змісту ухвали: «У відповідності до погодженої технічної документації №599а, залишити Відкритому акціонерному товариству «Квіти Львова» в постійному користуванні земельну ділянку площею 19143 кв.м. для обслуговування будинку гуртожитка на вул. Стрийській, 195 у м. Львові за рахунок раніше наданої земельної ділянки.»

Право власності на вказаний будинок за ПрАТ «Квіти Львова» підтверджується реєстраційним посвідченням від 19.12.1997 року Серія КММ №004285, а також листом Обласного комунального підприємств «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 19.03.2012 року №1402, згідно якого будинок № 127 (кол. №195) по вул. Стрийській у м. Львові в цілому зареєстрований за відповідачем 2, на підставі рішення Пустомитівського райвиконкому від 05.09.1968р №535, рішення Львівського облвиконкому від 17.11.1987р. №464, наказу облжитлокомуналуправління №01/6/1 про затвердження акту державної комісії.

Наказом Департаменту житлового господарства від 26.07.2001 року №215-Д будинку№127на вулиці Стрийській м. Львів надано статус житлового.

Ухвалою Львівської міської ради від 12.12.2002 року «Про прийняття у власність територіальної громади м. Львова відомчого житлового фонду від ВАТ «Квіти Львова» було ухвалено прийняти у власність територіальної громади м. Львова будинок № 127 по вул. Стрийській, 127. Пунктом 2 даної ухвали було зобов'язано Сихівську районну адміністрацію Львівської міської ради здійснити у встановленому порядку прийом-передачу будинку, а Львівське обласне державне комунальне бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки зобов'язано внести зміни в інвентаризаційну справу.

18.09.2014 року Львівською міською радою було прийнято ухвалу №3881 «Про надання ПАТ «Квіти Львова» дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул. Стрийській 127».

19.03.2015 року Львівською міською радою було прийнято ухвалу №4443 «Про затвердження ПрАТ «Квіти Львова» проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання земельної ділянки на вул. Стрийській 127». Ухвала чинна в судовому порядку не скасована.

На підставі ухвали №4443 Львівської міської ради від 19.03.2015 року «Про затвердження ПрАТ «Квіти Львова» проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання земельної ділянки на вул. Стрийській 127» між Львівською міською радою (відповідач 1 у справі) та Приватним акціонерним товариством «Квіти Львова» (відповідач 2 у справі) було укладено договір оренди землі від 5 червня 2015 року № С-3036 загальною площею 1,9311 га для обслуговування гуртожитку та багатоповерхового житлового будівництва, строком на 10 років до 19 березня 2025 року.

Ухвалою Львівської міської ради № 591 від 26.05.2016 «Про надання ПрАТ «Квіти Львова» дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки на вул. Стрийській, 127» ПрАТ «ОСОБА_4» надано дозвіл на поділ земельної ділянки площею 1,9311 га на вул. Стрийській, 127 у м. Львові для обслуговування гуртожитку та багатоповерхового житлового будівництва, на земельній ділянці площею 0,7862 га та площею 1,1449 га.

Ухвалою Львівської міської ради №2009 від 25.05.2017 «Про затвердження ПрАТ «Квіти Львова» технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки на вул. Стрийській, 127» Відповідачу-2 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо поділу земельної ділянка загальною площею 1,9311 га на вул. Стрийській, 127 у м. Львові на земельні ділянки площею 0,7862 га для багатоповерхового житлового будівництва та площею 1,1449 га для обслуговування гуртожитку.

Як вбачається, зокрема, з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухому майно, що долучена безпосередньо позивачем, в таких реєстрах відсутні будь-які відомості щодо наявних зареєстрованих прав на ІНФОРМАЦІЯ_1 за територіальною громадою міста ОСОБА_4, тобто перебування такого будинку у комунальній власності.

Станом на час розгляду справи судом речові права на будинок №127 по вул. Стрийській у м. Львові зареєстровані за відповідачем 2. Відомості щодо зареєстрованих прав на ІНФОРМАЦІЯ_1 за територіальною громадою у м. Львові, перебування у комунальній власності у справі відсутні.

Прокурор звернувся до суду про визнання недійсними вище вказаних ухвал Львівської міської ради та договору оренди, оскільки останні суперечать вимогам чинного земельного законодавства.

При винесенні рішення суд виходив з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності. Відповідно до ст. 142 Конституції України матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування серед іншого є земля та природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об'єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Львівська міська рада, у відповідності до ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», є органом місцевого самоврядування, що представляє територіальну громаду м. Львова та здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України та іншими законами України.

Згідно із ст. 83 Земельного кодексу України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю, У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності.

Згідно із п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин віднесено виключно до компетенції міських рад.

Як встановлено судом, 27.01.2000 року ухвалою Львівської міської ради № 466 було передано в користування ВАТ «Квіти Львова» земельну ділянку на вул. Стрийській, 195 (на той час, гуртожитку), а саме, як вбачається безпосередньо із змісту ухвали: «У відповідності до погодженої технічної документації №599а, залишити Відкритому акціонерному товариству «Квіти Львова» в постійному користуванні земельну ділянку площею 19143 кв.м. для обслуговування будинку гуртожитка на вул. Стрийській, 195 у м. Львові за рахунок раніше наданої земельної ділянки.»

Право власності на вказаний будинок за ПрАТ «Квіти Львова» підтверджується реєстраційним посвідченням від 19.12.1997 року Серія КММ №004285, а також листом Обласного комунального підприємств «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 19.03.2012 року №1402, згідно якого будинок № 127 (кол. №195) по вул. Стрийській у м. Львові в цілому зареєстрований за відповідачем 2, на підставі рішення Пустомитівського райвиконкому від 05.09.1968р №535, рішення Львівського облвиконкому від 17.11.1987р. №464, наказу облжитлокомуналуправління №01/6/1

18.09.2014 року Львівською міською радою було прийнято ухвалу №3881 «Про надання ПАТ «Квіти Львова» дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул. Стрийській 127».

19.03.2015 року Львівською міською радою було прийнято ухвалу №4443 «Про затвердження ПрАТ «Квіти Львова» проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання земельної ділянки на вул. Стрийській 127». Ухвала чинна в судовому порядку не скасована.

Статтею 116 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Суб'єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Земельним кодексом та іншими законами України, що регулюють земельні відносини. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт.

На підставі ухвали №4443 Львівської міської ради від 19.03.2015 року «Про затвердження ПрАТ «Квіти Львова» проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання земельної ділянки на вул. Стрийській 127» між Львівською міською радою та приватним акціонерним товариством «Квіти Львова» було укладено договір оренди землі від 5 червня 2015 року № С-3036 загальною площею 1,9311 га для обслуговування гуртожитку та багатоповерхового житлового будівництва, строком на 10 років до 19 березня 2025 року.

Згідно статуту приватного акціонерного товариства «Квіти Львова» затвердженого зборами акціонерів приватного акціонерного товариства «Квіти Львова» від 27 квітня 2012 року, а саме в пункті 1.6 вказано, що приватне акціонерне товариство «Квіти Львова» є правонаступником ВАТ «Квіти Львова» створеного в процесі приватизації.

Наказом Департаменту житлового господарства від 26.07.2001 року №215-Д надано статус житлового будинку №127 на вулиці Стрийській м. Львів.

Посилання позивача на те, що на земельній ділянці, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Стрийська, 127, відсутні будь-які об'єкти нерухомого майна належні на праві власності ПрАТ «Квіти Львова», при цьому позивач посилається на ОСОБА_3 приймання-передачі житлового фонду в комунальну власність від 25.09.2001 року, рішення виконавчого комітету Львівської міської ради № 479 від 05.10.2001 року «Про затвердження актів приймання-передачі відомчого житлового фонду», ухвалу Львівської міської ради № 163 від 12.12.2002 року «Про прийняття у власність територіальної громади м. Львова відомчого житлового фонду від ВАТ «Квіти Львова»», розпорядження голови Сихівської районної адміністрації №929 від 26.12.2002 року «Про передачу ЛКП «Бондарівка» на утримання та обслуговування житлового будинку № 127 на вул. Стрийській», є безпідставним, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», однією із засад: є обов'язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав.

Згідно із ч. 1 та ч. 2 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Частиною 3 та частиною 4 ст. 334 ЦК України визначено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до ч. 7 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», зареєстровані речові права та їх обмеження мають пріоритет над незареєстрованими в разі спору щодо нерухомого майна.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державній реєстрації підлягає право власності.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та і обтяжень.

Як вбачається, зокрема, з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухому майно, що долучена безпосередньо позивачем, в таких реєстрах відсутні будь-які відомості щодо наявних зареєстрованих прав на ІНФОРМАЦІЯ_1 за територіальною громадою міста ОСОБА_4, тобто перебування такого будинку у комунальній власності.

В листі Верховного суду України від 01.07.2013 року «ОСОБА_3 деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ» вказано, що на об'єкти нерухомості, права на які підлягають державній реєстрації, право власності у набувача за договором відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України виникає з дня державної реєстрації (ст. 182 ЦК), а не в момент фактичного передання майна або в будь-який інший момент, визначений угодою сторін (наприклад, передача ключів від будинку не свідчить про набуття права власності на будинок за відсутності договору та державної реєстрації).

21 грудня 2012 року на засіданні пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ було обговорено та взято до відома інформацію про узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав, у якому було зазначено, що у Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13,41 Конституції України).

Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов'язки, а й орієнтовно вказує на його зобов'язання.

Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрання чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своє інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Оскаржувані позивачем рішення (ухвали) Львівської міської ради є ненормативними актами індивідуальної дії, які вичерпали свою дію їх виконанням, в даному випадку шляхом укладення відповідного договору оренди.

Так, Конституційним Судом України у рішенні від 16.04.2009 року у справі № 7-рп/2009 надано правову позицію відповідно до якої «органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію» (п. 4 мотивувальної частини рішення). «Конституційний Суд України зазначає, що ... органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп у справі щодо несумісності депутатського мандата.

Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання» (абзаци 5, 6 п. 5 мотивувальної частини рішення).

Вирішуючи спір у конкретних правовідносинах Верховний Суд України з урахуванням правової позиції у рішенні за справою № 7-рп/2009 зазначив таке. «Прийняте ... суб'єктом владних повноважень рішення про передачу кооперативу у власність та оренду земельної ділянки є ненормативним актом органу місцевого самоврядування, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання. Скасування такого акта не породжує наслідків для власника чи орендаря земельної ділянки, оскільки захист порушеного права у разі набуття права власності на земельну ділянку або укладання договору оренди юридичною чи фізичною особою має вирішуватися за нормами цивільного законодавства.

Ураховуючи наведене, позов, предметом якого є рішення органу місцевого самоврядування щодо передачі у власність та оренду земельної ділянки, тобто ненормативний акт, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволений, оскільки таке рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію шляхом виконання. Його скасування не породжує наслідків для власника чи орендаря земельної ділянки, оскільки у таких осіб виникло право власності або володіння земельною ділянкою і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах. Таким чином, у разі прийняття органом місцевого самоврядування (як суб'єктом владних повноважень) ненормативного акта, що застосовується одноразово, який після реалізації вичерпує свою дію фактом його виконання і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів (зокрема, рішення про передачу земельних ділянок у власність, укладання договору оренди), позов предметом якого є спірне рішення органу місцевого самоврядування, не повинен розглядатися, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушених прав не забезпечує їх реального захисту» (витяг з постанови Верховного Суду України від 11.11.2014 р. у справі № 21-405а-14). Аналогічною є правова позиція у постанові Верховного Суду України від 30.09.2015 р. у справі № 3-553гс-15.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Загальна позовна давність передбачена ст. 257 ЦК України та встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до п. 2.2 Постанови Пленум Вищого господарського суду України, від 29.05.2013, № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" дано роз'яснення щодо застосування частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Як встановлено судом, станом на час розгляду справи судом речові права на будинок №127 по вул. Стрийській у м. Львові зареєстровані за відповідачем 2. Відомості щодо зареєстрованих прав на ІНФОРМАЦІЯ_1 за територіальною громадою у м. Львові, перебування у комунальній власності у справі відсутні. Доказів зворотнього суду не надано.

Статтею 4-3 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 49, 82, 83, 84, 85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

2. Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст. ст. 91- 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 08.12.2017 р.

Суддя Синчук М.М.