ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2017 року Справа № 904/10542/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого:Панової І.Ю.,
суддів:Білошкап О.В., Короткевича О.Є.,
розглянувши касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ренессанс- Клуб"
на рішеннягосподарського суду Дніпропетровської області від 22.05.2017
та постановуДніпропетровського апеляційного господарського суду від 25.07.2017
у справі№ 904/10542/16 господарського суду Дніпропетровської області
за позовомПрокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпропетровської міської ради
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Ренессанс- Клуб"
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: 1)Комунальне житлово-експлуатаційне підприємство "Лівобережжя" Дніпропетровської міської ради, м. Дніпро 2) Товариство з обмеженою відповідальністю "Маркетгруп", м. Київ 3) Товариство з обмеженою відповідальністю "Регіонінвестгрупп", м. Кривий Ріг 4) Товариство з обмеженою відповідальністю "Агентство з питань нотаріату та банкрутства", м. Дніпро
провитребування майна
за участю представників сторін: від Генеральної прокуратури України - Збарих С.М.

ВСТАНОВИВ :

Заступник прокурора Дніпропетровської області звернувся до господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, в якій просив витребувати від Товариства з обмеженою відповідальністю "Ренессанс - Клуб" (далі по тексту - ТОВ "Ренессанс -Клуб") на користь територіальної громади в особі Дніпропетровської міської ради нежитлове приміщення 103, що розташоване за адресою: м. Дніпро, вул. Буковинська, буд. 5, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 1.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 22.05.2017 у справі № 904/10542/16 (суддя Золотарьова Я.С.) замінено назву позивача у справі з Дніпропетровської міської ради на Дніпровську міську раду. Позов задоволено у повному обсязі. Витребувано від Товариства з обмеженою відповідальністю "Ренессанс -Клуб" на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради нежитлове приміщення №103, що розташоване за адресою: вул. Буковинська, буд.5 в м. Дніпро (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна - 1). Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ренессанс - Клуб" на користь прокуратури Дніпропетровської області 1 378,00 грн судового збору.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 25.07.2017 у справі № 904/10542/16 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ренессанс - Клуб" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 22.05.2017 у справі № 904/10542/16 залишено без задоволення, рішення господарського суду Дніпропетровської області від 22.05.2017 у справі № 904/10542/16 залишено без змін.

Не погоджуючись із рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 22.05.2017 та постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 25.07.2017 у справі № 904/10542/16, Товариство з обмеженою відповідальністю "Ренессанс - Клуб" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, просило скасувати постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 25.07.2017 та рішення господарського суду Дніпропетровської області від 22.05.2017 у справі № 904/10542/16, а справу передати на новий розгляд до господарського суду Дніпропетровської області.

В обґрунтування доводів касаційної скарги скаржник посилається на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, зокрема ст. 129 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 215, 257, 258, 261, 267, 330, 387, 388 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України), ст.ст. 74, 78, 219 Господарського кодексу України (далі по тексту - ГК України), ст.ст. 23, 25, 26, 51 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції до 19.01.2013, ст. 10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі по тексту - Закон про банкрутство) в редакції з 19.01.2013, ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та ст.ст. 12, 16, 33, 35, 43, 65, 85 Господарського процесуального кодексу України (далі по тексту - ГПК України).

Колегія суддів Вищого господарського суду України, розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи касаційної скарги, дослідивши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, заслухавши пояснення прокурора Генеральної прокуратури України Збарих С.М., дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Статтею 20 ГК України передбачено, що держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання.

Відповідно до ст.ст. 12, 15, 16, 20 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права, в тому числі право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права, на власний розсуд. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно з ст.ст. 319, 321, 658 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд; право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові.

Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Отже, у разі якщо відчуження майна мало місце два і більше разів після укладення правочину, який в подальшому визнано недійсним, таке майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, як від добросовісного набувача шляхом подання віндикаційного позову на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України.

При цьому, чинне законодавство не пов'язує можливість витребування майна у добросовісного набувача з обставинами наявності у відчужувача за останнім договором у ряді цивільно-правових договорів, які укладалися щодо спірного майна, права на його відчуження; визнання недійсними результатів торгів (аукціону) на виконання рішення суду про грошове стягнення є підставою для витребування власником майна від добросовісного набувача за ст. 388 ЦК України, оскільки майно вибуло від власника поза його волею іншим шляхом - шляхом проведення публічних торгів іншою особою на виконання судового рішення про стягнення коштів.

Така правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду України згідно постанови від 03.10.2011 у справі № 51/232 та постанови від 17.10.2011 у справі № 5002-8/5447-2010.

Відповідно до ч. 5 ст. 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Статтею 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що до виключної компетенції пленарного засідання міської ради відноситься прийняття рішень про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення меж цих повноважень та умов їх здійснення.

Згідно з ч. ч. 5, 8 ст. 60 вказаного Закону, органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності; об'єкти комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб'єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Отже, виключні правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Дніпровська міська рада.

Ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 143 Конституції України, територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

Колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що відповідно до ст. ст. 22, 23 Закону про банкрутство (в редакції до внесення змін 19.01.2013), у випадках, передбачених законом, господарський суд приймає постанову про визнання боржника банкрутом і відкриває ліквідаційну процедуру; з дня прийняття постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури виконання зобов'язань боржника, визнаного банкрутом, здійснюється у випадках і порядку, передбаченому цим розділом.

Статтею 26 Закону про банкрутство передбачено передачу певного майна боржника в комунальну власність місцевої громади.

Отже, законодавством про банкрутство не встановлюється порядок реалізації майна боржника виключно шляхом його продажу та не виключається можливість передачі майна боржника, в тому числі комунального підприємства, за наявності відповідного рішення місцевої ради, на баланс іншого комунального підприємства, зокрема, за рішенням суду про зобов'язання вчинити такі дії. Також, постанову суду першої інстанції про введення ліквідаційної процедури у справі про банкрутство не можна вважати судовим рішенням, на виконання якого безумовно здійснюється реалізація майна боржника, оскільки даним судовим актом вводиться особлива процедура банкрутства боржника, а сама реалізація майна боржника або передача майна, яке перебувало у нього на праві власності чи повного господарського відання, здійснюється з урахуванням положень законодавства, що регулює хід ліквідаційної процедури та інших особливостей правового статусу майна боржника, визначених спеціальними законами щодо різних категорій боржників.

Згідно з ч. 3 ст. 35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Як встановлено судами попередніх інстанцій в оскаржуваних рішенні та постанові, рішенням Дніпропетровської обласної ради №232-10/ХХІV від 23.10.2003 "Про підвищення ефективності управління майном спільної власності територіальних громад області" в частині передачі обласних комунальних підприємств до власності територіальної громади м. Дніпропетровська затверджено розпорядження Голови Дніпропетровської обласної ради №159-р від 18.08.2003 "Про передачу із спільної власності територіальних громад області до територіальної громади м. Дніпропетровська цілісного майнового комплексу обласного житлово-комунального підприємства "Лівобережжя".

Рішенням Дніпропетровської міської ради №11/13 від 19.11.2003 "Про прийняття у комунальну власність територіальної громади міста обласних житлово-комунальних підприємств "Південне", "Центральний", "Лівобережжя", до комунальної власності прийнято житлово-комунальне підприємство "Лівобережжя" з майном, будівлями і спорудами, що перебували на його балансі, відповідно до акту приймання-передачі від 18.08.2003.

Територіальна громада міста набула право власності на об'єкти нерухомого майна з часу затвердження актів приймання-передачі, а саме з 18.08.2003.

Розпорядженням голови Дніпропетровської міської ради №159-р від 18.08.2003, рішенням Дніпропетровської обласної рад від 23.10.2003 №232-10/ХХІV, відділом Дніпропетровського міського управління юстиції 23.05.2013 проведено державну реєстрацію права комунальної власності на нежитлове приміщення №103, що розташоване за адресою: м. Дніпро, вул. Буковинська, буд. 5 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна - 1).

Рішенням Дніпропетровської міської ради №16/9 від 02.03.2011 об'єкти нерухомого майна з балансу комунальних житлово-експлуатаційних підприємств, зокрема, Комунального житлово-експлуатаційного підприємства "Лівобережжя" (далі по тексту - КЖЕП "Лівобережжя" ДМР) передано на баланс Комунального підприємства "Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю".

Також, судами попередніх інстанцій встановлено, що 06.08.2012 ухвалою господарського суду Дніпропетровської області порушено провадження у справі № 38/5005/6636/2012 про банкрутство КЖЕП "Лівобережжя" Дніпропетровської міської ради на підставі ст. 51 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

На час порушення провадження у справі про банкрутство, рішення сесії Дніпропетровської міської ради №16/9 від 02.03.2011 КЖЕП "Лівобережжя" ДМР в повному обсязі виконано не було, внаслідок чого нерухоме майно продовжувало обліковуватися на балансі підприємства.

Постановою господарського суду Дніпропетровської області від 14.08.2012 у справі № 38/5005/6636/2012 КЖЕП "Лівобережжя" ДМР визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. Ліквідатором підприємства призначено арбітражного керуючого Барановського О.В., яким нежитлове приміщення №103, що розташоване за адресою: м. Дніпро, вул. Буковинська, буд. 5 з метою продажу було включено до ліквідаційної маси підприємства-банкрута, а в подальшому реалізовано шляхом проведення Товарною біржею "Регіональна універсальна біржа" торгів, оформлених протоколом № 49 від 27.12.2012, та визнано переможцем - Компанію з обмеженою відповідальністю "ЕМІНТІА ЕНТЕРПРАЙЗИС ЛТД".

На підставі протоколу № 49 проведення біржових торгів з купівлі-продажу нежитлового приміщення №103, що розташоване за адресою: м. Дніпро, вул. Буковинська, буд. 5, 17.06.2013 між КЖЕП "Лівобережжя" ДМР та Компанією з обмеженою відповідальністю "ЕМІНТІА ЕНТЕРПРАЙЗИС ЛТД" укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення №103, що розташоване за адресою: м. Дніпро, вул. Буковинська, буд. 5, загальною площею 34,4 кв.м., з подальшим нотаріальним посвідченням та внесенням відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

19.11.2013 спірне нерухоме майно, а саме, нежитлове приміщення №103, що розташоване за адресою: м. Дніпро, вул. Буковинська, буд. 5, Компанією з обмеженою відповідальністю "ЕМІНТІА ЕНТЕРПРАЙЗИС ЛТД" було відчужено на користь ТОВ "Регіонінвестгрупп" за договором купівлі-продажу №5637 від 19.11.2013, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г.

В подальшому, ТОВ "Регіонінвестгрупп" спірне нерухоме майно було відчужено на користь ТОВ "Ренессанс-Клуб" за договором купівлі-продажу №1807 від 28.07.2016, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою Л.Г.

Як встановлено судами попередніх інстанцій в оскаржуваних рішенні та постанові, ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 29.08.2016 у справі № 38/5005/6636/2012 про банкрутство КЖЕП "Лівобережжя" ДМР, задоволено скаргу Прокуратури Дніпропетровської області про визнанням неправомірними дій ліквідатора КЖЕП "Лівобережжя" ДМР - арбітражного керуючого Барановського О.В. щодо включення до ліквідаційної маси підприємства-банкрута ряду об'єктів нерухомого майна комунальної власності, в тому числі нежитлового приміщення №103, що розташоване за адресою: м. Дніпро, вул. Буковинська, буд. 5, та продажу його з відкритих біржових торгів; визнано недійсними результати біржових торгів, проведених Товарною біржею "Регіональна універсальна біржа" з продажу нерухомого майна - нежитлового приміщення №103, що розташоване за адресою: м. Дніпро, вул. Буковинська, буд. 5, загальною площею 34,4кв.м., оформлених протоколом №49 від 27.12.2012, а також визнано недійсним договір купівлі-продажу №912 від 17.06.2013, укладений між ліквідатором КЖЕП "Лівобережжя" ДМР та Компанією з обмеженою відповідальністю "ЕМІНТІА ЕНТЕРПРАЙЗИС ЛТД".

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 14.12.2016 у справі № 38/5005/6636/2012 ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 29.08.2016 у справі № 38/5005/6636/2012 залишено без змін.

Відтак, суди першої та апеляційної інстанцій прийняли до уваги преюдиціальний характер обставин, встановлених зазначеними рішеннями судів у справі № 38/5005/6636/2012, та дійшли правомірних та обґрунтованих висновків про те, що спірне комунальне майно вибуло з володіння Дніпропетровської міської ради поза волею власника, іншим шляхом (шляхом вчинення ліквідатором боржника у справі про банкрутство дій з перевищенням повноважень, про що є відповідна ухвала суду у справі про банкрутство), а тому - позивач має право на витребування цього майна у відповідача на підставі статті 388 ЦК України.

Колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій та вважає їх прийнятими з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи, що спірне нерухоме майно вибуло з власності Дніпропетровської міської ради поза волею власника іншим шляхом, що в свою чергу свідчить про наявність підстав для витребування вказаного майна у відповідача як добросовісного набувача в порядку ч. 1 ст. 388 ЦК України, суди попередніх інстанцій дійшли правомірних висновків про задоволення позовних вимог заступника прокурора Дніпропетровської області у повному обсязі.

Твердження скаржника про відсутність правової оцінки судів на заявлене ТОВ "Ренессанс-Клуб" клопотання про застосування строків позовної давності, колегія суддів касаційної інстанції вважає безпідставними, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, суд апеляційної інстанції в оскаржувані постанові вказав на те, що право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності у особи титулу власника. Законодавчою підставою для втрати особою права власності у часі є положення ЦК України про набувальну давність (ст. 344 ЦК України). А тому, положення про позовну давність до заявлених позовних вимог про витребування майна у порядку ст. 388 ЦК України не застосовуються.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 05.10.2016 у справі № 916/2129/15.

Щодо доводів заявника касаційної скарги, що судами першої та апеляційної інстанцій не залучено до участі у справі Компанію з обмеженою відповідальністю "Емінтія Ентерпрайзис ЛТД", суд касаційної інстанції зазначає, що судом апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові встановлено, що в матеріалах справи міститься заява відповідача про залучення до участі у справі третьої особи Компанії з обмеженою відповідальністю "Емінтія Ентерпрайзис ЛТД", яка не розглянута місцевим господарським судом (в ухвалі від 06.03.2017 зазначено про надходження вказаної заяви, однак не вказаний результат її розгляду). Проте, з урахуванням припису частини другої статті 104 ГПК України, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла правомірного висновку, що не підлягає скасуванню рішення суду першої інстанції в разі незалучення ним до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, якщо це не призвело до прийняття неправильного рішення (пункт 12 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 року №7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України").

Доводи заявника касаційної скарги про те, що в ході провадження у справі про банкрутство припиняються повноваження Дніпропетровської міської ради, як власника майна боржника та органу управління майном територіальної громади, відповідно до ст. 23 Закону про банкрутство в редакції до 19.01.2013 року, колегія суддів касаційного суду вважає необґрунтованими та такими, що суперечать положенням ст. ст. 16, 26, 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", ст. ст. 19, 143 Конституції України, оскільки в даному випадку провадження у справі про банкрутство здійснювалося щодо комунального підприємства, якому орган місцевої влади передав частину майна територіальної громади в господарське відання, та правовий статус такого майна повинен визначатися з врахуванням норм законодавства про місцеве самоврядування, які є спеціальними до правовідносин, що склались, та підлягають переважному застосуванню.

Щодо доводів ТОВ "Ренессанс-Клуб" про те, що недійсність правочину, на виконання якого було передано майно, сама по собі не свідчить про його вибуття із володіння особи, яка передала це майно не з її волі, з посиланням на рішення Дніпропетровської міської ради від 29.07.2011 № 40/14 та від 28.03.2012 № 41/22, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає їх необґрунтованими відповідно до ст. 1117 ГПК України як такі, що спрямовані на переоцінку доказів у справі. Посилання скаржника на подібну судову практику касаційного суду у постанові від 11.04.2012 у справі № 5002-16/2989-2011 є необґрунтованими, оскільки у справі, на яку посилається скаржник, здійснювалося відчуження військового майна, правовий статус якого відрізняється від статусу комунального майна, а отже, правовідносини не є подібними.

Доводи скаржника про необхідність власного дослідження у даній справі обставин відчуження спірного майна КЖЕП "Лівобережжя" Дніпропетровської міської ради в ході ліквідаційної процедури, обставин обтяження спірного майна боржника, які перешкоджали виконанню рішення Дніпропетровської міської ради про передачу майна №16/9 від 02.03.2011, та скасування їх тільки в ході провадження у справі про банкрутство, що на думку скаржника перешкоджало ліквідатору вчинити дії з передачі комунального майна третій особі (Комунальному підприємству "Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю"), колегія суддів касаційного суду вважає необґрунтованими як такі, що суперечать вимогам ст. ст. 35, 54, 22, 82, 1117 ГПК України про преюдиціальність судових рішень та виходять за межі предмета спору у даній справі.

Доводи скаржника про порушення позивачем вимог ч. 9 ст. 16 та п. 7 ч. 1 ст. 12 ГПК України на предмет виключної підсудності розгляду майнових спорів боржника у межах провадження у справі про банкрутство № 38/5005/6636/2012, суд касаційної інстанції вважає необґрунтованими з огляду на таке. З позовом у даній справі про витребування майна в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради звернувся заступник прокурора Дніпропетровської області. Позивач та особа, в інтересах якої заявлено позов, не перебувають у процедурі банкрутства, отже вимоги ч. 9 ст. 16 та п. 7 ч. 1 ст. 12 ГПК України в даному випадку не застосовуються.

Відповідно до ч. 2 ст. 1115 ГПК України, касаційна інстанція використовує процесуальні права суду першої інстанції виключно для перевірки юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення у рішенні або постанові господарського суду.

Згідно з нормами ч. 2 ст. 1117 ГПК України, касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до ст. 1119 ГПК України, касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення, залишити в силі одне із раніше прийнятих рішень або постанов.

З огляду на зазначене та відхилення доводів заявника касаційної скарги, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що рішення господарського суду Дніпропетровської області від 22.05.2017 та постанова Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 25.07.2017 справі № 904/10542/16 прийняті з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому правові підстави для їх зміни чи скасування відсутні.

Керуючись статтями 1117, 1119 - 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України,-

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ренессанс-Клуб" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 22.05.2017 та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 25.07.2017 у справі № 904/10542/16 залишити без змін.

Головуючий І.Ю. Панова

Судді О.В. Білошкап

О.Є. Короткевич