ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________
У Х В А Л А

08 грудня 2017 р. Справа № 902/1095/17

Суддя господарського суду Банасько О.О., розглянувши матеріали

за позовом: ОСОБА_1, м. Одеса та ОСОБА_2, с.Тростянець, Тиврівський район, Вінницька область

до: Товариства з обмеженою відповідальністю "Можайське", с.Шендерів, Тиврівський район, Вінницька область

до: ОСОБА_3, с.Тростянець, Тиврівський район, Вінницька область

до: ОСОБА_4, смт Тиврів, Тиврівський район, Вінницька область

про визнання рішень недійсними

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Вінницької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Можайське" до ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання рішень загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю "Можайське", оформлених протоколом № 18 від 24.12.2014 р. недійсними.

Розглянувши матеріали позовної заяви, суд прийшов до висновку, що у її прийнятті необхідно відмовити виходячи з наступних міркувань.

Статтею 124 Конституції України встановлено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди.

Відповідно до статті 125 Конституції України, статей 17, 18, 22 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" система судів загальної юрисдикції в Україні будується за принципами територіальності, спеціалізації та інстанційності; суди загальної юрисдикції спеціалізуються, зокрема, на розгляді господарських справ, при цьому місцеві господарські суди розглядають справи, що виникають із господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені процесуальним законом до їх підсудності.

Підвідомчість справ судам загальної юрисдикції визначається процесуальними законами, зокрема, Господарським процесуальним кодексом України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності (ч. 2 ст. 1 ГПК України).

Згідно зі ст. 12 Господарського процесуального кодексу України господарським судам підвідомчі: 1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім: спорів про приватизацію державного житлового фонду; спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов; спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін; спорів, що виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів; інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів; 2)справи про банкрутство; 3) справи за заявами органів Антимонопольного комітету України, Рахункової палати з питань, віднесених законодавчими актами до їх компетенції; 4) справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов'язаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, правами та обов'язками учасників (засновників, акціонерів, членів) такої особи, крім трудових спорів; 4-1) справи у спорах між господарським товариством та його посадовою особою (у тому числі посадовою особою, повноваження якої припинені) про відшкодування збитків, завданих такою посадовою особою господарському товариству її діями (бездіяльністю); 5) справи у спорах щодо обліку прав на цінні папери; 6) справи у спорах, що виникають із земельних відносин, в яких беруть участь суб'єкти господарської діяльності, за винятком тих, що віднесено до компетенції адміністративних судів; 7) справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України; 8) справи за заявами про затвердження планів санації боржника до порушення справи про банкрутство; 9) справи у спорах, підвідомчих господарським судам, щодо порушення прав інтелектуальної власності з використанням мережі Інтернет.

Статтею 24 ЦК України встановлено, що людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.

У відповідності до ч.1 ст.21 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути підприємства та організації, зазначені у статті 1 цього Кодексу.

Таким чином з системного аналізу наведених вище норм слідує, що відповідачами у господарському спорі можуть бути підприємства та організації, фізичні особи, які зареєстровані у встановленому законом порядку як суб'єкти підприємницької діяльності та фізичні особи у спорах, що виникають з корпоративних відносин.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, зокрема її вступної частини та тексу останньої, позивачами: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звертаючись з даним позовом до суду в якості відповідача 1 визначено - ТОВ "Можайське" та відповідачів 2, 3 - Фізичних осіб - громадян ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

В той же час у абз. 2 п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 р. № 13 "Про практику розгляду судами корпоративних спорів" роз'яснено, що відповідачем у справах про визнання недійсним рішення загальних зборів є господарське товариство, а не його учасники (акціонери).

Аналогічне вказано у п. 2.7 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 25.02.2016 р. № 4 "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних правовідносин", в якому роз'яснено, що відповідачем у спорах про визнання недійсним рішення загальних зборів та інших керівних органів юридичної особи виступає сама юридична особа.

Відтак за наявного визначеного позивачем суб'єктного складу сторін суд позбавлений можливості здійснити розгляд заявленої останнім вимоги, позаяк виходячи зі змісту ст.ст. 1, 12, 21 ГПК України фізична особа - громадянин не може виступати в якості відповідача у даній справі.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.62 Господарського процесуального кодексу України суддя відмовляє у прийнятті позовної заяви, якщо заява не підлягає розгляду в господарських судах України.

За таких обставин даний позов поданий ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до відповідачів 2, 3, які не є юридичною особою, що приймала оспорюванні рішення загальних зборів, не підлягає розгляду в господарському суді, що є підставою для відмови в прийнятті даної заяви в цій частині до розгляду відповідно до п.1 ч.1 ст.62 ГПК України.

Відмова господарського суду в прийнятті даної позовної заяви не суперечить ч. 2 ст. 124 Конституції України, оскільки це не позбавляє позивача права на захист своїх прав і охоронюваних законом інтересів у спосіб і в порядку встановленому Конституцією України та законами України, зокрема, звернення до суду, врахувавши вищевказані зауваження щодо суб'єктного складу сторін.

Разом з тим, суд також звертає увагу позивачів на, те що у відповідності до ч.1 ст. 3 Закону України "Про судовий збір" одним із об'єктів справляння судового збору є позовна заява, що подається до суду.

Розмір судового збору, який справляється з позовної заяви, визначений Законом в залежності від виду спору.

Виходячи з підпунктів 2.1, 2.2 ч.2 ст.4 Закону за подання до господарського суду позовних заяв майнового характеру ставка судового збору становить 1,5 відсотки ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу та не більше 150 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а за подання позовних заяв немайнового характеру - 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ст.4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до ст.7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" встановлено, що прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб з 1 січня 2017 року становить 1 600,00 грн.

Із даної позовної заяви вх. № 1142/17 від 06.12.2017 р. вбачається, що позивачами при зверненні до суду заявлено в позові вимоги про визнання недійсними рішень загальних зборів ТОВ "Можайське", оформлених протоколом № 18 від 24.12.2014 р.

Поряд з цим, зі змісту вказаного протоколу № 18 від 24.12.2014 р. слідує, що даним протоколом оформлено п'ять рішень загальних зборів ТОВ "Можайське". Зокрема рішення: 1) про виключення зі складу учасників товариства; 2) про включення до складу учасників товариства; 3) про звільнення директора товариства; 4) про обрання директора товариства та 5) про призначення головного бухгалтера товариства.

Таким чином, враховуючи викладене, позивачами при зверненні до суду фактично заявлено 5 (п'ять) вимог немайнового характеру.

Згідно із ч.3 ст.6 Закону України "Про судовий збір" у разі коли в позовній заяві об'єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Окрім того, у п. 2.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013р. "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" зазначено: якщо в позовній заяві об'єднано дві або більше вимог немайнового характеру, пов'язаних між собою підставами виникнення або поданими доказами, судовий збір сплачується окремо з кожної з таких вимог (абзац другий частини третьої статті 6 Закону).

Таким чином, виходячи з викладеного вище, позивачами при зверненні з даною заявою до суду, повинен був сплачувати судовий збір виходячи із сукупності заявлених немайнових вимог, а відтак ним мало бути сплачено 8 000,00 грн (1600,00 х 5 = 8 000,00 грн) судового збору.

Натомість позивачами згідно квитанції від 05.12.2017 р. при зверненні до суду сплачено судовий збір в розмірі 1 600,00 грн - виходячи лише із однієї немайнової вимоги, що є порушенням вимог п.3 ч.1 ст.57 ГПК України.

Зазначене в свою чергу, навіть за умови відповідності суб'єктного складу сторін приписам ст.ст. 1, 12, 21 ГПК України, є підставою для повернення даної позовної заяви без розгляду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 63 ГПК України, відповідно до якої суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи без розгляду, якщо не подано доказів сплати судового збору у встановлених порядку та розмірі.

Дійшовши вказаних вище висновків суд приймає до уваги те, що відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - Суд) як джерело права.

Пункт 1 статті 6 § 1 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом щодо будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань.

Стаття 6 Конвенції встановлює процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі при розгляді цивільного позову в національному суді, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

В рішеннях Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 р. у справі "Пелевін проти України", від 30.05.2013 р. у справі "Наталія Михайленко проти України", зазначено, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг; оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Тим не менш, обмеження, що застосовуються, не повинні обмежувати доступ, що залишається для особи, у такий спосіб або такою мірою, щоб сама суть права була порушена. Більш того, обмеження не відповідає п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну ціль та якщо немає розумного співвідношення між засобами, що застосовуються та ціллю, якої прагнуть досягти (п. 31 рішення Європейського суду з прав людини від 30.05.2013 р. у справі "Наталія Михайленко проти України").

Таким чином, обмеженням права на доступ до суду, зокрема, є визначений в ГПК України обов'язок заявника при зверненні до суду сплачувати судовий збір. Невиконання заявником вищенаведених вимог процесуального законодавства наділяє суд правом не приймати до розгляду та повертати позовну заяву заявнику.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі Креуз проти Польщі, no. 28249/95, від 19.06.2001 р. зазначено, що вимога сплати зборів цивільними судами у зв`язку з поданням позовів, які вони мають розглянути, не може вважатися обмеженням права доступу до суду.

При цьому слід зауважити, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню з нею до господарського суду в загальному порядку після усунення процесуальних недоліків, що зумовили її повернення (визначення належного суб'єктного складу сторін та надання належних доказів сплати судового збору у встановленому розмірі).

Крім того, відповідно до п.2 ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір" в разі повернення заяви або скарги сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду.

Таким чином, для повернення сплаченого судового збору позивачу необхідно подати до суду відповідне клопотання.

Принагідно суд зауважує, що при повторному поданні позовної заяви не забороняється використання раніше поданого платіжного документа.

На підставі викладеного та керуючись п.1 ч.1 ст.62, п. 4 ч.1 ст.63, ст.ст.86, 115 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ :

1. У прийнятті позовної заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в частині вимог до ОСОБА_3 та до ОСОБА_4 про визнання рішень загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю "Можайське", оформлених протоколом № 18 від 24.12.2014 р. недійсними відмовити.

2. Позовну заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в частині вимог до Товариства з обмеженою відповідальністю "Можайське" про визнання рішень загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю "Можайське", оформлених протоколом № 18 від 24.12.2014 р. повернути без розгляду.

3. Позовну заяву на 3-х аркушах разом з матеріалами на 28-и аркушах повернути позивачам.

4. Копію позовної заяви б/н та без дати (вх.канц. №1142/17 від 06.12.2017 р.) долучити до примірника ухвали, яка залишається в справі.

5. Копію ухвали надіслати сторонам (позивачу ОСОБА_1 з матеріалами позовної заяви б/н та без дати на 31-у аркуші) рекомендованим листом.

Суддя Банасько О.О.

віддрук. 7 прим.:

1 - до справи.

2,3 - позивачу ОСОБА_1 - АДРЕСА_1; АДРЕСА_3.

4 - позивачу ОСОБА_2 - АДРЕСА_3.

5 - відповідачу 1 ТОВ "Можайське" - вул. Молодіжна, 1, с. Шендерів, Тиврівський район, Вінницька область, 23334.

6 - відповідачу 2 ОСОБА_3 - АДРЕСА_3.

7 - відповідачу 3 ОСОБА_4 - АДРЕСА_4.