КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" грудня 2017 р. Справа№ 910/5226/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Руденко М.А.

Алданової С.О.

секретар Драчук Р.А.

за участю представників:

від позивача за первісним позовом Чугуєнко Д.В. - дог.№2017/03 від 10.04.2017

від відповідача за первісним позовом Васюк М.М. - дов. б/н від 25.01.2017

від третьої особи 1 за зустрічним позовом не з'явились

від третьої особи 2 за зустрічним позовом не з'явились

розглядаючи у відкритому судовому засіданні

апеляційні скарги 1) Приватного підприємства «Воронівка Агро»

2) Науково-виробничого товариства з обмеженою

відповідальністю «Агро-Інтер»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 26.07.2017 (суддя Літвінова М.Є.)

у справі № 910/5226/17

за позовом Приватного підприємства «Воронівка Агро»

до Науково-виробничого товариства з обмеженою відповідальністю

«Агро-Інтер»

про стягнення 1 273 646,05 грн.

та за зустрічним позовом Науково-виробничого товариства з обмеженою

відповідальністю «Агро-Інтер»

до Приватного підприємства «Воронівка Агро»

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача за зустрічним позовом

1) Приватний нотаріус Вознесенського районного нотаріального

округу Миколаївської області Нехимчук Кирил Борисович

2) Відділ примусового виконання рішень Управління державної

виконавчої служби Головного територіального управління

юстиції у Миколаївській області

про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.07.2017 у справі № 910/5226/17 у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Не погоджуючись із згаданим рішенням, ПП «Воронівка Агро» (апелянт-1) та НВ ТОВ «Агро-Інтер» (апелянт-2) оскаржили його в апеляційному порядку, апелянт-1 просив скасувати його в частині відмови у задоволенні первісного позову та прийняти в цій частині нове, яким первісні позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, рішення щодо відмови у задоволенні зустрічного позову залишити без змін. Апелянт-2 просив рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні зустрічного позову та прийняти в цій частині нове, яким зустрічні позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а щодо відмови у задоволенні первісного позову - залишити без змін. В обґрунтування своїх вимог апелянти 1 та 2 зазначили, що оскаржуване рішення прийнято за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням вимог матеріального та процесуального права тощо.

За твердженнями апелянта-1, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо відсутності в матеріалах справи доказів на підтвердження факту передачі відповідачу грошових коштів, адже матеріали справи містять копію укладеного між сторонами та посвідченого нотаріусом Договору позики від 12.09.2012, відповідно до якого грошові кошти, які є предметом Договору, передані позикодавцем та отримані позичальником до підписання цього Договору. Факт передачі коштів, на думку апелянта-1, підтверджується письмовими поясненнями нотаріуса, відповідно до яких останній особисто пересвідчився в належному розумінні умов Договору керівниками позивача та відповідача та підтвердженні факту передачі грошових коштів до посвідчення Договору. Крім цього, на переконання апелянта-1, суд першої інстанції необґрунтовано відступив від правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 24.02.2016 у справі № 6-50цс16.

За твердженнями апелянта-2, суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні зустрічного позову за пропуском строку позовної давності, оскільки представник НВ ТОВ «Агро-Інтер» ОСОБА_5 ознайомлювався з матеріалами виконавчого провадження 29.04.2013, згідно його пояснень він не знайомився з матеріалами виконавчого провадження № 37674119 в Вознесенському міськрайонному управлінні юстиції в Миколаївській області й підпис на постанові про відкриття виконавчого провадження йому не належить. На думку апелянта-2, державним виконавцем порушено положення Закону України «Про виконавче провадження» та Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби щодо здійснення позначки про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження. Крім цього, апелянт-2 наголошував, що ОСОБА_5 взагалі не мав процесуальної можливості ознайомитись з матеріалами виконавчого провадження, адже згідно відмітки на постанові про відкриття виконавчого провадження матеріали на ознайомлення йому були надані 29.04.2013 (понеділок), який є неприйомним днем, а також ОСОБА_6 перебував в цей період у відрядженні в іншому місці.

Відповідно до автоматизованого розподілу справ між суддями, справу № 910/5226/17 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Дикунської С.Я., суддів Жук Г.А., Мальченко А.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.08.2017 апеляційні скарги ПП «Воронівка Агро» та НВ ТОВ «Агро-Інтер» прийнято до провадження, апеляційні скарги об'єднано для розгляду в одне апеляційне провадження та розгляд справи призначено на 26.09.2017.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.09.2017 розгляд справи № 910/5226/17 відкладено на 10.10.2017.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.10.2017 продовжено строк розгляду справи № 910/5226/17 на п'ятнадцять днів, розгляд справи відкладено на 24.10.2017.

В зв'язку з перебуванням суддів Жук Г.А. та Мальченко А.О. у відпустці, 23.10.2017 системою автоматизованого розподілу проведено їх заміну й згідно протоколу автоматичної зміни складу суду визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Дикунська С.Я., судді: Алданова С.О., Руденко М.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.10.2017 апеляційні скарги ПП «Воронівка Агро» та НВ ТОВ «Агро-Інтер» на рішення Господарського суду Київської області від 26.07.2017 у справі № 910/5226/17 прийнято до провадження у визначеному складі суду.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.10.2017 розгляд справи № 910/5226/17 відкладено на 13.11.2017.

02.11.2017 представником позивача за первісним позовом подано додаткові документи, а 13.11.2017 представником відповідача за первісним позовом подано клопотання про долучення письмових доказів до матеріалів справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.11.2017 розгляд справи на підставі ст. 77 ГПК України відкладено на 04.12.2017.

В судове засідання з'явились представники позивача та відповідача за первісним позовом, представники третіх осіб 1 та 2 за зустрічним позовом не з'явились, хоча про час та місце розгляду справи їх повідомлено належним чином, про неявку та її причини апеляційний господарський суд не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи не надіслали. Присутні в судовому засіданні представники позивача та відповідача за первісним позовом не заперечували проти розгляду справи за відсутності представників третіх осіб 1 та 2 за зустрічним позовом.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно абзацу 3 п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2 цієї ж постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011).

Оскільки треті особи 1 та 2 за зустрічним позовом належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, повторна неявка їх представників не перешкоджає вирішенню апеляційної скарги по суті, апеляційний суд вважав за необхідне справу розглянути за відсутності цих представників за наявними у справі матеріалами.

Представник ПП «Воронівка Агро» в судовому засіданні апеляційної інстанції підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити за наведених в ній підстав, оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні первісного позову скасувати та прийняти нове, яким первісні позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Проти доводів апеляційної скарги відповідача за первісним позовом заперечив.

Представник НВ ТОВ «Агро-Інтер» в судовому засіданні апеляційної інстанції також підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити за наведених в ній підстав, оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову скасувати та прийняти нове, яким зустрічні позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а в частині відмови у задоволенні первісного позову - залишити без змін. Доводи апеляційної скарги позивача за первісним також заперечив.

На підставі ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність й обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача за первісним позовом, розглянувши доводи апеляційних скарг, дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційні скарги ПП «Воронівка Агро» та НВ ТОВ «Агро-Інтер» не підлягають задоволенню.

Так, ПП «Воронівка Агро» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до НВ ТОВ «Агро-Інтер» про стягнення 1 273 646,05 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначило про неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за Договором позики від 12.09.2012 щодо повернення отриманих за Договором грошових коштів в розмірі 1 500 000, 00 грн., в зв'язку з чим на підставі ст. 625 ЦК України просив стягнути з відповідача 1 175 204,85 грн. інфляційних втрат та 98 441,20 грн. 3% річних, всього 1 273 646,05 грн.

Заперечуючи проти позову відповідач вказував на те, що Договір позики від 12.09.2012 є неукладеним через те, що фактично грошові кошти за Договором позивач відповідачу не передавав. Одночасно відповідачем подано заяву про застосування строків позовної давності до заявлених позивачем вимог.

НВ ТОВ «Агро-Інтер» звернулось до суду із зустрічною позовною заявою до ПП «Воронівка Агро» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що вчиняючи оспорюваний виконавчий напис нотаріус всупереч вимог Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03.03.2004 не отримав від позивача первинних бухгалтерських документів (платіжні доручення, меморіальні ордери) щодо перерахування коштів за Договором позики, як і не дослідив факту їх передачі в момент укладення Договору, адже спірний договір є реальним, тобто його дійсність прямо пов'язується з моментом передачі грошових коштів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.05.2017 зустрічну позовну заяву прийнято для спільного розгляду з первісним позовом у справі № 910/5226/16, на підставі статті 27 ГПК України залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача за зустрічним позовом Приватного нотаріуса Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Нехимчука Кирила Борисовича та Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області.

Заперечуючи проти зустрічного позову, ПП «Воронівка Агро» зазначило, що факт отримання відповідачем грошових коштів підтверджується п.2 Договору позики, в якому зазначено, що грошові кошти, які є предметом Договору передані позикодавцем та отримані позичальником до підписання Договору, позивач, відповідач та нотаріус своїми підписами засвідчили факт передачі грошових коштів до підписання Договору. Крім цього, позивач за первісним позовом вказував, що протягом тривалого часу відповідачем не оскаржувались ні сам Договір позики, ні дії державного виконавця з примусового виконання виконавчого напису, що свідчить про визнання відповідачем факту отримання грошових коштів за Договором та наявність заборгованості перед позивачем.

Як встановлено матеріалами справи, 12.09.2012 між ПП «Воронівка Агро» (позивачем за первісним позовом, позикодавцем за Договором) та НВ ТОВ «Агро-інтер» (відповідачем за первісним позовом, позичальником за Договором) було укладено Договір позики (далі - Договір), за умовами п. 1 якого позикодавець у день підписання цього Договору передав у власність позичальнику 1 500 000,00 грн., а позичальник зобов'язався повернути позикодавцю суму грошових коштів в національній валюті України до 30.12.2012.

Положеннями п. 2 Договору передбачено, що грошові кошти, які є предметом Договору передані позикодавцем та отримані позичальником до підписання Договору.

Згідно п. 3 Договору позика встановлюється безпроцентна.

За умовами п. 4 Договору зазначену вище суму позичальник зобов'язався повернути готівкою в строк до 30.12.2012.

Повернення боргу має бути здійснено в селі Воронівка, вулиця Білокам'янська, будинок 12 Вознесенського району Миколаївської області за місцезнаходженням позикодавця. Факт розрахунку повинен бути підтверджений письмовою заявою позикодавця (п. 6 Договору).

Відповідно до п. 8 Договору сторони повідомляють, що вказана позика пов'язана із здійсненням підприємницької діяльності.

У разі невиконання або неналежного виконання позичальником умов Договору (п. 9 ), позикодавець має право звернути стягнення на майно позичальника в будь-якому порядку, передбаченому законодавством України, в тому числі шляхом вчинення виконавчого напису.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач за первісним позовом вказував, що у встановлені Договором строки відповідач за первісним позовом позику не повернув, внаслідок чого у нього виникла заборгованість в сумі 1 500 000,00 грн. В зв'язку з цим Приватним нотаріусом Вознесенського районного нотаріального округу Нехимчук К.Б. 19.04.2013 було вчинено виконавчий напис, за яким запропоновано стягнути з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом грошові кошти в сумі 1 500 000,00 грн. та витрати за вчинення виконавчого напису в сумі 15 000, 00 грн., всього в сумі 1 515 000,00 грн. Стягнення проводиться за строк з 31.12.2012 по 19.04.2013. Строк пред'явлення виконавчого напису для виконання з 19.04.2013 по 19.04.2014.

Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України ( п. 2 ч. 1 ст. 193 ГК України).

У відповідності до ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу приписів ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Обов'язки за договором позики виникають лише для однієї сторони - позичальника. Отримавши у власність передані позикодавцем гроші або речі, визначені родовими ознаками, позичальник зазвичай стає зобов'язаним повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей такого ж роду і якості.

Ця особливість реальних договорів визначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, відповідно до якої якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Отже, сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передання грошей або речей, не породжує у позичальника обов'язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Досліджуючи зміст Договору судом встановлено, що в п. 1 Договору зазначено: «позикодавець у день підписання цього договору передає у власність позичальнику 1 500 000, 00 грн.», тоді як в п. 2 його вказано «грошові кошти, які є предметом даного Договору передані позикодавцем та отримані позичальником до підписання цього Договору».

Проте, під час розгляду справи як в суді першої, так й в суді апеляційної інстанцій відповідач за первісним позовом категорично заперечив факт отримання від позивача за первісним позовом грошових коштів за Договором.

За матеріалами справи Договір в даному випадку укладено між двома юридичними особами.

За приписами ч.ч. 2, 3 ст. 1087 ЦК України розрахунки між юридичними особами, а також розрахунки за участю фізичних осіб, пов'язані із здійсненням ними підприємницької діяльності, провадяться в безготівковій формі. Розрахунки між цими особами можуть провадитися також готівкою, якщо інше не встановлено законом. Граничні суми розрахунків готівкою для фізичних та юридичних осіб, а також для фізичних осіб - підприємців відповідно до цієї статті встановлюються Національним банком України.

Відповідно до ст. 1088 ЦК України при здійсненні безготівкових розрахунків допускаються розрахунки із застосуванням платіжних доручень, акредитивів, розрахункових чеків (чеків), розрахунки за інкасо, а також інші розрахунки, передбачені законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту. Безготівкові розрахунки провадяться через банки, інші фінансові установи (далі - банки), в яких відкрито відповідні рахунки, якщо інше не випливає із закону та не обумовлено видом безготівкових розрахунків.

Документальне оформлення поворотної фінансової допомоги залежить від форми, в якій вона надається: безготівковим шляхом; готівковими коштами.

При розрахунках за договором позики в безготівковій формі позикодавець оформляє звичайне платіжне доручення. Операції з перерахування/надходження грошових коштів в бухгалтерському обліку позикодавця/позичальника відображаються на підставі відповідних банківських виписок.

При розрахунках за договором позики в готівковій формі позикодавець - підприємство, що надає позику готівкою, оформляє на суму виданих коштів видатковий касовий ордер. Позичальник (його представник) вказує в ордері суму одержаних грошей прописом ставить дату та підпис.

Згідно положень ст. ст. 1, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства, а первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов'язаних рахунках бухгалтерського обліку. Операції в іноземній валюті відображаються також у валюті розрахунків та платежів по кожній іноземній валюті окремо. Дані аналітичних рахунків повинні бути тотожні відповідним рахункам синтетичного обліку на перше число кожного місяця. Регістри бухгалтерського обліку повинні мати назву, період реєстрації господарських операцій, прізвища і підписи або інші дані, що дають змогу ідентифікувати осіб, які брали участь у їх складанні. Господарські операції повинні бути відображені в облікових регістрах у тому звітному періоді, в якому вони були здійснені.

Як встановлено матеріалами справи, з метою встановлення факту реального отримання відповідачем за первісним позовом грошових коштів від позивача за первісним позовом, ухвалою від 19.05.2017 Господарський суд міста Києва витребував у позивача всі первинні документи на підтвердження перерахування відповідачу позики в розмірі 1 500 000,00 грн. (платіжні доручення, банківські виписки, меморіальні ордера тощо), а також всю податкову звітність, складену на виконання зобов'язань за Договором з доказами її надання до органів Державної фіскальної служби України.

Проте, таких доказів позивачем за первісним позовом надано не було. Позивач в своїх письмових поясненнях зазначив, що відомості з його бухгалтерського обліку та звітності не містять інформації про прибуткові операції на суму 1 500 000,00 грн.

Таким чином, суд першої інстанції правомірно встановив, що матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів на підтвердження фактичного перерахування відповідачу за первісним позовом та отримання ним суми позики в розмірі 1 500 000,00 грн., а також доказів на підтвердження того, що в бухгалтерському та податковому обліку ПП «Воронівка Агро» відображено господарську операцію щодо видачі відповідачу грошових коштів в розмірі 1 500 000,00 грн., віднесення цієї суми як дебіторської заборгованості відповідача.

Твердження позивача за первісним позовом (апелянта-1) про необхідність застосування до даних правовідносин правового висновку Верховного Суду України (постанова від 24.02.2016 у справі № 6-50цс16) як безпідставні та необґрунтовані не заслуговують на увагу. Згаданий висновок Верховного Суду України про те, що письмовий договір позики є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику стосується цивільних правовідносин між фізичними особами, а в даному випадку Договір укладено між двома юридичними особами, розрахунки між якими згідно чинного законодавства можуть вчинятись як в готівковій, так й в безготівковій формі, при цьому відомості про такі господарські операції з грошовими коштами повинні бути відображені в облікових регістрах тому звітному періоді, в якому вони були здійснені.

Порушенням зобов'язання на підставі ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За приписами п. п. 3.1, 3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення у їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові (п. 4.1 згаданої постанови пленуму).

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд України в постанові від 09.11.2016 у справі № 9/5014/969/2012(5/65/2011).

Проте всупереч приписам ст. 33 ГПК України позивач за первісним позовом не довів факту надання відповідачу за первісним позовом позики в розмірі 1 500 000, 00 грн. за Договором й виникнення у останнього заборгованості, що в свою чергу виключає можливість нарахування 3% річних та інфляційних втрат на підставі статті 625 ЦК України, і, як наслідок, тягне за собою відмову у задоволенні первісних позовних вимог.

Як вище згадувалось, під час судового розгляду справи місцевим судом відповідачем за первісним позовом було заявлено про застосування наслідків спливу строку позовної давності щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних.

Згідно приписів ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до п. 4.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно п. 4.3 постанови Пленуму № 14 до вимог про стягнення сум процентів, передбачених ст. 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність (ст. 257 названого Кодексу).

Загальна позовна давність на підставі ст. 257 ЦК України встановлюється тривалістю у три роки, а згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

За приписами п. 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи тощо.

Таким чином, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Оскільки суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог позивача за первісним позовом, до даних правовідносин позовна давність не може бути застосована.

Крім цього, НВ ТОВ «Агро-Інтер» подано зусчтріний позов до до ПП «Воронівка Агро» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

В силу приписів ст. 50 Закону України «Про нотаріат», нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Згідно з ч.1 ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України (ст. 87 цього Закону).

Відповідно до п. 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172, для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов'язання.

Належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Дослідивши матеріали нотаріального провадження з вчинення спірного виконавчого напису судом встановлено, що при його вчиненні нотаріус не отримував первинних документів щодо видачі позики та здійснення її часткового погашення (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо), відтак у нього не було підстав вважати, що розмір заборгованості НВ ТОВ «Агро-Інтер» перед ПП «Воронівка Агро» є безспірним.

При цьому, судом не перевіряється правильність виконавчого напису з позиції законності дій приватного нотаріуса при його вчиненні та не здійснюється оцінка його дій при вчиненні виконавчого напису, оскільки за змістом статей 1, 2, 18 ГПК України, статей 1 і 3 Закону України «Про нотаріат» нотаріус не може бути відповідачем у господарському процесі, а відповідно до статті 50 цього Закону нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, а також нотаріальний акт оскаржуються до суду.

Водночас, під час судового розгляду справи судом першої інстанції відповідачем за зустрічним позовом подано заяву про застосування строків позовної давності щодо зустрічних позовних вимог про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Як вище згадувалось, позовна давність - це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Загальна позовна давність на підставі ст. 257 ЦК України встановлюється тривалістю у три роки, а згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Оскільки 29.04.2013 представник НВ ТОВ «Агро-Інтер» ОСОБА_5, який діяв на підставі довіреності від 22.06.2012, ознайомився з матеріалами виконавчого провадження № 37674119 з примусового виконання оспорюваного позивачем за зустрічним позовом виконавчого напису, відповідно починаючи з 29.04.2013 був обізнаний про порушення своїх прав, відтак трирічний строк позовної давності для звернення з вимогою про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню сплинув.

Доводи позивача за зустрічним позовом (апелянта-2) щодо того, що його представник ОСОБА_5 не ознайомлювався з матеріалами виконавчого провадження та не отримував копії постанови про відкриття виконавчого провадження, як безпідставні та необґрунтовані не заслуговують на увагу, адже матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження, що підпис цього представника на зворотньому боці титульного листа матеріалів виконавчого провадження з примусового виконання оспорюваного виконавчого напису йому не належить та є сфальсифікованим.

Посилання позивача за зустрічним позовом на перебування ОСОБА_5 у вищезгаданий період у відрядження в с. Чапаєве Великомихайлівського району Одеської області також не прийнято апеляційним судом до уваги, адже апелянтом-2 не було надано суду жодних документів на підтвердження перебування ОСОБА_5 у відрядження (посвідчення про відрядження, маршрутний лист тощо), а сам по собі наказ позивача за зустрічним позовом про відрядження не може підтверджувати реальне направлення представника у відрядження.

Крім цього, в ході проведених державним виконавцем виконавчих дій було винесено постанову про арешт коштів боржника від 08.05.2013, яка прийнята до виконання банківськими установами й відкриті рахунки позивача за зустрічним позовом, а тому останній не міг не знати про вчинення державним виконавцем виконавчих дій з примусового виконання оспорюваного виконавчого напису. До того ж, в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження факту оскарження позивачем за зустрічним позовом дій державного виконавця в ході проведених виконавчих дій.

В силу приписів ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає правомірними висновки місцевого господарського суду про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню за пропуском строку позовної давності, про застосування якої відповідачем за зустрічним позовом заявлено під час розгляду справи судом першої інстанції.

Доводи апелянтів з приводу неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції вимог матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянтів по суті їх скарг, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Відповідно до ст. 49 ГПК України в зв'язку відмовою в задоволенні первісного та зустрічного позовів витрати по сплаті судового збору за первісним позовом покладаються на позивача, тоді як витрати за зустрічним позовом покладаються на відповідача. В зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційних скарг позивача та відповідача за первісним позовом судові витрати за їх подання покладаються на відповідного заявника конкретної апеляційної скарги.

За аналогічних підстав не підлягають задоволенню й заяви позивача про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу як в суді першої інстанції, так й в суді апеляційної інстанцій.

Керуючись ст.ст. 99, 101-103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Приватного підприємства «Воронівка Агро» та Науково-виробничого товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Інтер» залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 26.07.2017 у справі № 910/5226/17 - без змін.

Матеріали справи № 910/5226/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанову може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді М.А. Руденко

С.О. Алданова