ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

30 листопада 2017 р. Справа № 902/877/17

Господарський суд Вінницької області у складі судді Нешик О.С., при секретарі судового засідання Німенко О.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "ТД РИБПРОМ", м.Вишневе Києво-Святошинського району Київської області

до товариства з обмеженою відповідальністю "Вінницький завод пакувальних виробів "Вінтар", м.Вінниця

про стягнення 254726,26 грн згідно договору поставки

за участю представників сторін:

позивача: ОСОБА_1 (довіреність №1510 від 15.10.2017);

відповідача: не з'явився

ВСТАНОВИВ :

Товариство з обмеженою відповідальністю "ТД РИБПРОМ" звернулось до господарського суду Вінницької області з позовом про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "Вінницький завод пакувальних виробів "Вінтар" заборгованості в сумі 254726,26 грн, що виникла внаслідок неналежного виконання останнім умов укладеного між сторонами договору поставки товару №1702 від 17.02.2014, з яких: 200366,27 грн - основний борг; 29600,16 грн - пеня; 24759,83 грн - сума, на яку збільшилась заборгованість внаслідок інфляційних процесів, та 3% річних.

Ухвалою господарського суду Вінницької області 20.09.2017 за вказаним позовом порушено провадження у справі, судове засідання призначено на 19.10.2017.

Ухвалою суду від 19.10.2017 продовжено строк вирішення спору у справі №902/877/17 на 15 днів та відкладено розгляд справи на 30.11.2017.

На визначену судом дату (30.11.2017) в судове засідання з'явився представник позивача, представник відповідача правом участі в судовому засіданні не скористався, хоча про місце та час слухання справи був повідомлений завчасно та належним чином, що підтверджується наявними у справі матеріалами, зокрема підписом уповноваженої особи від 19.10.2017 на розписці про повідомлення сторін про час і місце розгляду справи.

Враховуючи викладене, суд вважає, що вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення відповідача належним чином про час і місце розгляду судової справи і забезпечення явки останнього в судове засідання для реалізації ним права на судовий захист своїх прав та інтересів.

Беручи до уваги той факт, що неявка в засідання суду відповідача або його представника, належним чином та відповідно до законодавства повідомлених про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи, суд дійшов висновку про розгляд справи за наявними у ній матеріалами, відповідно до приписів ст.75 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідач у відзиві проти позову заперечив з посиланням на те, що на момент здійснення поставки товару в 2017 році правовідносини між сторонами не могли регулюватися договором №1702 від 17.02.2014, оскільки він припинив свою дію.

Зазначив про те, що з моменту розрахунку відповідачем за поставлений в серпні 2014 року товар, зобов'язання відповідача за договором поставки № 1702 від 17.02.2014 виконані в повному обсязі.

В судовому засіданні 26.10.2017 представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві та додаткових поясненнях.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши наявні докази на засадах всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, судом встановлено наступне.

17.02.2014 між товариством з обмеженою відповідальністю "ТД РИБПРОМ" (в Договорі - "Постачальник") та товариством з обмеженою відповідальністю "Вінницький завод пакувальних виробів "Вінтар" (в Договорі - "Покупець") було укладено договір поставки № 1702 від 17.02.2014 (далі - "Договір").

Згідно п.1.1. Договору Постачальник зобов'язується передавати у власність Покупця, а Покупець зобов'язується здійснювати приймання товару та оплачувати його на умовах даного Договору протягом всього строку його дії.

Згідно п.1.3. Договору загальна сума Договору визначається Сторонами при підписанні видаткових накладних на поставку Товару шляхом її збільшення на суму наступної, погодженої Сторонами, партії Товару. Партією вважається кількість Товару, що поставлений за однією накладною.

Згідно п.3.1. Договору ціна за одиницю Товару вказується у видатковій накладній, яка супроводжує поставку конкретної партії Товару і є невід'ємною частиною даного Договору.

Згідно п.6.2 оплата кожної партії Товару здійснюється протягом 14 календарних днів з моменту отримання Товару, в безготівковій формі. Всі розрахунки проводяться в національній грошовій одиниці.

На виконання умов Договору Постачальник поставив а Покупець прийняв Товар на загальну суму 447366,27 грн, що стверджується скріпленими печатками сторін видатковими накладними № РП-000000037 від 12.01.2017 на суму 131560,00 грн.; №РП-000000038 від 12.01.2017 на суму 131560,00 грн.; №РП-000000246 від 23.02.2017 на суму 184 246.27 грн.

Також, вказане підтверджується самим вдповідачем у відзиві.

Разом з цим, відповідач свої зобов'язання щодо оплати товару згідно договору поставки №1702 від 17.02.2014 виконав частково, здійснивши оплату за поставлений товар в сумі 247000,00 грн., а саме: 16.02.2017 платіжне доручення №6149 - 20000 грн; 20.02.2017 платіжне доручення №6175 - 20000 грн; 22.02.2017 платіжне доручення №6225 - 15000 грн; 28.03.2017 платіжне доручення №6702 - 40000 грн; 27.04.2017 платіжне доручення №7172 - 30000 грн; 16.05.2017 платіжне доручення №7467 - 22000 грн; 19.06.2017 платіжне доручення №7952 - 50000 грн; 07.09.2017 платіжне доручення №9028 - 50000 грн.

Відповідач за поставлений товар у визначені договорами поставки строки не розрахувався, що стало підставою звернення позивача з даним позовом до суду.

Станом на день слухання справи, відповідач розрахунків з позивачем не провів, тому за відповідачем рахується заборгованість перед позивачем на загальну суму 200366,27 грн (447 366,27 грн - 247 000,00).

З врахуванням встановлених обставин суд дійшов наступних висновків.

Статтею 193 Господарського кодексу України (ГК України) визначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язання є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України (ЦК України).

Відповідно до ст.ст. 526, 525 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Як випливає з наявних матеріалів справи, між позивачем та відповідачем виникли правовідносини, що випливають з договору поставки.

Відповідно до статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі ст.655 ЦК України одна сторона - продавець передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст.692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

В судовому засіданні позивачем доведено суду, що на день розгляду справи у відповідача перед ним існує заборгованість у сумі 200366,27 грн за договором поставки №1702 від 17.02.2014, а тому суд приходить до висновку про задоволення позову в частині стягнення основної заборгованості.

Разом з цим, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань згідно вищезазначених договорів, позивачем окрім вимог про стягнення суми боргу також заявлено вимоги про стягнення - 3% річних, інфляційних втрат та пені, а саме останній просить суд стягнути з відповідача: 3118,78 грн - 3% річних за період з 27.01.2017 по 11.09.2017 та 21641,05 грн - інфляційного збільшення суми боргу за період з 27.01.2017 по 11.09.2017.

Стаття 610 ЦК України передбачає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до п.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ч.І ст.202 ГК України, ст.599 ЦК України зобов'язання, зокрема, припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Провівши перерахунок 3% річних та інфляційних втрат за допомогою програми "ЛЗ ПІДПРИЄМСТВО 9.5.3 ТОВ "Інформаційно-аналітичний центр "ЛІГА", ТОВ "ЛІГА: ЗАКОН", 2017", заявлених позивачем до стягнення за період з 27.01.2017 по 11.09.2017 відповідно до суми боргу 200366,27 грн суд встановив, що сума 3% річних, яка підлягає до стягнення за період з 27.01.2017 по 11.09.2017 складає 3118,78 грн, а сума інфляційних втрат за період з лютий - серпень 2017 року - 11835,59 грн.

Також, позивач заявив до стягнення: 29600,16 грн - пені за період з 27.01.2017 по 11.09.2017 згідно договору поставки № 1702 від 17.02.2014.

Згідно ст.549, ст.550 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно п.7.2 Договору поставки № 1702 від 17.02.2014 у разі порушення строків оплати отриманого Товару Покупець сплачує Постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення від суми боргу без обмеження строків її нарахування.

Як вбачається з вищезазначеного пункту договору поставки сторони визначили інший період нарахування пені, а саме: за кожен день прострочення від суми боргу без обмеження строків її нарахування, тобто понад шість місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконано, що узгоджується з пунктом 7.2 договору поставки та відповідає ч.6 ст.232 Господарського кодексу України.

Провівши перерахунок пені за допомогою програми "ЛЗ ПІДПРИЄМСТВО 9.5.3 ТОВ "Інформаційно-аналітичний центр "ЛІГА", ТОВ "ЛІГА: ЗАКОН", 2017", заявлених позивачем до стягнення за період з 27.01.2017 по 11.09.2017 відповідно до суми боргу 200 366,27 грн суд встановив, що сума пені, яка підлягає до стягнення за період з 27.01.2017 по 11.09.2017 складає 26852,44 грн.

Суд не бере до уваги заперечення відповідача проти позову викладені у відзиві з огляду на те, що згідно п.9.2. договору поставки № 1702 від 17.02.2014 у випадку якщо жодна зі сторін не заявить про свій намір розірвати або змінити договір за один місяць до його закінчення, даний договір вважається пролонгованим на необмежений строк.

Сторонами не надано суду доказів наявності заяв сторін про свій намір розірвати або змінити договір.

Окрім того, посилання на договір поставки №1702 від 17.02.2014 як на підставу здійснення поставки товару міститься у видаткових накладних №РП-000000037 від 12.01.2017 ; №РП-000000038 від 12.01.2017; № РП-000000246 від 23.02.2017.

Як визначає ст.32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст. 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обовязковим.

Всупереч наведеним вище нормам та вимогам ухвали суду відповідач не подав до суду будь-яких належних та допустимих доказів в спростування позовних вимог позивача щодо стягнення заборгованості за отриманий товар, пені, інфляційних втрат та 3% річних, в тому рахунку доказів проведення розрахунків (платіжні доручення, виписки банківських установ щодо руху коштів, квитанції до прибуткових касових ордерів).

З огляду на викладене суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України "Про судовий збір", судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до підп.1 п.2 ч.2 ст.4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру сплачується судовий збір в розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 150 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Позивач при подачі позову до суду згідно платіжного доручення №702 від 12.09.2017 фактично сплатив 3821 грн судового збору із позовних вимог про стягнення 254726,26 грн.

Разом з тим, із позовних вимог про стягнення 254726,26 грн. згідно закону сплачується судовий збір в сумі 3820,89 грн, що на 0,11 грн менше, ніж сплачено позивачем при подачі позову.

Тобто переплата позивачем судового збору при зверненні останнього з позовом складає 0,11 грн.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

З огляду на те, що позивач не звертався до суду із заявою про повернення надмірно сплаченого судового збору із державного бюджету, враховуючи приписи п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір", станом на 07.11.2017, суд не вирішує питання про повернення позивачу сплаченого судового збору із державного бюджету.

За таких обставин, питання щодо повернення позивачу надмірно сплаченого судового збору в сумі 0,11 грн буде розглянуто судом у разі звернення позивача до суду із відповідною заявою.

Відповідно до ст.49 ГПК України судові витрати покладаються на відповідача пропорційно до задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 4-3, 4-5, 22, 32, 33, 34, 36, 43, 44, 49, 82, 84, 85, 115, 116 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Вінницький завод пакувальних виробів "Вінтар" (21100, м.Вінниця, вул.Некрасова, буд.87; ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "ТД РИБПРОМ" (08132, Київська область, Києво-Святошинський район, м.Вишневе, вул.Промислова, буд.5; ) 200366,27 грн основного боргу; 11835,59 грн - суми, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів; 3118,78 грн 3% річних; 26852,44 грн пені та 3632,60 грн судового збору.

3. В решті позову відмовити.

4. Копію рішення направити позивачу (згідно клопотання), відповідачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Повне рішення складено 07 грудня 2017 р.

Суддя Нешик О.С.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - позивачу - ТОВ "ТД РИБПРОМ" (08132, Київська область, Києво-Святошинський район, м.Вишневе, вул.Промислова, буд.5);

3 - відповідачу - ТОВ "Вінницький завод пакувальних виробів "Вінтар" (21100, м.Вінниця, вул.Некрасова, буд.87).