РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" грудня 2017 р. Справа №902/726/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Демидюк О.О.

судді Демянчук Ю.Г. ,

судді Павлюк І. Ю.

при секретарі судового засідання - Рильнику Д.М.

За участю представників:

позивача - ОСОБА_1 (довіреність №01-02-03/1467 від 03.11.2017 р.),

відповідача - ОСОБА_2 (довіреність № 11 від 07.08.2017 р.).

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Головного управління Держпродспоживслужби у Вінницькій області на рішення господарського суду Вінницької області від 13.10.2017 року у справі №902/726/17

позивач: Управління спільної комунальної власності територіальних громад Вінницької області

відповідач: Головне управління Держпродспоживслужби у Вінницькій області

про стягнення 19 755,13 грн. згідно договору оренди

Судом розяснено представникам сторін права та обовязки, передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України.

Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Вінницької області від 13.10.2017 року у справі №902/726/17 (суддя Нешик О.С.) з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог, позов задоволено частково, стягнуто з Головного управління Держпродспоживслужби у Вінницькій області на користь Управління спільної комунальної власності територіальних громад Вінницької області 1194,78 грн. боргу по орендній платі, 4081,20 грн. боргу по експлуатаційним витратам, 8759,49 грн. боргу по комунальним платежам, 551,95 грн. 3% річних, 2679,56 грн. інфляційних втрат, 1 грн. пені та 1600,00 грн. на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

У позові в частині стягнення 1457,00 грн. пені відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що станом на дату підписання (30.04.2016 року) акту приймання-передачі івідповідачем не було сплачено в повному обсязі заборгованість за договором оренди.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Головне управління Держпродспоживслужби у Вінницькій області звернулось до Рівненського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить оскаржене рішення скасувати і припинити провадження у справі №902/726/17.

В обгрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не взято до уваги заперечення апелянта щодо відсутності правонаступництва від Інспекції з питань захисту прав споживачів у Вінницькій області до Головного управління Держпродспоживслужби у Вінницькій області, а тому вважає, що в Головного управління Держпродспоживслужби у Вінницькій області відсутня заборгованість за договором оренди.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 21.11.2017 року прийнято до провадження апеляційну скаргу Головного управління Держпродспоживслужби у Вінницькій області на рішення господарського суду Вінницької області від 13.10.2017 року у справі №902/726/17.

04.12.2017 року від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення господарського суду Вінницької області від 13.10.2017 року у справі №902/726/17.

11.12.2017 року від апелянта надійшло доповнення до апеляційної скарги, в якому апелянт посилається на невірне списання пені з оплати за договором оренди що призвело до суттєвого накопичення боргу.

Окрім того, апелянт посилається на те, що Головне управління Держпродспоживслужби у Вінницькій області є неприбутковою організацією, та відповідно до п.13 Статуту утримується за рахунок державного бюджету.

Період, з 2014 року, за який виникла заборгованість в Інспекції з питань захисту прав споживачів у Вінницькій області був періодом відсутності фінансування, стану реорганізації органу державної влади, нестабільністю ситуації в державі, тому заборгованість виникла не з вини апелянта.

Також, апелянт повністю погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині зменшення розміру заявленою позивачем пені до 1 грн., а тому просить рішення господарського суду Вінницької області від 13.10.2017 року у справі №902/726/17 в частині стягнення пені в сумі 1 грн. залишити без змін, в іншій частині рішення скасувати.

В судове засідання 11.12.2017 року з'явились представники позивача та відповідача.

Колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду заслухала присутніх в судовому засіданні представників сторін, вивчила та дослідила матеріали справи та наявні в ній докази, розглянула матеріали апеляційної скарги та додані до неї документи, доповнення до апеляційної скарги, перевірила правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, та дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи 22.01.2016 між управлінням спільної комунальної власності територіальних громад Вінницької області (позивач) та інспекцією з питань захисту прав споживачів у Вінницькій області (правонаступником якої є головне управління Держпродспоживслужби у Вінницькій області) було укладено договір №7-23 на оренду приміщення, що належить до спільної власності територіальних громад області (а.с.13-15).

За умовами п.1.1. договору управління надає, а орендар приймає в оренду нежиле приміщення загальною площею 105,36 кв. м. (з коеф. 1,73 на коридори, холи, сходові клітини, санвузли і т.д.), що складається з кімнат №803-805, які розташовані в адмінбудинку за адресою: м. Вінниця, Хмельницьке шосе,7, згідно викопіювання з поверхового плану, що складає невід'ємну частину цього договору.

Вступ орендаря у володіння та користування об'єктом оренди настає одночасно із підписанням сторонами акта приймання - передачі вказаного об'єкта. (п. 2.1. договору). У разі припинення договору об'єкт оренди повертається управлінню в належному стані з урахуванням нормального фізичного зносу в порядку встановленому п. 2.1. договору. Об'єкт оренди вважається повернутим з моменту підписання сторонами акту приймання - передачі. (п. 2.3. Договору).

Сторони домовились, що за володіння та користування об'єктом оренди орендар сплачує орендну плату, місячний розмір якої за перший місяць становить 3,15 грн за 1 кв.м. орендної площі (п. 3.1. договору).

Відповідно до п. 3.2. договору, додатково до орендної плати нараховується податок на додану вартість у розмірах та у порядку, визначених законодавством України, який сплачується орендарем разом з орендною платою.

Відшкодування витрат на комунальні послуги (вода, опалення, приєднане навантаження (тепло), електроенергія, вивезення сміття, охорона будинку, пожежна сигналізація, ліфти) орендар сплачує за рахунками управління згідно з розшифровкою всіх витрат по видах послуг щомісячно. Сума відшкодування комунальних послуг (за 1 кв.м.) змінюється пропорційно змінам розцінок за послуги (п.3.3. договору).

Орендар відшкодовує шляхом сплати за рахунками управління експлуатаційні витрати (витрати на часткове утримання будинку і прибудинкової території) місячний розмір яких складає 10,76 грн за 1 м.кв. без ПДВ. Сума відшкодування (за 1 кв.м.) змінюється пропорційно законодавчій зміні мінімальної заробітної плати (п. 3.4. договору).

Пунктом 3.6. договору сторони домовились, що управління до 20 числа кожного місяця підготовлює рахунки по орендній платі, комунальним послугам та експлуатаційним витратам, а орендар зобов'язаний протягом двох робочих днів отримати зазначені рахунки, розписавшись про їх отримання в відомості на отримання рахунків.

В п. 3.7. договору сторони погодили, що орендар має право протягом 3-х днів з моменту отримання рахунку, в разі непогодження з сумою комунальних послуг, виставленого рахунку, надати управлінню свої обґрунтовані письмові заперечення. Управління розглядає заперечення орендаря протягом 3-х днів та в разі погодження змінює суму, виставлену в рахунку.

Відповідно до п. 3.8. договору, в разі, якщо орендар в термін, передбачений п. 3.6. договору, не з'явився для отримання рахунку або своєчасно не подав свої заперечення щодо загальної суми виставленої в рахунку - загальна сума виставлена в рахунку до сплати вважається узгодженою між сторонами.

Згідно з умовами договору визначену орендну плату, плату за комунальні послуги та експлуатаційні витрати орендар зобов'язаний сплатити на рахунок управління не пізніше 5-го числа місяця, наступного за звітним (п.3.9. договору).

Відповідно до пункту 10.1. договору, цей договір діє з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року.

Судом першої інстанції встановлено, що 01.01.2016 на виконання умов договору оренди №7-23 від 22.01.2016 управління за актом приймання-передачі приміщень передало, а орендар прийняв нежитлове приміщення загальною площею 105,36 кв. м. (з коеф. 1,73 на коридори, холи, сходові клітини, санвузли і т.д.), що складається з кімнат №803,804, 805, які розташовані в адмінбудинку за адресою: м. Вінниця, Хмельницьке шосе,7 (а.с.16).

На виконання умов договору позивач (управління) виставив відповідачу (орендарю) акти-рахунки за період з лютого 2016 по квітень 2016: №СФ-0000248 від 17.02.2016 на суму 7285,20 грн; №СФ-0000401 від 18.03.2016 на суму 5494,90 грн; №СФ-0000570 від 21.04.2016 на суму 5359,55 грн.

Однак відповідач взяті на себе зобов'язання за договором оренди у встановлені договором строки не виконав заборгованість не погасив.

А тому, позивач 27.07.2017 року звернувся до господарського суду Вінницької області про стягнення з відповідача 19 755,13 грн. заборгованості згідно договору оренди.

Розглянувши вимоги позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, підлягають задоволенню в частині стягнення 1194,78 грн боргу по орендній платі, 4081,20 грн боргу по експлуатаційним витратам, 8759,49 грн боргу по комунальним платежам, 551,95 грн 3% річних, 2679,56 грн інфляційних втрат та 1 грн пені.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду з огляду на наступне.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частин 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов'язані встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із статтею 526 ЦК України та статтею 193 ГК України - зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК України - боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, при цьому статтею 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частина 1 статті 546 ЦК України передбачає, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

У відповідності до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до статті 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Суб'єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Частиною 6 статті 232 ГК України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.83 ГПК України та ст.233 ГК України господарський суд має право зменшити розмір неустойки (штрафу, пені), якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора. При цьому, таке право суд реалізує, як за клопотанням сторони, так і за власною ініціативою.

Зазначена стаття кореспондується з ч.3 ст.551 ЦК України, згідно якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Розглядаючи питання про стягнення суми пені, судами повинно бути взято до уваги: причини неналежного виконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні, а також не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Судом першої інстанції встановлено, що, у зв'язку з реорганізацією та зміною місцезнаходження інспекції з питань захисту прав споживачів у Вінницькій області, договір оренди приміщень №7-23 від 22.01.2016 був достроково припинений та орендовані приміщення за актом приймання-передачі від 30.04.2016 (а.с. 35) повернуті управлінню спільної комунальної власності.

Згідно передавального акту затвердженого центральним органом виконавчої влади від 06.12.2016 встановлено, що в наслідок реорганізації шляхом приєднання Держспоживінспекції у Вінницькій області, майно, права та обов'язки переходять до головного управління Держпродспоживслужби у Вінницькій області, як правонаступника.

Станом на дату підписання (30.04.2016) акту приймання-передачі інспекція з питань захисту прав споживачів у Вінницькій області (орендар за договором №7-23 від 22.01.2016) не було сплачено в повному обсязі заборгованість за договором оренди: плата за комунальні послуги, експлуатаційні витрати та орендна плата, що підтверджується розрахунком заборгованості.

У зв'язку з несплатою відповідачем заборгованості, позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогами №01-04-02/1886 від 08.12.2016 (а.с.44) та №01-02-03/74 від 17.01.2017 (а.с.45) про сплату боргу за оренду та комунальні послуги, який залишився за інспекцією з питань захисту прав споживачів у Вінницькій області.

Претензійні вимоги позивача від 08.12.2016 та 17.01.2017 відповідач залишив без задоволення.

Враховуючи що, в матеріалах справи відсутні належні докази погашення відповідачем заборгованості за договором оренди, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за договором оренди 1194,78 грн - боргу за орендну плату, 4081,20 грн - боргу за експлуатаційні витрати та 8759,49 грн - боргу за комунальні послуги, 1458 грн - пені, 551,95 грн 3% річних, 2679,56 суми інфляційних втрат на загальну суму 18 724,98 грн є правомірними та обґрунтованими.

Оскільки, відповідач є не прибутковою організацією та відповідно до п.13 Статуту утримується за рахунок державного бюджету, а позивач через неналежне виконання умов договору оренди не зазнав значних втрат, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про зменшення розміру пені до 1 грн.

Посилання апелянта на те, що Головне управління Держпродспоживслужби у Вінницькій області не є правонаступником Інспекції з питань захисту прав споживачів у Вінницькій області, а є новоствореною юридичною особою, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки факт (реорганізації управління та правонаступництва) підтверджується постановою Кабінету міністрів України "Про утворення територіальних органів Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів" №1092 від 16.12.2015; передавальним актом майна, прав та обов'язків Держспоживінспекції у Вінницькій області головному управлінню Держпродспоживслужби у Вінницькій області, як правонаступнику та наданими усними поясненнями в даному судовому засіданні представниками ГУ Державної казначейської служби України у Вінницькій області.

Доводи апелянта про те, що заборгованість за договором оренди виникла не з його вини, а у зв'язку з відсутністю фінансування з бюджету колегією суддів не приймається до уваги, оскільки відповідно до частини першої статті 96 ЦК України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Частина 2 статті 218 Господарського кодексу України та стаття 617 ЦК України прямо передбачають, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення від відповідальності.

Щодо посилань апелянта на невірне нарахування позивачем пені за договором оренди за попередні періоди, що призвело до суттєвого накопичення боргу колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до п. 3.6. договору сторони домовились, що управління до 20 числа кожного місяця підготовлює рахунки по орендній платі, комунальним послугам та експлуатаційним витратам, а орендар зобов'язаний протягом двох робочих днів отримати зазначені рахунки, розписавшись про їх отримання в відомості на отримання рахунків.

Відповідно 3.7. договору сторони погодили, що орендар має право протягом 3-х днів з моменту отримання рахунку, в разі непогодження з сумою комунальних послуг, виставленого рахунку, надати управлінню свої обґрунтовані письмові заперечення.

Пунктом 3.8. договору передбачено, що в разі, якщо орендар в термін, передбачений п. 3.6. договору, не з'явився для отримання рахунку або своєчасно не подав свої заперечення щодо загальної суми виставленої в рахунку - загальна сума виставлена в рахунку до сплати вважається узгодженою між сторонами.

Враховуючи, що в матеріалах справи відсутні заперечення відповідача щодо виставлених позивачем рахунків колегія суддів вважає безпідставними посилання апелянта на невірне нарахування позивачем пені.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що ухвалою господарського суду Вінницької області від 03.10.2017 року позивача та відповідача було зобов'язано провести детальний акт звірки розрахунків.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем вживалися заходи щодо підписання акту звірки розрахунків, що підтверджується долученими до матеріалів справи доказами, а саме поясненням від 10.10.2017 року та актом від 28.09.2017 року (т. 2 а.с. 1 - 20).

Однак, відповідач відмовився провести звірку розрахунків та підписати відповідний акт звірки, вимоги ухвали господарського суду Вінницької області від 03.10.2017 року не виконав.

Оскільки, доказів, які б підтверджували невірне нарахування позивачем пені за договором оренди апелянт не надав, колегія суддів вважає необгрунтованими його посилання на невірне нарахування позивачем пені за договором оренди.

Інші доводи апелянта, викладені ним в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, а відтак, скаржник, в порушення вимог ст.33 ГПК України, не довів тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

З урахуванням вищезазначеного, колегія суддів вважає, що вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах, й ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для його скасування чи зміни та задоволення апеляційної скарги.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у звязку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.49 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Головного управління Держпродспоживслужби у Вінницькій області залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Вінницької області від 13.10.2017 року у справі №902/726/17 залишити без змін.

3. Справу №902/726/17 повернути до господарського суду Вінницької області.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Демидюк О.О.

Суддя Демянчук Ю.Г.

Суддя Павлюк І. Ю.