КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" грудня 2017 р. Справа№ 910/11592/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Пашкіної С.А.

Сітайло Л.Г.

при секретарі Матюхіні І.В.

За участю представників:

від позивача: Буяновська Т.С. - представник за довіреністю від 29.02.2017

від відповідача 1: Письменна О.В. - представник за довіреністю № 9 від 09.12.2016

від відповідача 2: не з'явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лідер-Груп Інтернешнл»

на рішення Господарського суду міста Києва від 13.09.2017

у справі № 910/11592/17 (суддя Князьков В.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Лідер-Груп Інтернешнл»

до 1. Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками

2. Державної казначейської служби України

про відшкодування моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

Позов, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог щодо відшкодування компенсації за моральну шкоду (а.с. 89-96), заявлено про стягнення солідарно з відповідачів компенсації у розмірі 400 000 грн. за заподіяння позивачу моральної шкоди.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.09.2017, повний текст якого складений 18.09.2017, у справі № 910/11592/17 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на тому, що позивачем не доведено суду як самого факту заподіяння йому моральних страждань внаслідок протиправних дій відповідача 1, так і розміру заявленої до стягнення суми, а також, відповідно, наявності причинно-наслідкового зв'язку між діями вказаного органу державної влади та заподіяною шкодою.

Також суд першої інстанції визнав безпідставними посилання позивача на норми Закону України «Про авторське право і суміжні права» щодо присудження компенсації за порушення авторського і (або) суміжного права, оскільки такі посилання зроблені без врахування предмету позову та суб'єктного складу учасників судового процесу у даній справі. Вказані норми не регулюють спірні правовідносини з приводу заподіяння позивачу моральної шкоди внаслідок прийняття органом державної влади неправомірного рішення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Лідер-Груп Інтернешнл» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 13.09.2017 та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач зазначив про те, що спірне рішення є незаконним та необґрунтованим та підлягає скасуванню у зв'язку з тим, що судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права, не повністю з'ясовані обставини, які мають значення для справи і які не були доведені в суді, а висновки суду, на підставі яких прийняте рішення, не відповідають дійсним обставинам справи.

В обґрунтування вказаної позиції апелянт послався на те, що суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, незаконно зазначивши в оскаржуваному рішенні, що посилання позивача на норми Закону України «Про авторське право і суміжні права» є безпідставними.

Ухвалою від 13.11.2017 колегії суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді Пашкіна С.А., Сітайло Л.Г. відновлено строк подання апеляційної скарги, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лідер-Груп Інтернешнл» прийнято до розгляду та порушене апеляційне провадження.

Відповідач 2 представників в судове засідання не направив, про причини неявки суду не повідомив.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, а також те, що явка представників сторін в судове засідання не визнана обов'язковою, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги у відсутність представників відповідача 2 за наявними матеріалами апеляційного провадження.

Під час розгляду справи представник позивача апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі та просив її задовольнити, представник відповідача 1 проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а оспорюване рішення суду першої інстанції - без змін.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача 1, з урахуванням правил ст. ст. 99, 101 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі, колегія суддів встановила таке.

Згідно з наказом Державної служби лікарських засобів і виробів медичного призначення № 35-Адм від 28.03.2008 Товариству з обмеженою відповідальністю «Лідер-Груп» як розробнику видано Свідоцтво про державну реєстрацію № 7650/2008 про внесення до Державного реєстру медичної техніки та виробів медичного призначення України медичного виробу «Система лікувально-діагностична для біорезонансної терапії «Лідомед-біо» ТУ У 33.1-4:2008» з дозволом для застосування в медичній практиці зі строком дії до 28.03.2013 (а.с. 7). Виробником вказаного медичного вимогу зазначено Фізичну особу-підприємця Черногубова Є.В.

24.12.2010 Товариство з обмеженою відповідальністю «Лідер-Груп» як відчужувач та ОСОБА_5 як набувач уклали договір № 3 про передання (відчуження) прав на технічні умови (а.с. 21-22), за яким відчужувач зобов'язався, серед іншого, передати належні йому Технічні умови на медичний виріб «Система лікувально-діагностична для біорезонансної терапії «Лідомед-біо» ТУ У 33.1-4:2008» (далі Технічні умови).

01.02.2011 ОСОБА_5 як відчужував та позивач як набувач уклали договір № 1 про передання (відчуження) прав на технічні умови (а.с. 24), за умовами якого відчужувач зобов'язався в повному складі передати позивачу право на використання Технічних умов на весь строк дії авторського права, на всю територію світу.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач зазначає про те, що після закінчення строку чинності Технічних умов у 2013 році він звернувся до ДП «Харківський регіональний науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» з проханням перереєструвати Технічні умови для подальшої реєстрації медичного виробу у відповідача 1, проте йому було відмолено в їх перереєстрації, оскільки аналогічні технічні умови були вже зареєстровані за іншою юридичною особою згідно з наказом Державної інспекції з контролю якості лікарських засобів Міністерства охорони здоров'я України № 213 від 12.04.2011.

З огляду на вказані обставини, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, за результатами розгляду якого постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 02.08.2016 у справі № 820/4543/15 (а.с. 14-16) частково задоволено позовні вимоги позивача, а саме, визнано протиправним та скасовано наказ Державної інспекції з контролю якості лікарських засобів Міністерства охорони здоров'я України № 213 від 12.04.2011 в частині перереєстрації та внесення змін до Державного реєстру медичної техніки та виробів медичного призначення - «Система лікувально-діагностична для біорезонансної терапії «Лідомед-Біо» (ТУ У 33.1-32030298/004:2008)» (п. 2 Додатку до наказу № 213 від 12.04.2011).

Враховуючи викладене вище, позивач звернувся до суду з цим позовом та просить стягнути солідарно з відповідачів компенсацію у розмірі 400 000 грн. за заподіяння позивачу моральної шкоди.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог, що колегія суддів вважає вірним з огляду на таке.

Указом Президента України № 1085/2010 від 09.12.2010 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади»:

- утворено Державну службу України з лікарських препаратів і контролю за наркотиками шляхом реорганізації Державної інспекції з контролю якості лікарських засобів Міністерства охорони здоров'я України та Державного комітету України з питань контролю за наркотиками;

- встановлено, що міністерства та інші центральні органи виконавчої влади, що утворюються шляхом реорганізації інших центральних органів виконавчої влади, є правонаступниками органів, які реорганізуються, а центральні органи виконавчої влади, на які цим Указом покладені функції з реалізації державної політики у відповідній сфері, виконують повноваження у визначених сферах компетенції відповідних органів, що ліквідуються згідно з цим Указом.

Указом Президента України № 370/2011 від 06.04.2011 «Питання оптимізації системи центральних органів виконавчої влади», середі іншого, утворено Державну службу України з лікарських засобів, Державну службу України з контролю за наркотиками, реорганізувавши Державну службу України з лікарських препаратів і контролю за наркотиками;

Пунктом 2 Указу Президента України № 440 від 08.04.2011 «Про затвердження Положення про Державну службу України з лікарських засобів» встановлено, що Державна служба України з лікарських засобів є правонаступником прав та обов'язків Державної служби України з лікарських препаратів і контролю за наркотиками в частині контролю якості та безпеки лікарських засобів, у тому числі медичних імунобіологічних препаратів, медичної техніки і виробів медичного призначення, що перебувають в обігу та/або застосовуються у сфері охорони здоров'я, дозволені до реалізації в аптечних закладах і їх структурних підрозділах, а також ліцензування господарської діяльності з виробництва лікарських засобів, оптової та роздрібної торгівлі лікарськими засобами.

Постановою № 442 від 10.09.2014 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» Кабінет Міністрів України:

- утворив Державну службу України з лікарських засобів та контролю за наркотиками, реорганізувавши шляхом злиття Державну службу з лікарських засобів та Державну службу з контролю за наркотиками і поклавши на Службу, що утворюється, функції з реалізації державної політики, які виконували органи, що припиняються (крім функцій із забезпечення формування державної політики з питань обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів, протидії їх незаконному обігу, а також координації діяльності органів виконавчої влади із зазначених питань);

- установив, що центральні органи виконавчої влади, що утворюються шляхом реорганізації інших центральних органів виконавчої влади, є правонаступниками органів, які реорганізуються.

З огляду на вказані обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відповідач 1 є правонаступником Державної інспекції з контролю якості лікарських засобів Міністерства охорони здоров'я України та, відповідно, є належним відповідачем у цій справі.

Щодо суті спору, слід зазначити таке.

Згідно з п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Частина 1 ст. 23 ЦК України встановлює, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У п 3 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що:

- під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб;

- відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

- під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з ч. 1 ст. 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.

Відповідно ст. 94 ЦК України юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 ЦК України.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» встановлено, що:

- чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту;

- зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Стаття 56 Конституції України встановлює, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішенням, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з приписами ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ст. 1174 ЦК України).

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Враховуючи, що відповідальність за шкоду, завдану органом державної влади, органом влади Автономної республіки Крим або органом місцевого самоврядування, настає незалежно від вини цих органів, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є неправомірні дії (бездіяльність) цього органу, наявність шкоди та причинний зв'язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, в той час як відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, факт винесення відповідачем 1 протиправного наказу встановлений в рішенні адміністративного суду, яке набрало законної сили, тому, в силу положень ч. 3 ст. 35 ГПК України, згідно з якою обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, не потребує доведенню при вирішенні спору сторін по суті, не підлягає доказуванню в межах цієї справи.

Щодо факту заподіяння шкоди та її розміру слід зазначити таке.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач у позовній заяві зазначає про те, що завдана йому моральна шкода проявилась в тому, що:

- була принижена його ділова репутація, а саме була спотворена сукупність підтвердженої інформації про позивача, що дає можливість зробити висновок про його професійні здібності, його порядність та відповідність діяльності вимогам закону, яка напрацьовувалась роками;

- було порушене управління підприємством, що обумовило непевність юридичної особи у плануванні необхідних рішень;

- був здійснений підрив довіри до діяльності позивача, що вилився в повній неможливості статутної діяльності позивача в частині виробництва та реалізації виробу медичного призначення «Система лікувально-діагностична для біорезонансної терапії «Лідомед-Біо» (ТУ У 33.1-32030298/004:2008)», на розробку та маркетинг якого було витрачено понад п'ять років на момент порушення права та понад десять років на період розгляду позову.

У заяві про уточнення позовних вимог (а.с. 89-96) позивач додатково вказує, що з метою продовження ведення господарської діяльності він був змушений зареєструвати Технічні умови в класифікації «електронні прилади», а не «медичний виріб», внаслідок чого позивач був позбавлений права виробляти саме медичний виріб, що призвело до значних збитків в його господарській діяльності.

Відповідно до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України, основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 ГПК кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів, відповідно до ст. 33 ГПК України покладено на сторони та інших учасників судового процесу, а тому, суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Саме змагальність сторін, яка реалізується в господарському процесі через ст. 33 ГПК України, дає змогу суду всебічно, повно та об'єктивно з'ясувати всі обставини справи та внаслідок чого ухвалити законне, обґрунтоване і справедливе рішення у справі.

Вказана норма ГПК України зобов'язує доводити свою правову позицію саме ту сторону, яка на неї посилається.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 36 ГПК України встановлено, що письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди, у тому числі доказів приниження ділової репутації товариства, заподіяння товариству збитків, порушення управління товариством (наприклад, звітів про фінансову діяльність товариства, рішень загальних зборів учасників товариства, листування з контрагентами, з учасниками товариства або з державними органами, звіти про обсяги виробленої продукції тощо), а також доказів наявності причинно-наслідкового зв'язку між такими обставинами та протиправним рішенням відповідача 1, а також не обгрунтовано визначеного ним розміру грошової компенсації в сумі 400 000 грн.

З матеріалів справи слідує, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.08.2017 (а.с. 72-73) позивача було зобов'язано надати суду належні та допустимі докази заподіяння юридичній особі втрат немайнового характеру, про які зазначено в позовній заяві, а також письмові пояснення щодо наявності причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача 1 та заподіяною шкодою, проте позивач вказаних доказів суду не надав.

Отже, позивачем належними та допустимими доказами не доведений факт наявності шкоди та причинний зв'язок між неправомірними діями відповідача 1 і заподіяною шкодою, а відтак, фактично, не доведено наявність всіх необхідних елементів для притягнення відповідача 1 до відповідальності у вигляді стягнення шкоди, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідачів солідарно майнової шкоди в сумі 400 000 грн.

При цьому колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що посилання позивача на норми Закону України «Про авторське право і суміжні права» щодо присудження компенсації за порушення авторського і (або) суміжного права є безпідставними, оскільки такі посилання зроблені без врахування предмету позову та суб'єктного складу учасників судового процесу у цій справі, адже особою, яка має відшкодувати збитки, завдані порушенням авторського та суміжних прав в розумінні Закону України «Про авторське право і суміжні права», є безпосередній порушник таких прав, тобто у спірному випадку не відповідач 1, а особа, яка використовувала права позивача на виробництво та реалізацію виробу медичного призначення «Система лікувально-діагностична для біорезонансної терапії «Лідомед-Біо» (ТУ У 33.1-32030298/004:2008)»

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Лідер-Груп Інтернешнл» задоволенню не підлягає, рішення Господарського суду міста Києва від 13.09.2017 у справі № 910/11592/17 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи, підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 44, 49 ГПК України судові витрати за подачу апеляційної скарги покладаються на Товариство з обмеженою відповідальністю «Лідер-Груп Інтернешнл».

Керуючись ст. 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лідер-Груп Інтернешнл» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.09.2017 у справі № 910/11592/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.09.2017 у справі № 910/11592/17 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/11592/17.

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді С.А. Пашкіна

Л.Г. Сітайло