КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" грудня 2017 р. Справа№ 910/8051/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Дикунської С.Я.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Приватного підприємства «ВІНД-СЕРВІС»

на рішення Господарського суду міста Києва від 01.08.2017

у справі № 910/8051/17 (суддя Якименко М.М.)

за позовом Приватного підприємства «ВІНД-СЕРВІС»

до Публічного акціонерного товариства «Діамантбанк»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

про зобов'язання вчинити дії

за участю представників сторін:

від позивача: Черкасов Д.О. - представник (довіреність б/н від 17.05.2017);

від відповідача: не з'явився;

від третьої особи: не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство «ВІНД-СЕРВІС» (надалі - ПП «ВІНД-СЕРВІС») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Діамантбанк» (надалі - ПАТ «Діамантбанк») про зобов'язання відповідача виконати платіжне доручення № 571 від 26.04.2017 на суму 93 652,00 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.08.2017 у справі №910/8051/17 в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням господарського суду першої інстанції, ПП «ВІНД-СЕРВІС» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.11.2017 вказану апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 06.12.2017.

У судове засідання відповідач та третя особа явку своїх уповноважених представників не забезпечили, про день, місце та час розгляду справи повідомлялися належним чином.

Судова колегія, враховуючи відсутність клопотань відповідача та третьої особи про відкладення розгляду справи, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами та у відсутність уповноважених представників вказаних осіб.

У судовому засіданні представник скаржника підтримав вимоги апеляційної скарги в повному обсязі, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

06.12.2017 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови апеляційного господарського суду.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, 14.02.2013 між ПП «ВІНД-СЕРВІС» (у тексті договору - клієнт) та ПАТ «Діамантбанк» (у тексті договору - банк) було укладено договір банківського рахунку №13-02-12-000205 (надалі - договір), відповідно до п. 1.1.1 якого (в редакції додаткової угоди №1 від 23.01.2017) банк зобов'язується не пізніше 10 (десяти) календарних днів з дня підписання цього договору відкрити клієнту поточний рахунок/поточний рахунок в банківських металах №0108, далі за текстом - поточний рахунок, на підставі документів, визначених сукупністю нормативно-правових актів України, в тому числі Національного банку України.

Згідно з п. 1.1.2. договору (в редакції додаткової угоди №1 від 23.01.2017) банк зобов'язується приймати і зараховувати на поточний рахунок грошові кошти/банківські метали, що надходять клієнту, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум/банківських металів з поточного рахунка та проведення інших операцій за поточним рахунком, передбачених чинним законодавством України (надалі - послуги), за умови, що клієнт погоджується з тарифами банку, чинними на момент надання зазначених послуг.

Пунктом 1.1.3. договору (в редакції додаткової угоди №1 від 23.01.2017) передбачено, що банк зобов'язується здійснювати договірне списання коштів з поточного рахунку, у випадку надання клієнтом заяви про здійснення договірного списання коштів, що містяться на поточному рахунку, відкритому в ПАТ «Діамантбанк» (надалі - заява на списання коштів) та виконання умов, достатніх для належного використання банком свого права на договірне списання відповідно до п. 4.3. цього договору.

Відповідно до п. 3.1.2. договору (в редакції додаткової угоди №1 від 23.01.2017) банк зобов'язаний надавати клієнту послуги кожного операційного дня протягом операційного часу.

Клієнт має право вимагати від банку надання послуг у відповідності з положеннями цього договору та законодавства України (п. 3.4.2. договору в редакції додаткової угоди №1 від 23.01.2017).

Згідно з п. 5.1. договору (в редакції додаткової угоди №1 від 23.01.2017) банк несе відповідальність за порушення вимог законодавства України (в тому числі нормативно-правових актів Національного банку України при наданні послуг клієнту. Відповідальність банку визначається законодавством України.

З матеріалів справи вбачається, що станом на 24.04.2017 на поточному рахунку позивача №0108.980 знаходились грошові кошти у сумі 106 866,30 грн, з яких 93 183,74 грн надійшли 24.04.2017 (призначення платежу - оплата за туристичні послуги), що підтверджується відповідною банківською випискою (а.с. 38-41).

27.04.2017 позивач звернувся до відповідача з супровідним листом від 26.04.2017 та платіжним дорученням №571 від 26.04.2017 для перерахування коштів у сумі 93 652,00 грн на власний рахунок в іншому банку (а.с. 36-37).

Як стверджує позивач та не заперечує відповідач, останнім було відмовлено ПП «ВІНД-СЕРВІС» у виконанні платіжного доручення №571 від 26.04.2017 на підставі п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», у зв'язку з запровадженням в ПАТ «Діамантбанк» тимчасової адміністрації.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, як під час розгляду справи місцевим господарським судом, так і в апеляційній скарзі, позивач наголошував на тому, що в силу приписів п. 5 ч. 6 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вказана відмова ПАТ «Діамантбанк» була неправомірною та безпідставною.

Заперечуючи проти задоволення позову, під час розгляду справи місцевим господарським судом відповідач та третя особа зазначали, що запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Діамантбанк» унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а тому позивачем було обрано неналежний спосіб захисту своїх прав та законних інтересів.

Відмовляючи у задоволенні позову, виходячи з того, що на час розгляду в суді даного спору відбувається ліквідація ПАТ «Діамантбанк», позивач є кредитором банку та не підпадає під визначення поняття «вкладник» у розумінні Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а зобов'язання щодо переказу коштів з рахунку позивача, відкритому у відповідача, на інший рахунок в іншому банку є майновим зобов'язанням, місцевий господарський суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, оскільки після початку процедури ліквідації банку, задоволення вимог кредиторів відбувається в особливому, передбаченому зазначеним вище спеціальним Законом порядку, з дотриманням принципів черговості.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, а доводи скаржника вважає безпідставними, з огляду на наступне.

За загальним правилом, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, окрім випадків і лише в порядку, встановлених законом (стаття 321 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України).

За приписами частин 1-3 статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Пунктом 7.1.2 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачено, що поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Згідно з частиною 3 статті 1068 ЦК України банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Відповідно до пункту 8.1 статті 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. У разі надходження розрахункового документа клієнта до обслуговуючого банку після закінчення операційного часу банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в цьому розрахунковому документі, не пізніше наступного робочого дня.

Переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі (пункт 30.1 статті 30 зазначеного Закону).

Згідно з ч. 1 статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Наведене узгоджується з приписами ч. 3 ЦК України, згідно яких банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі рішення Правління Національного банку України від 24.04.2017 № 264-рш/БТ «Про віднесення ПАТ «Діамантбанк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду 24.04.2017 прийнято рішення № 1684 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Діамантбанк» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку», згідно з яким у відповідача з 17 год. 00 хв. 24.04.2017 по 23.05.2017 (включно) запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду № 2075 від 23.05.2017 продовжено строк здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Діамантбанк» до 23.06.2017 (включно).

Отже, як правильно встановлено місцевим господарським судом, станом на момент звернення позивача з платіжним дорученням №571 від 26.04.2017 та на момент звернення з позовом до суду (19.05.2017) у відповідача запроваджена тимчасова адміністрація.

Крім того, відповідно до рішення Правління Національного банку України від 22.06.2017 №394-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Діамантбанк», виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 23.06.2017 № 2663 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Діамантбанк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку».

Таким чином, на час розгляду даного спору ПАТ «Діамантбанк» знаходиться в процесі ліквідації.

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон).

При цьому у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому розпочата процедура його ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, тому даний Закон підлягає переважному застосуванню до спірних правовідносин у співвідношенні з іншими законодавчими актами України, в тому числі й з Цивільним кодексом України, що також випливає з п.8 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону.

Статтею 36 даного Закону врегульовані наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Так, відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Водночас, згідно з п. 5 ч. 6 ст. 36 Закону обмеження, встановлене п. 1 ч. 5 цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виконання операцій з виплати переказу коштів фізичних та юридичних осіб, що надійшли на їхні рахунки з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку.

Колегія суддів зазначає, що визначальним у застосуванні вказаної норми є встановлення співвідношення між моментом надходження коштів та днем початку процедури виведення Фондом банку з ринку.

Відповідно до приписів ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення; терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення; строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст. 252 ЦК України).

У спірному випадку початок процедури виведення відповідача з ринку встановлений не строком, а терміном, тобто календарною датою, яка встановлюється Рішенням Виконавчої дирекції Фонду.

Положення ст. 253 ЦК України щодо початку перебігу строку, який починається з дня після відповідної дати, на що посилається відповідач, не поширюється на випадки, коли початок події обумовлений терміном, в даному випадку конкретною календарною датою.

Отже, як правильно зазначає позивач, в даному випадку термін, з яким Закон пов'язує наслідки, передбачені п. 5 ч. 6 ст. 36 Закону, починається з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку, тобто з 24.04.2017, а тому всі грошові кошти, які були зараховані на рахунок клієнта в цей день та наступні дні могли бути використані клієнтом за його визначенням.

Разом з тим, місцевим господарським судом правильно враховано, що після початку процедури ліквідації банку задоволення вимог кредиторів відбувається в особливому, встановленому Законом порядку з дотриманням принципів черговості, передбаченої статтею 52 цього Закону, тому наявне примусове зобов'язання ПАТ «Діамантбанк» здійснити переказ коштів позивача, передбачатиме індивідуальне задоволення вимог окремого кредитора банку за рахунок активів банку, включених до ліквідаційної маси, що порушує встановлений цим Законом порядок та черговість задоволення вимог кредиторів до банку, як наслідок, ставить у нерівне становище інших кредиторів банку у порівнянні з кредитором-позивачем, який отримує задоволення своїх вимог не в тому порядку та черговості, як це передбачено статтею 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Пунктом 2 частини 2 статті 46 Закону визначено, що з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси.

У спірних правовідносинах норма статті 1074 ЦК України цілком узгоджується з імперативними приписами п. 1 ч. 5 статті 36 та ч. 6 статті 49 Закону, якими регламентовано, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку. Фонд не має права здійснювати задоволення вимог кредиторів до затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів, крім задоволення вимог кредиторів за правочинами, що забезпечують проведення ліквідаційної процедури, якщо таке задоволення вимог погоджено виконавчою дирекцією Фонду.

При цьому, суд першої інстанції правильно зазначив, що вимога позивача про виконання платіжного доручення, яка виникла з договору банківського рахунку, має майново-грошовий характер, тому є кредиторською вимогою в розумінні Закону, що також вбачається з правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах від 22.04.2015 у справі №910/9234/14, від 25.03.2015 у справі №910/9232/14.

Отже, після початку процедури ліквідації банку, задоволення вимог кредиторів відбувається в особливому, передбаченому зазначеним спеціальним Законом порядку, з дотриманням принципів черговості, встановленої статтею 52 цього Закону.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України у своїх постановах від 25.03.2015 у справі № 3-24гс15, від 01.04.2015 у справі № 3-25гс15, від 01.04.2015 у справі № 3-34гс15 та від 07.06.2017 у справі № 6-1809цс16.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що вимоги позивача у даній справі в силу перебування відповідача в ліквідаційній процедурі є безпідставними та задоволенню не підлягають.

При цьому, колегія суддів відхиляє посилання апелянта на пункт 5 ч. 6 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки на час прийняття оскаржуваного рішення вже була розпочата процедура ліквідації ПАТ «Діамантбанк», а застосування вказаної норми можливе виключно на стадії тимчасової адміністрації. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 23.07.2015 у справі № 910/23126/14.

Крім того, як правильно зауважив суд першої інстанції, позивач може захистити свої майнові права за договором банківського рахунку в порядку, передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а у випадку необґрунтованої відмови в акцептуванні вказаної вимоги та включенні до реєстру вимог кредиторів, позивач, на підставі ч. 4 статті 49 «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», вправі буде звернутися до суду з відповідним позовом.

При цьому, як вбачається з довідки ПАТ «Діамантбанк» від 06.10.2017 №1502/02.1л, відповідачем було розглянуто заяву ПП «ВІНД-СЕРВІС» №933/РК від 11.07.2017, та виконавчою дирекцією ФГВФО прийнято рішення від 11.09.2017 №4077 «Про затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «Діамантбанк»», затверджено реєстр акцептованих вимог кредиторів, відповідно до якого вимоги ПП «ВІНД-СЕРВІС», акцептовані в сумі 106 866,30 грн та віднесені до сьомої черги погашення акцептованих вимог кредиторів ПАТ «Діамантбанк» (а.с. 222).

Згідно зі статтею 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарським судом міста Києва від 01.08.2017 у справі №910/8051/17 прийнято з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду не спростовують, у зв'язку з чим оскаржуване рішення має бути залишеним без змін, а апеляційна скарга ПП «ВІНД-СЕРВІС» - без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на апелянта.

Керуючись статтями 4-3, 32, 33, 43, 49, 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства «ВІНД-СЕРВІС» на рішення Господарського суду міста Києва від 01.08.2017 у справі №910/8051/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 01.08.2017 у справі №910/8051/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/8051/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Г.А. Жук

С.Я. Дикунська