ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

08 грудня 2017 р. Справа № 918/734/17

Господарський суд Рівненської області у складі судді Церковної Н.Ф. за участі секретаря судового засідання Оліфер С.М. розглянувши матеріали справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Біообладсервіс"

про стягнення заборгованості в сумі 239 307 грн 22 коп.,

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність б/н від 26.06.2017 року

від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У жовтні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" звернулося до Господарського суду Рівненської області з вказаним позовом, посилаючись на те, що на виконання умов договору про фінансовий лізинг №00011602, укладеного 30 жовтня 2015 року між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю "Біообладсервіс", останньому було передано у розпорядження транспортний засіб Vоlksvagen Passat Variant Comfortline 1.8 TSI, 2015 року виробництва, шасі №WVWZZZ3CZFP414315, двигун №CJS 101767 (далі - Об'єкт лізингу). Оскільки відповідач взяте на себе за вказаним договором зобовязання по сплаті лізингових платежів протягом лютого по травень 2017 року не виконав, заборгувавши таким чином позивачу 100 573 грн 56 коп., останній, посилаючись на статті 526, 530, 532, 536, 610, 612, 615, 624, 625, 627, 628 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), ст. ст. 7, 11, 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" просив суд стягнути з відповідача вищезазначену суму боргу, а також 1 408 грн 61 коп. три проценти річних за час прострочення по оплаті лізингових платежів, 2 969 грн. 11 коп. інфляційних втрат за час прострочення по оплаті лізингових платежів, 4 419 грн 61 коп. пені, 32 921 грн 38 коп. заборгованості по платежам за фактичне використання Об'єкта лізингу, 278 грн 70 коп. три проценти річних за час прострочення грошового зобовязання за фактичне використання Об'єкта лізингу, 32 грн 92 коп. інфляційних втрат за час прострочення грошового зобовязання за фактичне використання Об'єкта лізингу, 929 грн 01 коп. пені за час прострочення грошового зобовязання за фактичне використання Об'єкта лізингу, 95 432 грн 17 коп. інших витрат, а також 6 000 грн 00 коп. судових витрат на оплату правової допомоги.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 24 жовтня 2017 року позовну заяву було прийнято до розгляду, порушено провадження у справі №918/734/17

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 08 листопада 2017 року розгляд справи відкладено на 08.12.2017 року.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність наявних у матеріалах справи копій документів їх оригіналам, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Між Товариством з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг України" (Лізингодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Біообладсервіс" (Лізингоореджувач) був укладений Договір про фінансовий лізинг №00011602 від 30 жовтня 2015 року (далі - Договір) разом із Загальними комерційними умовами внутрішнього фінансового лізингу (далі - Умови лізингу), відповідно до якого Об'єктом лізингу є транспортний засіб Vоlksvagen Passat Variant Comfortline 1.8 TSI, 2015 року виробництва, шасі №WVWZZZ3CZFP414315, двигун №CJS 101767 (далі - Об'єкт лізингу).

Вказаний договір, а також додатки до нього, підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками цих субєктів господарювання.

За змістом даного договору проценти, комісії, інші платежі нараховуються у відповідності до Умов лізингу, рахунків для лізингових платежів/графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (плану відшкодування).

У відповідності до пункту 3.2. Умов лізингу, Порше Лізинг Україна придбаває Об'єкт лізингу (отримує право власності на Об'єкт лізингу) та передає Лізингоодержувачу Об'єкт лізингу на умовах фінансового лізингу згідно з положеннями застосовного українського законодавства та цього Контракту.

Відповідно до положень пункту 6.1. Умов лізингу, що становлять невід'ємну частину Договору, Лізингоодержувач зобов'язався щомісяця здійснювати Порше Лізинг Україна лізингові платежі у відповідності до Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плану відшкодування) (далі - Графік), що являє собою невід'ємну частину цього Контракту, та інших положень Контракту.

Кожний лізинговий платіж включає в себе: відсотки (проценти) за користування Обсягом фінансування; частину від Обсягу фінансування (сума, яка відшкодовує частину вартості Об'єкта лізингу); комісії; покриття витрат, пов'язаних з оплатою послуг та відшкодуваннями, що підлягають виплаті у строки та на умовах, передбачених цим Контрактом та інші витрати, передбачені або прямо пов'язані з Контрактом.

Нижчезазначені витрати та послуги по адмініструванню та обслуговуванню Контракту не включаються до лізингових платежів: будь - які податки, що можуть застосовуватися до Контракту після його виконання або в будь - який час у майбутньому; інші витрати та платіжні зобов'язання.

Згідно з пунктом 6.5. Умов лізингу, лізингові платежі перераховуються Лізингоодержувачем на рахунок, зазначений Порше Лізинг України у Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (плані відшкодування) не пізніше дати, вказаної у Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плані відшкодування).

За умовами пункту 12.1 Умов лізингу строк лізингу визначається у договорі та графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів.

У пункті 12.2 Умов лізингу сторони погодили, що строк лізингу починається з дати підписання акта приймання-передачі лізингоодержувачем об'єкта лізингу.

Судом встановлено, що на виконання умов Договору про фінансовий лізинг №00011602 від 30 жовтня 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" передало, а відповідач в свою чергу прийняв Об'єкт лізингу, що підтверджується Актом прийому-передачі від 04 листопада 2015 року, який підписаний представниками сторін та скріплений печатками (т. 1, а. с. 51).

Договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання ними своїх зобов'язань (пункт 12.3 Умов).

Про належне виконання позивачем своїх зобовязань за договором про фінансовий лізинг №00011602 від 30 жовтня 2015 року також свідчить відсутність з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення лізингодавцем умов даної угоди.

Судом встановлено, що позивачем були виставлені відповідачу рахунки за користування у лютому-травні 2017 року обєктом лізингу, зокрема, рахунок-фактура за лютий 2017 року від 01 лютого 2017 року № 00360054 на суму 32 921 грн. 38 коп., рахунок-фактура за березень 2017 року від 01 березня 2017 року № 000363301 на суму 32 921 грн. 38 коп., рахунок-фактура за квітень 2017 року від 03 квітня 2017 року № 00366844 на суму 32 921 грн. 38 коп., рахунок-фактура за травень 2017 року від 03 травня 2017 року №59101-00369925 на суму 32 921 грн. 38 коп. (т. 1, а.с. 75-78).

Внаслідок несплати відповідачем у повному обсязі лізингових платежів, згідно договору про фінансовий лізинг №00011602 від 30 жовтня 2015 року, у останнього виникла заборгованість в сумі 100 573 грн 56 коп.

Відповідно до пункту 8.3 Умов лізингу, якщо лізингоодержувач прострочить виплату лізингового платежу протягом більше, ніж на 10 робочих днів, лізингодавець має право надіслати лізингоодержувачу першу вимогу щодо сплати в письмовій формі. Якщо лізингоодержувач не здійснить оплату протягом 7 робочих днів з моменту відправлення першої вимоги щодо сплати, лізингодавець надсилає в такий же спосіб другу вимогу, яка продовжує строк здійснення оплати ще на 8 робочих днів. У випадку, якщо лізингоодержувач не здійснить оплату у вказаний термін, позивач має право направити лізингоодержувачу третю вимогу щодо сплати та відмовитись від договору в односторонньому порядку відповідно до умов пункту 12.6.1 договору. Сторони погоджуються, що невиконання зобов'язань після надсилання другої вимоги означає, що лізингоодержувач не має наміру в подальшому виконувати свої зобов'язання за договором. Якщо лізингоодержувач повністю або частково не здійснить оплату 1 лізингового платежу, при цьому, якщо прострочення лізингового платежу триває більш, ніж 30 днів (відповідно до Закону України "Про фінансовий лізинг"), лізингодавець має право розірвати договір/відмовитися від договору і витребувати об'єкт лізингу від лізингоодержувача, у тому числі у примусовому порядку згідно з виконавчим написом нотаріуса.

За змістом пункту 12.9 Умов лізингу, у разі дострокового закінчення строку лізингу/розірвання договору відповідно до пункту 12 договору, лізингоодержувач зобов'язаний повернути об'єкт лізингу за свій власний рахунок у відмінному робочому і технічному стані до головного офісу лізингодавця впродовж 10 робочих днів від дати одержання відповідного запиту.

У випадках, передбачених пунктами 12.6 та 12.12 Умов лізингу, договір вважається розірваним на 10 робочий день з дня надіслання письмового повідомлення стороною на адресу іншої сторони (пункт 12.13 Умов).

Відповідно до пунктів 13.1, 13.2 та 13.6 Умов лізингу, якщо лізингоодержувач відмовляється від повернення або затримує повернення об'єкта лізингу, лізингодавець має право вилучити цей об'єкт без попередньої згоди лізингоодержувача. Вилучення об'єкта лізингу здійснюється у всіх випадках дострокового припинення дії договору. Лізингоодержувач відшкодовує будь-які витрати, понесені лізингодавцем у зв'язку з вилученням об'єкта лізингу.

У випадках, передбачених пунктами 12.6 та 12.12 Умов лізингу, договір вважається розірваним на 10 робочий день з дня надіслання письмового повідомлення стороною на адресу іншої сторони (пункт 12.13 Умов).

Судом встановлено, що у звязку з неналежним виконанням відповідачем своїх договірних зобовязань за спірною угодою позивач 12 лютого 2015 року надіслав на адресу відповідача вимогу від 05 травня 2017 року № 00011602 про сплату заборгованості за вищенаведеним договором, повернення обєкту лізингу та повідомлення про відмову від договору (т. 1, а.с. 68-69). У даній вимозі позивач повідомив відповідача про відмову від договору та вимагав повернути Об'єкт лізингу впродовж 10 робочих днів з моменту доставки повідомлення відповідачу. Вказана вимога була отримана відповідачем 18 травня 2017 року (т. 1, а.с. 71).

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про те, що укладений між сторонами договір про фінансовий лізинг №00011602 від 30 жовтня 2015 року розірваний з 22 травня 2017 року.

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини.

Договір є обовязковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 2 статті 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що за договором фінансового лізингу, лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором (частина 1 статті 16 вищенаведеного Закону).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини 1 статті 193 ГК України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Враховуючи те, що сума основного боргу відповідача перед Товариством по сплаті лізингових платежів за договором про фінансовий лізинг №00011602 від 30 жовтня 2015 року, яка виникла у період з лютого по травень 2017 року та в загальному складає 100 573 грн. 56 коп., підтверджена належними доказами, наявними у матеріалах справи, і відповідач на момент прийняття рішення не надав документів, які свідчать про погашення вказаної заборгованості перед позивачем, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимог позивача про стягнення вказаної суми основного боргу, у звязку з чим даний позов у цій частині підлягає задоволенню.

Також у звязку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобовязань за вищенаведеним договором в частині повної та своєчасної оплати лізингових платежів за лютий-травень 2017 року, позивач просить суд стягнути з відповідача 4 419 грн 61 коп. пені.

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобовязання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Згідно з частиною 3 вищезазначеної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобовязання (частина 1 статті 550 ЦК України).

Частиною 1 статті 552 ЦК України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обовязку в натурі.

Приписами статті 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Згідно з частиною 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Відповідно до пункту 8.2 Умов лізингу у випадку прострочення сплати платежу лізингоодержувач сплачує позивачу пеню в розмірі 10 % річних від вчасно невиплаченої суми за кожен день затримки платежу до моменту його повної виплати.

Преамбулою Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань" передбачено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобовязань. Субєктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи субєкти підприємницької діяльності.

У той же час згідно статей 1, 3 цього Закону платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Зважаючи на вищенаведені імперативні приписи чинного законодавства суд дійшов висновку про те, що при обчисленні належних до стягнення з відповідача сум даної неустойки слід застосовувати не передбачену договором ставку пені в розмірі 10 % річних, а подвійну облікову ставку Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, як це прямо передбачено законом.

Разом з тим, оскільки розмір заявленої позивачем до стягнення з відповідача суми пені не перевищує обрахованого судом розміру даної штрафної санкції, позовна вимога про стягнення з відповідача 4 419 грн. 61 коп. пені підлягає задоволенню.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача три проценти річних у розмірі 1 408 грн 61 коп. та 2 969 грн. 11 коп. інфляційних втрат.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Слід зазначити, що наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов'язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу, є способом захисту майнового права та інтересу кредитора, що полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування грошовими коштами, що підлягають до сплати кредиторові.

Перевіривши розрахунки трьох процентів річних та інфляційних втрат, судом встановлено, що їх розмір не перевищує обрахованого судом розміру, у зв'язку із чим, вказані вимоги позивача підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині стягнення заборгованості за фактичне використання Об'єкта лізингу в сумі 34 162 грн 01 коп., в тому числі лізинговий платіж за червень 2017 року в сумі 32 921 грн 38 коп., 278 грн 70 коп. три проценти річних, 32 грн 92 коп. інфляційних втрат, 929 грн 01 коп. пені, суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 2 Закону України "Про фінансовий лізинг" встановлено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

За приписами частин 2 і 3 статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних із лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Пунктами 3 та 4 частини 1 ст. 10 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що лізингодавець має право відмовитися від договору лізингу у випадках, передбачених договором лізингу або законом та вимагати розірвання договору та повернення предмета лізингу у передбачених законом та договором випадках.

Право лізингодавця відмовитися від договору лізингу передбачено частиною 2 статті 7 Закону України "Про фінансовий лізинг", а наслідки розірвання визначено статтею 10 цього Закону, зокрема пунктами 5 і 6, якими передбачено право лізингодавця стягнути з лізингоодержувача прострочену заборгованість у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса та вимагати відшкодування збитків відповідно до закону або договору.

Відповідно до пункту 12.9. Умов лізингу у разі дострокового лізингу/розірвання контракту відповідно до п.12 контракту, відмови лізингоодержувача придбати об'єкт лізингу як передбачено п.4.2., а також, якщо Порше Лізинг Україна вимагає повернення об'єкту лізингу відповідно до інших умов контракту лізингоодержувач зобов'язаний повернути об'єкт лізингу за власний рахунок у відмінному робочому стані за адресою місцезнаходження Порше Лізинг Україна, якщо інша адреса не вказана Порше Лізинг Україна упродовж 10 робочих днів від дати одержання відповідного запиту. У цей же строк лізингоодержувач сплачує Порше Лізинг Україна будь-яку різницю між вартістю об'єкту лізингу (тобто, сумою грошових коштів, що було фактично отримано Порше Лізинг Україна в результаті продажу об'єкту лізингу або якщо об'єкт лізингу залишився у власності Порше Лізинг Україна ринковою вартість об'єкта лізингу, що визначається професійним оцінювачем майна відповідно до чинного законодавства) та лізинговими платежами, що залишилися несплаченими відповідно до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (план відшкодування), а також іншими платежами, що залишилися несплаченими лізингоодержувачем відповідно до контракту. Сторони погодили, що вказана різниця є упущеною вигодою Порше Лізинг Україна та має бути відшкодована лізингоодержувачем відповідно до умов контракту та чинного законодавства. Зобов'язання щодо сплати такої різниці залишається чинним до моменту його виконання лізингоодержувачем, в тому числі після закінчення строку лізингу/розірвання договору.

Суд зазначає про необґрунтованість вимог про стягнення плати за час користування об'єктом лізингу з посиланням на норми Цивільного кодексу України про оренду, а також положення п. 6.18 Умов лізингу, застосування яких в даному випадку потребує наявності діючого договору як правової підстави існування грошового зобов'язання; припинення договору фінансового лізингу з 22 травня 2017 року в силу ч.2 ст.653 Цивільного кодексу України робить неможливим нарахування на його підставі після вказаної дати періодичних платежів за використання, тим більше, що їх розмір включає в себе компенсацію вартості предмету об'єкта лізингу, викуп/передача якого у власність в межах даних правовідносин здійснена бути не може; плата за фактичне використання (на підставі припиненого договору) не передбачена ані структурою лізингових платежів відповідно до положень ч.2 ст.16 Закону України "Про фінансовий лізинг", ані визначеними наслідками припинення дії договору фінансового лізингу, які визначені в п.4 ч.1 ст.10 Закону у розумінні правової позиції Верховного суду України, викладеної в постанові від 18.12.2012р. у справі №3-68гс12. Автоматичне перетворення припиненого договору фінансового лізингу на договір оренди також не передбачено діючим законодавством.

Крім того, у постанові від 19 грудня 2011р. у справі N 3-136гс11 Верховний Суд України зазначив, що за змістом частин 2, 3 ст. 653 ЦК України, що домовленість сторін про розірвання угоди не виключає проведення між сторонами розрахунків за зобов'язаннями, що виникли до розірвання угоди, у тому числі застосування заходів майнової відповідальності за невиконання (неналежне виконання) зобов'язань з урахуванням умов договору та структури лізингових платежів.

Також, відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 29.10.2013р. у справі № 7/5005/2240/2012, наслідком розірвання договору є відсутність обов'язку надати предмет лізингу у майбутньому у власність і, відповідно, відсутність права вимагати його оплати.

З огляду на викладене, вимоги в частині стягнення заборгованості за фактичне використання Об'єкта лізингу в сумі 34 162 грн 01 коп., в тому числі лізинговий платіж за червень 2017 року в сумі 32 921 грн 38 коп та нараховані на останній 278 грн 70 коп. три проценти річних, 32 грн 92 коп. інфляційних втрат, 929 грн 01 коп. пені є необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають.

Стосовно позовних вимог в частині стягнення штрафу в сумі 342 грн 15 коп. за направлення вимог щодо сплати заборгованості по лізинговим платежам, останні не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Згідно п. 8.2. Умов лізингу, у випадку прострочення сплати Платежу до Лізингоодержувача застосовуються, зокрема, штрафні санкції за вимоги щодо сплати, надіслані ТОВ "Порше Лізинг Україна": 250,00 українських гривень за першу вимогу, 300 українських гривень за другу вимогу, 350,00 українських гривень за третю вимогу (якщо ТОВ "Порше Лізинг Україна" вирішить надіслати таку третю вимогу) (п.8.2.2. ).

Вищезазначені штрафні санкції підлягають виплаті Лізингоодержувачем упродовж 10 робочих днів після надіслання відповідної вимоги Порше Лізинг Україна, незважаючи на можливе розірвання Контракту Порше Лізинг Україна (п. 8.2.3.).

Однак, позивачем в порушення ст.ст. 4-3, 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, не надано належних та допустимих доказів направлення останнім на адресу відповідача перелічених вище нагадувань, а тому позовні вимоги про стягнення штрафу в сумі 342 грн 15 коп. є безпідставними та необґрунтованими.

Крім того, позивачем заявлено позовну вимогу про стягнення з відповідача витрат в розмірі 95 432 грн. 17 коп., зокрема, витрат позивача з надання послуг з повернення об'єкта лізингу, забезпечення виконання лізингоодержувачем грошових зобовязань, супроводження виконавчого провадження, супроводження процесу вилучення об'єкта лізингу, надання послуг зберігання.

Підстави стягнення з відповідача 95 432 грн 17 коп. аргументовані залученням третіх осіб на підставі договору про надання юридично-консультаційних послуг від 21.06.2012 року, договору про надання послуг з повернення майна (Обєкта лізингу) від 03.02.2011 року та договору відповідального зберігання від 01.09.2014 року.

Статтею 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу Україниу разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема і відшкодування збитків, а за частинами 1, 2 статті 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки; розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Під збитками, згідно з частиною 2 ст. 224 Господарського кодексу України, розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Приписи даної норми цивільного права передбачають деліктну відповідальність, тобто таку, що виникла не з зобов'язання по договору, а із завдання збитків. Так, для настання деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: 1) наявність збитків; 2) протиправна поведінка заподіювача збитків; 3) причинний зв'язок між збитками та протиправною поведінкою заподіювача; г) вина.

Відповідно до п. 8.2.3 Умов лізингу у випадку прострочення сплати лізингових платежів до відповідача застосовуються санкції, зокрема, компенсація будь-яких витрат, понесених позивачем та/або винагороди, включаючи, гонорари юристам, судові та позасудові витрати.

Пунктом 12.10 Умов лізингу визначено, що у будь-якому випадку дострокового закінчення строку лізингу/розірвання контракту позивач зберігає за собою право вимагати додаткових компенсацій, зокрема, витрат на правову допомогу.

Заявляючи позовні вимоги про стягнення збитків, позивач має довести вищезазначені умови в порядку ст. 33 ГПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

В той же час, судом встановлено вчинення дій, пов'язаних з вилученням об'єкта лізингу, як того передбачають приписи пункту 13.5 Умов лізингу, державним виконавцем Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_2 територіального управління юстиції у м. Києві в порядку Закону України "Про виконавче провадження" на підставі виконавчого напису нотаріуса від 19.06.2017 року

Суд зазначає, що отримання позивачем послуг від ТОВ "Юридична компанія "Тріпл Сі", ТОВ "Дельта М Юкрейн" та ТОВ "Автосоюз" пов'язаних, зокрема, з безпосереднім вилученням об'єкта лізингу, подання заяви та супроводження виконавчого провадження, супроводження процесу вилучення об'єкта лізингу, зберігання майна, не є обовязковими витратами, які особа має зробити для відновлення свого порушеного права, а тому дані витрати не є збитками у розумінні ст.623 Цивільного кодексу України та ст. 224 Господарського кодексу України, оскільки такі витрати не мають обов'язкового характеру та необхідних ознак збитків відповідно до приписів чинного законодавства, а факт їх наявності та розмір не знаходяться у безпосередньому причинному зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором про фінансовий лізинг. Окрім того, позивачем не доведено, серед іншого, проведення ТОВ "Юридична компанія "Тріпл Сі" та ТОВ "Дельта М Юкрейн" будь-яких дій, пов'язаних з безпосереднім вилученням об'єкта лізингу, подання заяви та супроводження виконавчого провадження, супроводження процесу вилучення об'єкта лізингу, що унеможливлює відшкодування виплаченої їм суми гонорару в порядку пункту 13.5 Умов лізингу.

З огляду на викладене, позивачем не доведено обовязкових умов для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності як відшкодування збитків, а саме лише посилання на умови договору про відшкодування будь-яких понесених витрат не доводять сам факт наявності збитків.

Таким чином, заявлена позовна вимога про стягнення з відповідача витрат в розмірі 95 432 грн 17 коп. є необґрунтованою і задоволенню не підлягає.

З огляду на все вищевикладене даний позов підлягає частковому задоволенню.

Окрім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 6 000 грн 00 коп.

Відповідно до приписів статті 44 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру" (частина 3 статті 48 Господарського процесуального кодексу України). Згідно з приписами статті 1 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" адвокат - це фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.

Адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги (стаття 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність").

Витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною 5 статті 49 Господарського процесуального кодексу України.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом за наявності документального підтвердження витрат, як-то угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

У відповідності до абзацу третього пункту 11 Інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-8/973 від 14.12.2007 "Про деякі питання практики застосування у вирішенні спорів окремих норм процесуального права", за яким у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

За змістом приписів частини 3 статті 48 та частини 5 статті 49 Господарського процесуального кодексу України можливе покладення на сторони у справі, як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

З матеріалів справи вбачається, що ТОВ "Порше Лізинг Україна" уклало Договір про надання юридичних послуг від 26.05.2015 року з ТОВ "КПД Консалтинг". Відповідно до умов п. 2.1. Договору про надання юридичних послуг, за надання послуг Замовник сплачує Виконавцеві винагороду, сума якої визначається у відповідній додатковій угоді (заявці), яка підписується Сторонами. Згідно із Заявкою на надання послуг до Договору про надання юридичних послуг вартість юридичних послуг складає 6 000 грн 00 коп.

Зокрема, пунктом 2.1 умов договору про надання юридичних послуг передбачено, що замовник сплачує виконавцеві винагороду, сума якої визначається у відповідній додатковій угоді (заявці), яка підписується позивачем (в даному випадку замовником юридичних послуг) сплачено за надані юридичні послуги 6000 грн., що підтверджується рахунком на оплату, актом про надані послуги до заявки та платіжним дорученням.

Враховуючи вищевикладені обставини та умови договору, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу.

При цьому, вирішуючи питання розподілу судових витрат та сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, суд керується статтею 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаючи їх в даній справі на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Біообладсервіс" (35809, Рівненська область, Острозький район, с. Бадівка, вул. Ватутіна, 2-а, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" (02152, м. Київ, просп. Павла Тичини, буд. 1-В, ) 100 573 грн 56 коп. основної заборгованості, 4 419 грн. 61 коп. пені, 1 408 грн 61 коп. три проценти річних, 2 969 грн. 11 коп. інфляційних втрат, 2 742 грн 19 коп. витрат на правову допомогу та 1 640 грн 57 коп. судового збору.

3. В решті позову відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 11.12.2017 р.

Суддя Церковна Н.Ф.