ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" грудня 2017 р. Справа № 914/2016/14

Львівський апеляційний господарський суд у складі суддів:

головуючий суддя Бонк Т.Б.

судді Бойко С.М.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання І.О. Борщ

за участю представників сторін:

від скаржника - не зявився

від позивача ОСОБА_2 (ліквідатор)

від відповідача не зявився

від третіх осіб не зявились

розглянувши апеляційну скаргу відділу примусового виконання рішень ОСОБА_3 державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області №5885 від 20.06.2017

на ухвалу господарського суду Львівської області від 01.06.2017 (головуючий суддя Пазичев В.М.)

у справі № 914/2016/14

за позовом (скаржника): Приватного підприємства Мірт (м. Львів)

до відповідача (боржника): ОСОБА_3 капітального будівництва Львівської міської ради (м. Львів)

третя особа 1, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Державна фінансова інспекція у Львівській області (м. Львів)

третя особа 2, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Головне управління державної казначейської служби України у Львівській області (м. Львів)

субєкт оскарження: Відділ примусового виконання рішень ОСОБА_3 державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області (м. Львів)

про: стягнення 2523766,20 грн. суми основного боргу, 114183,61 грн. 3% річних, 176356,57 грн. інфляційних втрат

ВСТАНОВИВ:

ухвалою господарського суду Львівської області від 01.06.2017 року у справі № 914/2016/14 скаргу Приватного підприємства Мірт від 09.03.2017 року за вх. № 1091/17 у справі № 914/2016/14 на дії органу державної виконавчої служби задоволено. Поновлено Приватному підприємству Мірт строк подання скарги на дії ДВС. Постанову Головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області від 10.02.2017 про повернення Приватному підприємству Мірт (79038, м. Львів, вул. Пасічна, 81/12, код за ) наказу Господарського суду Львівської області від 18.08.2015 р. у справі № 914/2016/14 - визнано недійсною.

Ухвала суду мотивована тим, що заборони для державної виконавчої служби звертати стягнення на майно боржника ОСОБА_4 України Про виконавче провадження та Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 р. № 845 (прийнята на виконання ч. 2 ст. 3 ОСОБА_4 України Про виконавче провадження), не містять. Повернення наказу від 18.08.2015р. у справі № 914/2016/14 без встановлення відсутності інших активів боржника, на які може бути звернуто стягнення є передчасним. Правильність вказаної позиції підтверджена й фактом відкриття даного виконавчого провадження та стягнення виконавчого збору. Крім того, відповідно до п. 7 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, у разі наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу, керівник органу державної виконавчої служби подає, відповідно до ОСОБА_4 України Про гарантії держави щодо виконання судових рішень, Казначейству, протягом 10 днів з дня складення державним виконавцем відповідного акта, оригінал виконавчого документа разом із супровідним листом та завірені належним чином державним виконавцем копії інших матеріалів виконавчого провадження.

В апеляційній скарзі скаржник - відділ примусового виконання рішень ОСОБА_3 державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області - просить дану ухвалу скасувати та прийняти нову, якою у задоволенні скарги надії органу державної виконавчої служби відмовити, мотивуючи це тим, що рішення про стягнення коштів з місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. Згідно відповіді Державної податкової служби встановлено, що боржник має відкриті рахунки лише в ГУДКСУ у Львівській області. Боржник ОСОБА_3 капітального будівництва Львівської міської ради є органом місцевого самоврядування. Зі змісту ст. 3 ОСОБА_4 України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» положення закону не застосовуються до виконання рішень про стягнення коштів з органів місцевого самоврядування. Поряд із зазначеним ОСОБА_4 існує Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року. Боржник підпадає під дію цього Порядку, оскільки має відкриті рахунки в органах Казначейства.

Скаржник, відповідач, треті особи не забезпечили явки уповноваженого представників в судове засідання, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи.

Апеляційний господарський суд, враховуючи те, що явка представників сторін не визнавалася обовязковою, що участь представників сторін в судовому засіданні є правом, а не обовязком сторін, встановлені процесуальні строки розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду та відсутність інших процесуальних перешкод, вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні у відсутності представників скаржника, відповідача, третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на підставі наявних у справі доказів.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі, заслухавши пояснення представника позивача (стягувача), колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що ухвалу господарського суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення з наступних підстав.

Встановлено, що відповідно до положення про ОСОБА_3 капітального будівництва Львівської міської ради (боржник) затвердженого рішенням виконкому від 24.09.2010 р. № 1276, ОСОБА_3 капітального будівництва Львівської міської ради є виконавчим органом Львівської міської ради, утвореним відповідно до ухвали міської ради, юридичною особою, відповідно до чинного законодавства має самостійний баланс, рахунки в установах Державного казначейства України, штампи і бланки, печатку з зображенням Державного ОСОБА_1 України та своїм найменуванням, право набувати майнових і немайнових прав та обов'язків, право виступати позивачем і відповідачем у судах від свого імені.

Адміністративна будівля ОСОБА_3 по вул. Горбачевського, 10, у м.Львові, є державною власністю (а.с. 45- 47 Т. 3).

Господарським судом Львівської області видано наказ від 18.08.2015 р. у справі №914/2016/14 про стягнення з ОСОБА_3 капітального будівництва Львівської міської ради (79044, м. Львів, вул. Горбачевського, 10, ) на користь Приватного підприємства Мірт (79038, м. Львів, вул. Пасічна, 81/12, код ЄДРПОУ22396 (два мільйона п'ятсот двадцять три тисячі сімсот шістдесят шість) грн. 20 коп. основного боргу, 181599 (сто вісімдесят одну тисячу п'ятсот дев'яносто дев'ять) грн. 27 коп. - сума 3 % річних та 1286834 (один мільйон двісті вісімдесят шість тисяч вісімсот тридцять чотири) грн. 57 коп. інфляційних втрат та 16793 (шістнадцять тисяч сімсот дев'яносто три) грн. 87 коп. судового збору.

Вказаний наказ стягувачем подано до Відділу примусового виконання рішень Головного управляння юстиції у Львівській області.

Державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області 10.09.2015р. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №48660632 від 10.09.2015 р. та встановлено боржнику - ОСОБА_3 капітального будівництва Львівської міської ради строк для самостійного виконання рішення до 17.09.2015 р.

28.09.2015 року головним державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п.9 ч.1 ст.47 ОСОБА_4 України «Про виконавче провадження», де передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачеві, якщо наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення та мотивована тим, що державний виконавець не може звернути стягнення на кошти боржника, що знаходяться на рахунках, відкритих в органах Казначейства, оскільки наявна законом заборона, чітко визначений порядок та процедура виконання даних рішень.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 04.01.2016 року скаргу ПП «Мірт» на дії органу виконавчої служби було задоволено і вищевказану постанову про повернення наказу визнано недійсною. Господарським судом надано оцінку правовому статусу учасників виконавчого провадження та встановлено помилковість висновку органу державної виконавчої служби про те, що законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти ОСОБА_3 капітального будівництва Львівської міської ради і це виключає можливість виконання виконавчого документа. Господарським судом встановлено, що в межах даного виконавчого провадження підлягає застосуванню спеціальний порядок, який встановлено ОСОБА_4 України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" і унеможливлює повернення стягувачеві виконавчого документа.

Судом зазначалося, що відповідно до п.1 ч.2 ст.21 ОСОБА_4 України Про виконавче провадження, в редакції, що діяла на момент відкриття виконавчого провадження (закон № 606 XIV від 21.04.1999 р.) на відділ примусового виконання рішень управлінь державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головного управління юстиції в області, містах Києві та Севастополі покладається виконання рішень, за якими боржниками є, зокрема, територіальні підрозділи центральних органів виконавчої влади, міські, районні або селищні ради чи районні державні адміністрації та їх структурні підрозділи.

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Львівській області від 26.01.2016 року відновлено виконавче провадження з виконання наказу № 914/2016/14, виданого 18.08.2015 року Господарським судом Львівської області (а.с.181 Т.3).

Апеляційний суд одночасно зазначає, що під час винесення вищезазначених постанов державного виконавця (як про відкриття виконавчого провадження, так і відновлення виконавчого провадження) та винесення ухвали господарського суду від 04.01.2016 року у даній справі, діяв Закон України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року.

З 05.10.2016 набрав чинності Закон України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII, пунктами 6, 7 Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень якого визначено, що рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим ОСОБА_4, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження; виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим ОСОБА_4, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим ОСОБА_4. Після набрання чинності цим ОСОБА_4 виконавчі дії здійснюються відповідно до цього ОСОБА_4.

Надалі, постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Л/о від 10.02.2017 року наказ, виданий 18.08.2015 року, повернуто стягувачеві на підставі пункту 9 частини першої статті 37 ОСОБА_4 України "Про виконавче провадження". Підставою для повернення наказу від 18.08.2015 р. у справі № 914/2016/14 у оскаржуваній постанові вказано: встановлені обставини свідчать про наявність підстав для повернення виконавчого документу стягувачу, відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 37 ОСОБА_4 України Про виконавче провадження.

У чинній на момент відкриття виконавчого провадження та винесення Ухвали Господарського суду Львівської області від 04.01.2016 року редакції ОСОБА_4 пункт п. 9 ч.1 ст. 47 ОСОБА_4 відображав ті ж приписи, що і чинна на даний час редакція пункту 9 частини першої статті 37 ОСОБА_4 України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016р.

Згідно п. 9 ч.1 ст. 47 ОСОБА_4 України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Разом з тим, мотиви винесення зазначеної постанови полягають у тому, що державний виконавець не може звернути стягнення на кошти боржника, що знаходяться на рахунках, відкритих в органах Казначейства, оскільки наявна встановлена законом заборона, чітко визначений порядок та процедура виконання даних рішень; Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників, затвердженим постановою КМУ від 03.08.2011 року, передбачений механізм виконання рішень про стягнення коштів місцевого бюджетів.

Зазначену постанову державного виконавця від 10.02.2017р. скаржник вважає незаконною.

У даному контексті апеляційний суд зазначає, що мотиви винесення даної оскаржуваної постанови державного виконавця про непідвідомчість даної справи до виконання та зазначене державним виконавцем нормативна підстава для повернення наказу суду є не відповідними, неспівставними між собою.

Як вже встановлено, 02.06.2016 року Верховною радою України було прийнято Закон України Про виконавче провадження № 1404-VIII, який набрав чинності 06.10.2016 р. (надалі Закон),

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спір, про який зазначено в скарзі, слід розглядати на підставі норм ОСОБА_4 України Про виконавче провадження, які діяли на час вчинення таких дій, а у даному конкретному випадку на підставі норм ОСОБА_4 України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року. .

Згідно ч.1 ст. 74 ОСОБА_4 України Про виконавче провадження рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно ст. 1 ОСОБА_4 в редакції, чинній на час вчинення виконавчих дій, що оскаржуються, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій, визначених у цьому ОСОБА_4 органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим ОСОБА_4, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього ОСОБА_4, а також рішеннями, які відповідно до цього ОСОБА_4 підлягають примусовому виконанню.

Згідно ч.1 ст. 5 ОСОБА_4, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим ОСОБА_4 випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються ОСОБА_4 України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Слід зазначити, що на момент відкриття виконавчого провадження на дану виконавчу дію поширювали свою дію положення ст. 21 ОСОБА_4 України «Про виконавче провадження», якою передбачено, що на відділ примусового виконання рішень управлінь державної

виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головного управління юстиції в області, містах Києві та Севастополі покладається виконання рішень, за якими: боржниками є територіальні підрозділи центральних органів виконавчої влади, місцеві суди, міські, районні або селищні ради

чи районні державні адміністрації та їх структурні підрозділи, місцеві прокуратури, інші територіальні підрозділи органів державної влади та їх посадові особи

Крім того, чинний Закон України «Про виконавче провадження» станом на повернення наказу державним виконавцем не містив положення щодо того, що рішення про стягнення коштів з місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, а також заборони на виконання таких рішень суду органами виконавчої служби.

Стаття 10 ОСОБА_4 передбачає невичерпний перелік видів заходів примусового виконання рішень, серед яких, зокрема, звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, обєкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим ОСОБА_4.

Згідно ч. 1 ст. 37 ОСОБА_4, виконавчий документ повертається стягувачу, якщо:

9) законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення;

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 48 ОСОБА_4, звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

Згідно ч. 5 ст. 48 ОСОБА_4, у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Згідно ч. 8 ст. 48 ОСОБА_4, виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

У матеріалах справи та поясненнях скаржника відсутні відомості про результати проведеної перевірки майнового стану боржника щодо наявності майна, а не лише коштів.

Згідно ч. 5 ст. 52 ОСОБА_4, у разі відсутності у боржника - юридичної особи коштів в обсязі, необхідному для покриття заборгованості, стягнення звертається на інше майно, належне такому боржникові або закріплене за ним, у тому числі на майно, що обліковується на окремому балансі філії, представництва та іншого відокремленого підрозділу боржника - юридичної особи (крім майна, вилученого з цивільного обороту, або обмежено оборотоздатного майна, майна, на яке не може бути звернено стягнення), незалежно від того, хто фактично використовує таке майно.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 53 ОСОБА_4, виконавець має право звернути стягнення на майно боржника, що перебуває в інших осіб, а також на майно та кошти, що належать боржнику від інших осіб. Зазначені особи зобов'язані подати на запит виконавця у визначений ним строк відомості про належне боржнику майно, що перебуває у них, та майно чи кошти, які вони повинні передати боржнику.

Після надходження відомостей про наявність майна боржника виконавець проводить опис такого майна, накладає на нього арешт, вилучає його і реалізує в установленому цим ОСОБА_4 порядку. Якщо особа, в якої перебуває майно боржника, перешкоджає виконавцю у вилученні такого майна, воно вилучається виконавцем у примусовому порядку.

Відповідно до ст. 45 ГПК України, господарські суди здійснюють правосуддя шляхом прийняття обов'язкових до виконання на усій території України рішень, ухвал, постанов. Рішення і постанови господарських судів приймаються іменем України. Невиконання вимог рішень, ухвал, постанов господарських судів тягне відповідальність, встановлену цим Кодексом та іншими законами України.

Зазначена процесуальна норма узгоджується з положеннями ч. 5 ст. 124 Конституції України, згідно з якою судові рішення є обовязковими до виконання на всій території України.

Згідно ст.ст. 115, 116 ГПК України, рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому ОСОБА_4 України "Про виконавче провадження". Виконання рішення господарського суду провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом.

Згідно ч. 1 ст. 18 ОСОБА_4, виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим ОСОБА_4 заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Європейський суд з Прав Людини у пункті 40 рішення по справі Горнсбі проти Греції від 19.03.1997р. зазначає, що відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду (див. рішення у справі Філіс проти Греції (Philis v. Greece) (N 1) від 27 серпня 1991 року, серія А, N 209, с. 20, п. 59). Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін.

Отже, виходячи з наведеного, виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження (розгляду). Такої правової позиції дотримується Верховний Суд України у постанові від 21.02.2011 і відповідно до якої (позиції) поняття "виконавче провадження" розуміється як завершальна стадія судового провадження. Наведене узгоджується із практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, яка гарантує право на справедливий суд. Так, у справі "Горнсбі проти Греції" названий суд у своєму рішенні від 19 березня 1997 року зазначив, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду".

Заборони для державної виконавчої служби звертати стягнення на майно боржника ОСОБА_4 України Про виконавче провадження та Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 р. № 845 (прийнята на виконання ч. 2 ст. 3 ОСОБА_4 України Про виконавче провадження), не містять.

Відтак, повернення наказу від 18.08.2015 р. у справі № 914/2016/14 без встановлення відсутності інших активів боржника, на які може бути звернуто стягнення є передчасним. Правильність вказаної позиції підтверджена й фактом відкриття даного виконавчого провадження та стягнення виконавчого збору.

Відповідно до абзацу 2 п. 9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 р. № 9 Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України, оскільки прийняття органами Державної виконавчої служби, їх посадовими особами будь-яких рішень (постанов тощо) в процесі здійснення виконання судових рішень господарських судів підпадає в розумінні статті 121-2 ГПК України під ознаки дій цих органів та осіб, то відповідні рішення також підлягають оскарженню до названих судів.

Відтак, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що постанова Головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень ОСОБА_3 державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області від 10.02.2016 р. про повернення стягувачу наказу Господарського суду Львівської області від 18.08.2015 р. у справі № 914/2016/14 не відповідає вимогам чинного законодавства України.

Крім того, відповідно до статті 17 ОСОБА_4 України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", практика Європейського суду з прав людини є джерелом права України.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 15.10.2009 р. у справі "ОСОБА_5 проти України" (Заява N 40450/04), державу зобов'язано запровадити ефективний засіб юридичного захисту або комплекс таких засобів юридичного захисту, спроможних забезпечити адекватне й достатнє відшкодування за невиконання або затримки у виконанні рішень національних судів відповідно до принципів, встановлених практикою Суду. При винесенні даного рішення Судом встановлено, що половина рішень, винесених Судом у справах проти України, стосуються питання тривалого невиконання остаточних судових рішень, відповідальність за які несуть органи влади України. Даному рішенню надано статусу "пілотного", що відповідно до статті 43 Конвенції покладає на державу-відповідача юридичний обов'язок здійснити під наглядом Комітету міністрів відповідні загальні та/або індивідуальні заходи для захисту прав заявника, порушення яких було встановлено Судом.

Саме на виконання даного рішення Суду було спрямовано ухвалення ОСОБА_4 України Про гарантії держави щодо виконання судових рішень, що вбачається підготованої Міністерством юстиції України пояснювальної записки до законопроекту. Таким чином, при з'ясуванні змісту визначених у даному законі норм права слід виходити із практики Суду.

Суд повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia, захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати (див., наприклад,рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece), Reports 1997-II, п. 40; рішення у справі «Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia), заява № 59498/00, п. 34, ECHR 2002-III, та рішення від 6 березня 2003 року у справі «Ясюнієне проти Литви» (<…>), заява № 41510/98, п. 27). Держава зобов'язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці (див. рішення від 7 червня 2005 року у справі «Фуклев проти України» (Fuklev v. Ukraine), заява № 71186/01, п. 84). Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (див. рішення у справі «Comingersoll S.A.» проти Португалії» (Comingersoll S.A. v. Portugal) [ВП], заява № 35382/97, п. 23, ECHR 2000-IV). (справа «ОСОБА_1 проти України).

Разом з тим, як суд першої інстанції, так і скаржник покликаються на Рішення Суду від 28.08.2009 р. у справі SHYLKIN AND POBEREZHNYY v. UKRAINE (арр. 6924/06 and 8252/06), яким визначено, що згідно із усталеної практики Конвенційних органів, установи органів місцевого самоврядування є державними органами в тому сенсі, що їх діяльність регулюється нормами публічного права і вони виконують публічні функції, якими наділені згідно Конституції та законів. Судом наголошено, що згідно з нормами міжнародного права термін державні органи не обмежується лише центральними органами виконавчої влади. У тих випадках, коли державна влада є децентралізованою, він поширюється на будь-який національний орган, який здійснює публічні функції. З цього випливає, що відповідальність за дії та/або бездіяльність органів місцевого самоврядування несе держава-відповідач. Виходячи з вищевикладеного, Суд доходить висновку, що держава несе відповідальність за борги комунальних підприємств такою ж мірою, якою вона несе відповідальність за борги підприємств державної форми власності (параграф 28).

Згідно статті 18 ОСОБА_4 України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» для цілей посилання на Рішення та ухвали Суду та на ухвали Комісії суди використовують переклади текстів рішень Суду та ухвал Комісії, надруковані у виданні, передбаченому в статті 6 цього ОСОБА_4. У разі відсутності перекладу Рішення та ухвали Суду чи ухвали Комісії суд користується оригінальним текстом. У разі виявлення мовної розбіжності між перекладом та оригінальним текстом суд користується оригінальним текстом.

Разом з тим, слід зазначити, що, скаржник та суд першої інстанції покликаються на Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Шилкін та Побережний проти України» (Заяви N 6924/06 та 8252/06) датоване 28/08/2009, а не 28.05.2009 року, що є правильною датою такого Рішення. Крім того, Рішення у справі «Шилкін та Побережний проти України» (Заяви N 6924/06 та 8252/06) (https://hudoc.echr.coe.int/rus#"fulltext":["/"CASE OF SHYLKIN AND POBEREZHNYY v. UKRAINE/""],"documentcollectionid2":["GRANDCHAMBER","CHAMBER"]) є опублікованим лише англійською мовою.

Разом з тим, апеляційний суд зазначає, що Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Шилкін та Побережний проти України» (Заяви N 6924/06 та 8252/06) стосується саме Комунального підприємства (оригінально «municipal enterprises»), що не тотожно організаційно - правовій формі відповідача у даній справі. Аналогічно боржником у справі «ОСОБА_6 проти України» є саме Комунальне підприємство і Суд зазначає про застосування ст. 78 ГК України.

Згідно ст. 78 ГК України комунальне унітарне підприємство утворюється компетентним органом місцевого самоврядування в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини комунальної власності і входить до сфери його управління. Орган, до сфери управління якого входить комунальне унітарне підприємство, є представником власника - відповідної територіальної громади і виконує його функції у межах, визначених цим Кодексом та іншими законодавчими актами. Майно комунального унітарного підприємства перебуває у комунальній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання (комунальне комерційне підприємство) або на праві оперативного управління (комунальне некомерційне підприємство).

Згідно ОСОБА_4 України «Про місцеве самоврядування» комунальні підприємства не входять в систему органів місцевого самоврядування.

Згідно ст. 11 ОСОБА_4 України «Про місцеве самоврядування» виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади.

Крім того, необхідною умовою повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 9 частини першої статті 37 ОСОБА_4 України "Про виконавче провадження" є наявність заборони щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, яка встановлена законом. Однак, жодних посилань на закон, яким введено відповідну заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти ОСОБА_3 капітального будівництва Львівської міської ради оскаржувана постанова не містить. Не містить такої аргументації і мотивувальна частина оскаржуваної постанови державного виконавця. Не містить таких норм і законодавство України. Дана обставина є самостійною підставою для визнання оскаржуваної постанови недійсною.

Відтак, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про підставність вимог поданої скарги та про наявність підстав для визнання недійсною Постанови Головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області від 10.02.2017 про повернення Приватному підприємству Мірт» наказу Господарського суду Львівської області від 18.08.2015 р. у справі № 914/2016/14.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Зважаючи на те, що апеляційну скаргу залишено без задоволення, витрати по сплаті судового збору в порядку ст.49 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105, 121-2 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу відділу примусового виконання рішень ОСОБА_3 державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області №5885 від 20.06.2017 - залишити без задоволення.

2. Ухвалу господарського суду Львівської області від 01.06.2017 року у справі № 914/2016/14 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

4. Матеріали справи скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Повний текст постанови виготовлений 08.12.2017 р.

Головуючий суддя Бонк Т.Б.

Судді Бойко С.М.

ОСОБА_1