ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" грудня 2017 р. Справа № 922/3302/16

Колегія суддів у складі: головуючого судді Бородіної Л.І., судді Здоровко Л.М. судді Шутенко І.А.,

при секретарі Чумак Д.В.,

за участю представників сторін:

від позивача -Хоміч А.А. - за довіреністю від 28.10.2016р.;

від відповідача - Касьянов І.В., особисто, паспорт серії МТ номер 249910;

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Касьянова Ігоря Валентиновича, м. Чугуїв, Харківська область

на рішення господарського суду Харківської області від 15.08.2017р.

у справі №922/3302/16

за позовом Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк», м. Київ

до відповідача ФОП Касьянова Ігоря Валентиновича, м. Чугуїв

про стягнення 31938,67 дол. США та 79023,49 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 15.08.2017р. у справі №922/3302/16 (суддя Добреля Н.С.) позовні вимоги задоволено в повному обсязі; стягнуто з ФОП Касьянова Ігоря Валентиновича на користь ПАТ «ПроКредит Банк» 29000,02дол. США заборгованості за кредитом, 1546,17дол. США процентів, 1392,48 дол. США процентів за неправомірне користування кредитом, 79023,49 грн. пені та 13629,27 грн. витрат зі сплати судового збору.Рішення місцевого господарського суду з посиланням на ст.ст. 509, 526, 527, 530, 546, 549, 610, 611, 612, 1046, 1048, 1049, 1054 ЦК України, ст.ст. 193, 345 ГК України, ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» мотивоване тим, що матеріалами справи доведено факт порушення ФОП Касьяновим Ігорем Валентиновичем умов рамкової угоди від 24.05.2013р. №FW2202.491 та договору про надання траншу від 24.05.2013р. №202.44015FW202.491, та наявністю заборгованості перед позивачем за кредитним договором у розмірі 29000,02дол. США заборгованості за кредитом, 1546,17 дол. США по процентах, обґрунтованістю нарахування 1392,48 дол. США процентів за неправомірне користування кредитом та 79023,49грн. пені за несвоєчасну сплату суми заборгованості.

ФОП Касьянов І. В. з рішенням місцевого господарського суду не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 15.08.2017р.у справі №922/3302/16 та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги заявник вказує на те, що: по-перше, оскаржуваним рішенням зобов'язання позивача перед банком визначено в іноземній валюті, що, на думку скаржника, суперечить вимогам статті 533 ЦК України та висновкам Верховного Суду України; по-друге, судом не враховано, що фактично видача кредиту відбулась шляхом продажу валюти та зарахування на рахунок позичальника коштів у гривнях; по-третє, позивачем виданий кредит на 42960грн. менше, ніж встановлено умовами договору, що не досліджено судом першої інстанції; по-четверте, судом безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення пов'язаної справи №636/2753/16-ц про визнання недійсними рамкової угоди від 24.05.2013р. №FW2202.491 та договору про надання траншу від 24.05.2013р. №202.44015FW202.4914; по-п'яте, позивач скористався своїм правом та звернувся до Чугуївського міського суду Харківської області з позовом про стягнення заборгованості за вищевказаними договорами до ОСОБА_3 як поручителя, а отже звернення з таким позовом до боржника свідчить про бажання позивачем здійснити подвійне стягнення заборгованості на стадії виконання рішень, що суперечить вимогам статті 61 Конституції України.

Відзивом від 21.11.2017р. ПАТ «ПроКредит Банк» заперечує проти вимог апеляційної скарги та просить рішення господарського суду Харківської області від 15.08.2017р. у справі №922/3302/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. При цьому зазначає, що відповідач мав право отримати кредит у національній валюті, але добровільно та за власною ініціативою вибрав кредитування в іноземній валюті та у договорі про надання траншу від 24.05.2013р. сторони визначили спосіб видачі кредиту - продаж кредитних коштів на МРУ та зарахування їх гривневого еквівалента на рахунок позичальника у кредитора. Також зазначає, що кредитні кошти правомірно видавались позичальником в іноземній валюті, що підтверджено постановою Вищого господарського суду України від 26.09.2017р. у справі №922/1952/16. Крім того, вказує на те, що на рахунок позичальника банком зараховано кошти у розмірі 297213,29грн. з призначеннм платежу «Перерахування коштів від продажу 37500 USA згідно кредитного договору №202.44015/FW202.491 від 24.05.2013р. Утримання комісії за видачу кредиту 7644,38грн., за продаж валюти 917,33грн. Курс МВРУ 8,15400000 Без ПДВ», що підтверджує видачу кредиту у повному обсязі.

07.12.2017р. відповідачем подано клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішенням Чугуївського міського суду Харківської області у справі №636/2753/16-ц за позовом ПАТ «ПроКредит Банк» до поручителя ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за рамковою угодою від 24.05.2013р. №FW202.491, договором про надання траншу від 24.05.2013р. №202.44015/FW202.491, що є її невід'ємною частиною та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до банку про визнання недійсними рамкової угоди від 24.05.2013р. №FW202.491, договору про надання траншу від 24.05.2013р. №202.44015/FW202.491 та договору поруки від 24.05.2013р. Клопотання обґрунтовано тим, що відповідно до вимог ЦК України договір є недійсним з моменту його укладення, а отже у разі визнання недійсними Чугуївським міським судом Харківської області спірних договорів будуть відсутні правові підстави для стягнення з ФОП Касьянова І. В. розміру заборгованості.

Дане клопотання відхиляється судовою колегією апеляційної інстанції за безпідставністю, оскільки постановою Київського апеляційного господарського суду від 18.05.2017р. у справі №922/1952/16, яка залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 26.09.2017р., відмовлено у задоволенні позову ФОП Касьянова І. В. до ПАТ «ПроКредит Банк» про визнання недійсними рамкової угоди від 24.05.2013р. №FW202.491 та договору про надання траншу від 24.05.2013р. №202.44015/FW202.491. У рішенні Європейського суду з прав людини "Христов проти України" від 19.02.2009р. Суд повторює, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (справу "Брумареску проти Румунії" [GC], N 28342/95, п. 61, ECHR 1999-VII).

Таким чином, розгляд справи 636/2753/16-ц не виключає самостійного розгляду даної справи. Всі обставини, які мають значення для правильного вирішення спору у даній справі, можуть бути встановлені господарським судом самостійно. зокрема, щодо недійсності правочинів, на підставі яких виданий кредит, встановлені судовим рішенням у справі №922/1952/16, яка набрало законної сили, а отже, відсутні підстави для зупинення провадження у даній справі.

В судовому засіданні апеляційної інстанції скаржник підтримав вимоги апеляційної скарги та просив скасувати рішення місцевого господарського суду від 15.08.2017р. у справі №922/3302/16 та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Представник позивача заперечив проти вимог апеляційної скарги з підстав, наведених у відзиві, та просив рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

24.05.2013р. між Фізичною особою-підприємцем Касьяновим І.В. (позичальником) та ПАТ «ПроКредит Банк» (кредитором) укладена рамкова угода FW 202.491, пунктом 2.1 якої встановлено, що кредитор на підставі угоди зобов'язується здійснювати кредитування позичальника у межах лімітів умов кредитування у порядку і на умовах, визначених угодою та кредитними договорами, а позичальник зобов'язується належно виконати усі умови, необхідні для отримання кредитів, своєчасно і належно здійснювати погашення грошових зобов'язань, а також належно виконувати усі інші зобов'язання, передбачені угодою та кредитними договорами (т.1,а.с.18-21).

Пунктом 2.2 рамкової угоди встановлені ліміти умов кредитування - еквівалент 300000 грн., ліміт строку кредитування - 120 місяців, максимальний розмір процентів - 40% річних.

Згідно з п. 3.5 рамкової угоди кредит вважається виданим з моменту списання суми кредиту з відповідного рахунку кредитора з метою видачі кредиту, а при видачі овердрафту - з моменту виникнення дебетового сальдо поточного рахунку позичальника.

У пунктах 4.1, 4.2 рамкової угоди зазначено, що за користування кредитом позичальник зобов'язаний сплатити кредитору проценти у розмірі та порядку, визначених угодою та кредитними договорами у межах максимальних розмірів процентів, встановлених угодою. Проценти обчислюються у валюті кредиту за процентною ставкою, встановленою відповідним кредитним договором, від суми залишку кредиту за кожен календарний день користування залишком кредиту, виходячи із 360 календарних днів у році, з моменту видачі кредиту до моменту повного погашення кредиту.

У випадку прострочення погашення кредиту, позичальник сплачує проценти за неправомірне користування кредитом у розмірі, що дорівнює визначеним відповідними кредитними договорами процентам за користування даним кредитом за кожен календарний день прострочення, які обчислюються за методом «факт/360» від суми залишку кредиту, строк погашення якого настав, з дати виникнення заборгованості до дати повного її погашення (п.4.4 рамкової угоди).

Відповідно до п.10.2 цієї угоди при порушенні встановлених договорами строків погашення грошових зобов'язань позичальник сплачує штрафну неустойку у розмірі 0,5% від суми непогашеної заборгованості, але не менше ніж 15грн. у еквіваленті валюти кредиту за кожний день прострочення, включаючи день повного погашення заборгованості. Починаючи з 31 календарного дня прострочення, розмір неустойки збільшується до 1% за умови подання кредитором відповідного повідомлення позичальнику про таке збільшення. Неустойку не може бути збільшено, якщо погашено не менше 80% усього боргу чи помісячно погашається не менше ніж 30% від суми заборгованості.

24.05.2013р. між тими ж сторонами укладений договір про надання траншу №202.44015/FW202.491, за умовами якого кредитор надає позичальнику кредит у розмірі 37500 дол. США, строком на 60 місяців, від дати видачі кредиту з процентною ставкою у розмірі 15% річних, виходячи з 360 календарних днів у році. Цільове використання кредиту - придбання основних засобів (т.1,а.с.22,23).

У підпункті 6 пункту 2 договору про надання траншу визначений спосіб видачі кредиту - продаж кредитних коштів на МВРУ та зарахування їх гривневого еквівалента на рахунок позичальника №7708 у кредитора.

Відповідно до п.3 цього договору позичальник уповноважує кредитора здійснити у день видачі кредиту продаж усієї суми кредиту на міжбанківському валютному ринку України за курсом кредитора та зарахувати гривневий еквівалент проданої валюти на рахунок позичальника. Одночасно позичальник уповноважує кредитора здійснити договірне списання суми комісії кредитора та інших банків за операцію з продажу валюти згідно з тарифами кредитора та суми інших витрат/втрат, пов'язаних даною операцією.

Даний договір є невід'ємною частиною рамкової угоди, умови якої вважаються умовами цього договору і регламентують усі відносини між сторонами, що виникли на підставі цього договору.

Пунктом 5 цього договору встановлено, що погашення усіх грошових зобов'язань позичальника за цим договором здійснюється шляхом зарахування коштів на визначені кредитором рахунки у черговості, вказаній рамковою угодою.

У додатку 1 до договору від 24.05.2013р. №202.44015/FW202.491 визначений графік повернення кредиту та сплати процентів, який неодноразово змінювався за взаємною згодою сторін шляхом підписання додатків до договору траншу в новій редакції (т.1,а.с.24-29).

Згідно виписки по особовому рахунку №7708.840 системним адміністратором з 24.05.2013р. по 27.05.2013р. здійснено продаж валюти на МВРУ згідно кредитного договору від 24.05.2013р. №202. 44015/FW202.491 у сумі 37500дол. США та отримано 299737,50грн. (т.1,а.с.32).

На виконання умов кредитного договору від 24.05.2013р. №202.44015/FW202.491 ПАТ "ПроКредит Банк" (позивачем у справі) надано ФОП Касьянову І.В. (відповідачу у справі) грошові кошти у сумі 297213,29грн., що підтверджується випискою по особовому рахунку №7708.980, у якому визначено призначення платежу: «Перерахування коштів від продажу 37500 дол. США згідно кредитного договору від 24.05.2013р. №202.44015/FW202.491. Утримані комісії за видачу кредиту 7644,38грн., за продаж валюти 917,33грн. Курс МВРУ 8,15400000» (т.1, а.с.30).

02.06.2016р. позивачем надіслано відповідачеві вимогу про повне дострокове погашення кредиту у зв'язку з істотним та тривалим порушенням умов договору, в якому позивач просив протягом п'яти банківських днів з моменту відправлення вимоги погасити існуючу заборгованість у розмірі 30641,02дол. США, яка складається з: 140,98дол. США - борг за капіталом, 1459,02 дол. США - проценти, 1,98 дол. США - проценти за неправомірне користування кредитом, 28859,04дол. США - капітал дострокового погашення, та 8658,61грн. - пеня (т.1,а.с.43).

29.09.2017р. ПАТ «ПроКредитБанк» звернулось до господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з ФОП Касьянова І.В. заборгованості: за кредитом в сумі 29000,02 дол. США, за процентами у розмірі 1546,17дол. США, за процентами за неправомірне користування кредитом у розмірі 1392,48дол. США та пені - 79023,49грн. (т.1, а.с.4-7)

Рішенням господарського суду Харківської області від 15.08.2017р. у справі № 922/3302/16 позов задоволено з підстав, викладених вище (т.1, а.с.234-244).

Перевіривши матеріали справи, правильність їх юридичної оцінки та застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Предметом позову у даній справі є стягнення заборгованості за рамковою угодою від 24.05.2013р. FW202.491 та договором про надання траншу від 24.05.2013р. №202.44015/FW202.491, у тому числі, заборгованості та тілом кредиту, за процентами за користування кредитом, процентами за неправомірне користування кредитом, пені за прострочення сплати кредиту.

З матеріалів справи вбачається, що 24.05.2013р. між сторонами у справі укладена рамкова угода FW202.491, у якій визначений ліміт суми кредитування, еквівалент якої складає 300000грн., та договір про надання траншу №202.44015/FW202.491, у якому визначено розмір кредиту 37500дол. США та який є невід'ємною частиною рамкової угоди. На виконання вказаних угод позивачем надано відповідачеві кредит у розмірі 37500дол. США, які були продані позивачем на МВРУ на умовах вказаного договору та перераховані на рахунок відповідача у відповідності до п.п.6 п.2 договору про надання траншу від 24.05.2013р. у гривневому еквіваленті у розмірі 297213,29грн., що підтверджується випискою по особовому рахунку (т.1,а.с.30)

Відповідно до приписів ст. 202 ЦК України в контексті зі ст. 626 ЦК України, під договором визнається двосторонній правочин як погоджена дія двох сторін, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Сторони вільні в укладені договору та визначенні умов договору з урахуванням вимог цивільного законодавства (ст. 627 ЦК України).

Згідно з частиною 2 статті 345 ГК України кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Стаття 1054 ЦК України встановлює, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно з частиною 1 статті 1048 та частиною 2 статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення кредиту.

Згідно з пунктами 4.1-4.2 рамкової угоди за користування кредитом позичальник зобов'язаний сплатити кредитору проценти у розмірі та порядку, визначених угодою та кредитними договорами у межах максимальних розмірів процентів, встановлених угодою. Проценти обчислюються у валюті кредиту за процентною ставкою, встановленою відповідним кредитним договором, від суми залишку кредиту за кожен календарний день користування залишком кредиту, виходячи із 360 календарних днів у році, з моменту видачі кредиту до моменту повного погашення кредиту.

Сторонами спору неодноразово укладались додаткові угоди до договору траншу від 24.05.2013р. №202/44015/FW202/491, у яких сторони досягали згоди щодо зміни графіку повернення кредиту, процентів та розміру процентної ставки (т.1,а.с.24-29).

У підпункті 6 пункту 2 договору про надання траншу від 24.05.2013р. №202.44015/FW202/491 визначений спосіб видачі кредиту шляхом продажу кредитних коштів на МВРУ та зарахування їх гривневого еквівалента на рахунок позичальника №7708 у кредитора.

Матеріалами справи підтверджений факт надання позивачем ПАТ «ПроКредит Банк» відповідачеві ФОП Касьянову І.В. кредиту в розмірі 297213,29грн., що еквівалентно 37500дол. США, про що свідчить виписка з особового рахунку за 27.05.2013р., у якій у графі призначення платежу зазначено: «Перерахування коштів від продажу 37500 USA згідно кредитного договору №202.44015/FW202.491 від 24.05.2013. Утримані комісії за видачу кредиту 7644,38грн., за продаж валюти 917,33грн. Курс МВРУ 8,15400000. Без ПДВ» (т.1,а.с.30).

Вказані документи в розумінні статті 34 ГПК України є належними доказами отримання відповідачем кредитних коштів за договором про надання траншу від 24.05.2013р. №202.44015/FW202.491 фактично у гривневому еквіваленті відносно суми кредитування, визначеної у договорі та з урахуванням встановленого п.2.2 рамкової угоди ліміту суми кредитування, яка складає 300000грн.

Апелянтом не надано будь-яких належних доказів, які б спростовували факт перерахування позивачем на підставі договору про надання траншу від 24.05.2013р. та рамкової угоди від 24.05.2013р. №FW202/491 відповідачу ФОП Касьянову І.В. на його поточний рахунок кредитних коштів у розмірі, встановленому у договорі, однак у гривневому еквіваленті, а отже посилання скаржника на те, що ним отримано кредитних коштів на 42960грн. менше, ніж встановлено умовами договору є безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, у зв'язку з порушенням виконання відповідачем зобов'язань за договором про надання траншу від 24.05.2013р. №202/44015/FW202.491 позивачем надіслано 02.06.2013р. вимогу про повне дострокове погашення кредиту (т.1,а.с.43).

Пунктами 8.2, 8.6 рамкової угоди встановлено, що кредитор вправі вимагати дострокового погашення кредиту, зокрема, у випадку прострочення погашення грошових зобов'язань тривалістю більш, ніж три банківські дні. У разі виникнення заборгованості позичальника тривалістю понад 30 календарних днів позичальник зобов'язаний здійснити повне дострокове погашення кредиту, виданого на підставі кредитного договору, по якому існує прострочення, не пізніше, ніж через три банківські дні з моменту настання тридцятого календарного дня прострочення, незалежно від того, чи кредитор пред'явив йому вимогу, якщо інше не буде погоджено з кредитором.

В матеріалах справи відсутні, а ФОП Касьяновим І.В. (відповідачем у справі) не надано доказів виконання умов договору про надання траншу від 24.05.2013р. №27-08/КР (зі змінами та доповненнями) щодо повернення кредиту у строк, встановлений умовами договору, та сплати відсотків за користування кредитом.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позовні вимоги ПАТ «ПроКредит банк» в частині стягнення основної суми зобов'язання у розмірі 29000,02 дол. США та в частині стягнення процентів за користування кредитом, які нараховані станом 30.06.2016р. у сумі 1546,17дол. США є обґрунтованими та такими, що підтверджуються матеріалами справи.

Разом з тим, судова колегія апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Згідно зі ст. 99 Конституції України та ч. 1 ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 р. N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі - Декрет) валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, якщо інше не передбачено Декретом, іншими актами валютного законодавства.

Закон передбачає обов'язкове здійснення платежів на території України в національній валюті, однак він не забороняє використання в обчисленні розміру грошових зобов'язань іноземної валюти або інших розрахункових величин.

За приписами статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Про такі випадки йдеться у статтях 193, 524 та 533 ЦК України, Законі України від 16.04.1991 року N 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декреті КМУ від 19.02.1993р. №15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", Законі України від 23.09.1994р. N 185/94-ВР "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті".

За змістом статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане в гривнях. Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно із статтею 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» кошти є грошима у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» встановлено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України (далі - НБУ). Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

Враховуючи викладене, місцевий господарський суд при прийнятті рішення дійшов обґрунтованого висновку про наявність у банку права на здійснення валютних операцій, що підтверджується банківською ліцензією від 13.10.2011р. №195 та генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій від 13.10.2011р. №195, додатком до генеральної ліцензії, та визначено у договорі про надання траншу відповідного розміру кредиту. Проте, не враховано, що ліміт суми кредитування встановлений у рамковій угоді від 24.05.2013р. FW202/491 у гривнях та відповідно до п.п.6 п.2 договору про надання траншу фактично грошові кошти відповідачем отримані у гривнях.

Отже, зважаючи на зміст вищезазначених норм права та на те, що фактично кредит за договором про надання траншу від 24.05.2013р. виданий у гривнях, а рамковою угодою від 24.05.2013р. встановлений ліміт суми кредитування у розмірі 300000грн., суд у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті повен був зазначити в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, у цій іноземній валюті з вказівкою на конвертацію цієї суми в національній валюті на день здійснення платежу.

Враховуючи викладене, рішення місцевого господарського суду в частині стягнення основної суми заборгованості та процентів слід змінити, та визначити про стягнення з ФОП Касьянова І.В. на користь ПАТ «ПроКредит Банк» 29000,02дол. США, що в гривневому еквіваленті станом на момент прийняття рішення у даній справі,15.09.2017р., за офіційним курсом НБУ становить 743290,29грн., 1546,17дол. США процентів, що в гривневому еквіваленті станом на 15.09.2017р. становить 39629,39грн.

Аналогічна правова позиція визначена у постанові Верховного Суду України від 01.03.2017р. у справі №6-284цс17, висновки якого відповідно до статті 111-28 ГПК України є обов'язковими та в аналізі практики застосування статті 625 ЦК України в цивільному судочинстві.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 ЦК України)

Відповідно до вимог статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень статті 625 норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Положення частини 2 статті 625 ЦК України в частині сплати процентів річних застосовуються за наявності порушення грошового зобов'язання. Тому, зокрема, якщо в законі або в укладеному сторонами договорі передбачено розмір процентів за користування чужими коштами (стаття 536 ЦК України), то це не позбавляє кредитора права звернутися до боржника з позовом про стягнення як зазначених процентів, так і трьох процентів річних (якщо інший їх розмір не передбачено договором або Законом) - за наявності порушення боржником грошового зобов'язання.

Відповідно до п.4.4 рамкової угоди від 24.05.2013р. №FW 202.491 у випадку прострочення погашення кредиту, позичальник сплачує проценти за неправомірне користування кредитом у розмірі, що дорівнює визначеним відповідними кредитними договорами процентам за користування даним кредитом за кожен календарний день прострочення, які обчислюються за методом «факт/360» від суми залишку кредиту, строк погашення якого настав, з дати виникнення заборгованості до дати повного її погашення.

Вимоги щодо застосування заходів відповідальності за порушення грошових зобов'язань, визначених в іноземній валюті, мають заявлятися в національній валюті України (гривнях) за офіційним курсом Національного банку України на день заявлення відповідної вимоги (крім випадків, коли стороною зобов'язання, у якому виник спір, одержано відповідну ліцензію Національного банку України) (п.8.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12. 2013р. N14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

Враховуючи правову природу процентів, визначених у п.4.4 рамкової угоди, які є забезпеченням виконання позичальником узятих на себе зобов'язань за кредитним договором (постанова Верховного Суду України від 18.10.2017р. у справі №758/3459/14-ц), місцевий господарський суд дійшов помилкового висновку про стягнення процентів за неправомірне користування кредитом в іноземній валюті. При цьому, місцевим господарським судом правомірно визначений розмір процентів за неправомірне користування кредитом в іноземній валюті за період з 28.10.2014р. по 22.09.2016р., нарахованих на заборгованість відповідного періоду, який також правильно визначений позивачем у розрахунку до позовної заяви, у зв'язку з чим рішення місцевого господарського суду слід змінити в цій частині, вказавши розмір процентів за неправомірне користування кредитом у сумі 39629,39грн.

Щодо обґрунтованості нарахування та стягнення з відповідача пені суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з вимогами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Як свідчать матеріали справи та встановлено судом першої інстанції, пунктом 10.2 рамкової угоди встановлено, що при порушенні встановлених договорами строків погашення грошових зобов'язань позичальник сплачує штрафну неустойку у розмірі 0,5% від суми непогашеної заборгованості, але не менше ніж 15грн. у еквіваленті валюти кредиту за кожен день прострочення, включаючи день повного погашення заборгованості.

Стаття 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", яка узгоджується з вимогами частини статті 231ГК України, передбачає, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" визначає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до пункту 2.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. N14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» за приписом статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та частини другої статті 343 ГК України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду про правомірність позовних вимог в частині стягнення пені у розмірі 79023,79грн. за порушення строків виконання грошових зобов'язань за період з 27.06.2013р. по 22.06.2016р.

Доводи скаржника про те, що звернення позивача одночасно до боржника та поручителя свідчить про бажання банку здійснити подвійне стягнення заборгованості на стадії виконання рішення, що суперечить вимогами статті 61 Конституції України, не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги, оскільки задоволення позову кредитора про стягнення за кредитним договором не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012р. N5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» та у постанові Верховного суду України від 04.09.2013р. у справі №6-73цс13.

Статтею 33 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Будь-яких інших доводів, з якими б апелянт пов'язував необґрунтованість рішення місцевого господарського суду, в апеляційній скарзі та в судовому засіданні ФОП Касьяновим І.В. не наведено.

За таких обставин, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду місцевого господарського суду від 15.08.2017р. у справі у справі №922/3302/16 слід змінити, виклавши резолютивну частину рішення в наступній редакції: « Позов задовольнити частково. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Касьянова Ігоря Валентиновича (ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» (,) 29000,02 дол. США, що в гривневому еквіваленті станом на 15.09.2017р. становить 743290,29грн. заборгованості за кредитом, 1546,17 дол. США процентів, що в гривневому еквіваленті станом на 15.09.2017р. становить 39629,39грн., 35690,21грн. процентів за неправомірне користування кредитом, 79023,49 грн. пені та 13629,27 грн. витрат зі сплати судового збору».

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати за апеляційною скаргою покладаються на заявника апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 91, 99, 101, 102, п.4 ст.103, п.4 ч.1 ст.104, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, Харківський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Касьянова Ігоря Валентиновича залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Харківської області від 15.08.2017р. у справі №922/3302/16 змінити, виклавши частину 2 резолютивної частини рішення в наступній редакції: «Стягнути з Фізичної особи-підприємця Касьянова Ігоря Валентиновича (ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» (,) 29000,02 дол. США, що в гривневому еквіваленті станом на 15.09.2017р. становить 743290,29грн. заборгованості за кредитом, 1546,17 дол. США процентів, що в гривневому еквіваленті станом на 15.09.2017р. становить 39629,39грн., 35690,21грн. процентів за неправомірне користування кредитом, 79023,49 грн. пені та 13629,27 грн. витрат зі сплати судового збору».

3.В решті рішення господарського суду Харківської області залишити без змін.

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідний наказ .

Повний текст постанови складено 12 грудня 2017р.

Головуючий суддя Бородіна Л.І.

Суддя Здоровко Л.М.

Суддя Шутенко І.А.