РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.11.2017Справа № 910/12047/17

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Головіної К.І., при секретарі судового засідання Лук'янчук Д.Ю., розглянувши

позовну заяву Комунального підприємства Здолбунівської міської ради "Здолбунівкомуненергія"

до Приватного акціонерного товариства "Телесистеми України"

про стягнення 30 285,72 грн.

за участю представників:

від позивача:Педич Д.П.
від відповідача:Ляхович С.О., Скрицький О.М.
ВСТАНОВИВ:

До господарського суду м. Києва звернулось Комунальне підприємство Здолбунівської міської ради "Здолбунівкомуненергія" (далі - КП "Здолбунівкомуненергія") з позовом до Приватного акціонерного товариства "Телесистеми України" (далі - ПрАТ "Телесистеми України") про стягнення 30 285,72 грн.

У обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договору про встановлення сервітуту № 0-1ZD00765/S від 01.09.2013 р. в частині своєчасного внесення плати за доступ до частини нерухомого майна КП "Здолбунівкомуненергія", що знаходиться по вул. Фабричній, 1 у місті Здолбунів, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість за користування сервітутом за період з 01.12.2016 р. по 31.05.2017 р. в сумі 21 600,00 грн. Також позивач зазначив, що рішеннями господарського суду міста Києва з ПрАТ "Телесистеми України" вже була стягнута заборгованість за інші періоди, зокрема, у справі № 910/338/16 - за період з червня 2015 р. по листопад 2015 р., а у справі № 910/8935/16 - за період з грудня 2015 р. по березень 2016 р., проте, відповідач зазначені судові рішення виконав лише під час примусового виконання - 20.03.2017 р., а тому відповідачу були нараховані суми матеріальних втрат, які поніс позивач внаслідок несвоєчасного отримання присуджених йому грошових коштів. У позові КП "Здолбунівкомуненергія" просить суд стягнути з ПрАТ "Телесистеми України":

- на підставі договору про встановлення сервітуту № 0-1ZD00765/S від 01.09.2013 р.: основний борг за період з 01.12.2016 р. по 31.05.2017 р. у сумі 21 600,00 грн., пеню у сумі 1 622,16 грн., інфляційні нарахування у сумі 1 037,01 грн. та 3 % річних у сумі 187,00 грн.;

- на підставі рішення господарського суду міста Києва від 30.06.2016 р. у справі № 910/8935/16: інфляційну складову суму боргу у сумі 2 170,22 грн. та 3 % річних у сумі 416,91 грн. за період з 01.04.2016 р. по 19.03.2017 р.;

- на підставі рішення господарського суду міста Києва від 18.03.2016 р. у справі № 910/338/16: інфляційну складову суму боргу у сумі 2 663,40 грн. та 3 % річних у сумі 589,02 грн. за період з 01.12.2015 р. по 19.03.2017 р.

Указану позовну заяву ухвалою господарського суду міста Києва від 27.07.2017 р. було повернуто заявнику без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 63 ГПК України у зв'язку з об'єднанням декількох однорідних позовних вимог, що виникли за різними правовими підставами (договором та судовими рішеннями), оскільки таке об'єднання суттєво утруднить розгляд справи.

Проте, постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.09.2017 р. вищевказану ухвалу господарського суду міста Києва від 27.07.2017 р. скасовано, а справу направлено на розгляд до господарського суду міста Києва.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 05.10.2017 р. порушено провадження у справі та призначено її до розгляду.

У судовому засіданні представник позивача свої вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представники відповідача проти задоволення позовних вимог заперечили, зазначили, що договір № 0-1ZD00765/S від 01.09.2013 р. припинив свою дію з 01.11.2015 р., тому підстав для нарахування плати за користування майном у період з 01.12.2016 р. по 31.05.2017 р. немає. Також вказали про безпідставне нарахування матеріальних втрат за періоди, які вже розглядались у інших справах, та неправомірне визначення позивачем періодів цих нарахувань. Просили відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає, враховуючи наступне.

01.09.2013 між КП "Здолбунівкомуненергія" (підприємство) та ПрАТ "Телесистеми України" (сервітуарій) був укладений договір про встановлення сервітуту № 0-01ZD00765/S (далі - договір). Відповідно до цього договору підприємство надає сервітуарію право обмеженого строкового платного користування частиною димової труби котельні та двох бетонних блоків для встановлення обладнання (згідно схеми, що є невід'ємною складовою даного договору), контейнер розміром 2,5*3,75 м з технологічним обладнанням та антенно-фідерного господарства - на димовій трубі за адресою: м. Здолбунів вул. Фабрична 1 (п. 1.1).

Відповідно до п. 1.2 договору його цільовим призначенням є встановлення (прокладка) та експлуатація телекомунікаційного обладнання сервітуарія. Плата за обмежене користування сервітутом встановлюється в місяць у розмірі 2 640,00 грн. з ПДВ (п. 4.1 договору). Плата за цим договором підлягає індексації відповідно до офіційно встановленого та оприлюдненого Держкомстатом України індексу інфляції. Індексація плати за кожний місяць здійснюється відповідно до офіційно оприлюдненого індексу інфляції за цей місяць (п. 4.4 договору). Сума плати за сервітут за попередній місяць сплачується сервітуарієм протягом перших 10 (десяти) банківських днів місяця, наступного за розрахунковим в сумі, виходячи з розміру плати за сервітут на дату укладання договору з урахуванням індексу інфляції за попередній (звітний) місяць (п. 4.5 договору).

Згідно з п. 4.2 договору нарахування плати за сервітут починається з дати підписання акту про встановлення сервітуту та закінчується датою підписання акту про припинення сервітуту включно.

Даний договір вступає в силу з 01 вересня 2013 року та діє до 31 серпня 2016 року включно (п. 5.1 договору). При цьому в пункті 5.2 договору сервітуту сторони погодили, що сторона, яка бажає припинити його дію, повинна не пізніше, ніж за місяць до закінчення строку дії сервітуту, письмово попередити про це іншу сторону. Якщо у зазначений термін повідомлення не було зроблене, строк сервітуту вважається продовженим на той самий строк та на тих самих умовах.

Відповідно до п. 5.3 договору факт припинення здійснення сервітуту та приведення обтяженого сервітутом об'єкта у встановлений договором стан посвідчується сторонами шляхом підписання акту про припинення сервітуту, який є невід'ємною частиною цього договору.

Також судом встановлено, що 01.04.2015 р. до вказаного договору були внесені зміни шляхом укладення додаткової угоди, відповідно до якої розмір плати за обмежене користування сервітутом за місяць склав 3 600,00 грн.

У судовому засіданні встановлено, що сторони прийняли до виконання умови цього договору, зокрема, позивач передав відповідачу право обмеженого користування обумовленим майном, що підтверджується актом прийому-передачі від 01.09.2013 р., а відповідач вносив плату за сервітут, про що свідчать матеріали справи.

У даному позові підприємство КП "Здолбунівкомуненергія" вказує на те, що у період з 01.12.2016 року по 31.05.2017 р. у відповідача виникла заборгованість за користування сервітутом у розмірі 21 600,00 грн.

Проте, суд, перевіривши доводи сторін та встановивши обставини у даній справі, не погоджується з такою позицією позивача та зазначає наступне.

Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (ч. 1 ст. 402 ЦК України).

Згідно зі ст. 404 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, виходячи із указаних норм цивільного права та відносин сторін даного спору, за своєю правовою природою правочин, що був укладений між позивачем та відповідачем, має зміст сервітуту, який полягає у наданні сервітуарію (відповідачу) права користування частиною димової труби котельні для встановлення обладнання відповідача. Таким чином, сервітут у даному випадку був встановлений договором.

За приписами ст. 404 ЦК України сервітут припиняється, зокрема, у разі відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; спливу строку, на який було встановлено сервітут.

Так само у договорі сервітуту сторони погодили можливість його розірвання в односторонньому порядку з причин, зокрема, закінчення строку сервітуту, якщо такий строк не був продовжений (поновлений); розірвання цього договору за ініціативою сервітуарія, про що той зобов'язаний повідомити володільця за 1 місяць до запланованої дати розірвання (п.п. 5.8.1, 5.8.3 договору).

З матеріалів справи вбачається, що договір сервітуту був укладений сторонами з 10.09.2013 р. до 31.08.2016 р. включно (п. 5.1). Проте, до закінчення дії цього строку - 01.10.2015 р. сервітуарій, вказуючи на скорочення (оптимізацію) мережі ПрАТ "Телесистеми України" та попередивши позивача з дотриманням умов договору (не пізніше ніж за 30 днів), повідомив позивача листом № 15/3ГУ/0133 про дострокове розірвання договору сервітуту, починаючи з 01.11.2015 р., також запропонував погасити наявну у нього заборгованість. Вказаний лист був отриманий позивачем, але залишений без відповіді.

Також судом встановлено, що відповідач, реалізуючи своє волевиявлення на розірвання договору, 18.12.2015 р. склав акт про припинення сервітуту, копія якого міститься в матеріалах справи, де зазначив про звільнення димової труби та бетонних блоків. Вказаний акт був переданий на підприємство для підпису з боку КП "Здолбунівкомуненергія", проте, позивач його не підписав та не повернув відповідачу, тому цей акт для підписання був направлений листом № 18/ЗТУ/005 від 08.02.2016 р. на адресу КП "Здолбунівкомуненергія", про що свідчать наявні у справі копії вказаного листа, опису вкладення до нього та поштової квитанції про його відправку. Однак, у подальшому вказаний акт так і не був підписаний позивачем.

Крім того, в матеріалах справи міститься акт виконаних робіт від 19.12.2015 р., складений та підписаний між ПрАТ "Телесистеми України" та ВКП «Вагінтур» (виконавець), з якого вбачається, що відповідач за участі указаного виконавця здійснив демонтаж обладнання базової станції W RIV ZDO0765 з майна позивача (димової труби та двох бетонних блоків) і таким чином звільнив указане майно, підтвердивши свою відмову від сервітуту. Як зазначили представники відповідача у судовому засіданні, демонтаж обладнання був здійснений за згоди позивача, який надав доступ до обладнання ПрАТ "Телесистеми України".

Натомість, позивач, замовчуючи вказані обставини у позові, у судовому засіданні їх заперечив та вказав про відсутність у нього усіх вищевказаних листів та актів, які відповідачем йому не направлялись. У той же час, доказів на підтвердження своїх доводів та на спростування пояснень відповідача суду не надав.

З іншого боку, твердження відповідача - ПрАТ "Телесистеми України" щодо обставин розірвання договору та припинення сервітуту під час розгляду даної справи були підтверджені наданими до відзиву належними доказами та поясненнями представників відповідача. Зокрема, про обізнаність КП "Здолбунівкомуненергія" щодо відмови ПрАТ "Телесистеми України" від договору та сервітуту свідчить наявна у матеріалах справи численна переписка сторін (листи № 09-498 від 19.02.2016 р., № 16/Го/0133 від 11.03.2016 р., № 09-883 від 07.04.2016 р., № 06/Го/0649 від 04.11.2016 р., № 09-2951 від 28.11.2016 р., № 17/Го/0379 від 11.08.2017 р., № 09-1540 від 28.08.2017 р.), де позивач, посилаючись на формальні причини, чи-то на відсутність повноважень у представників відповідача підписувати документи, чи-то на порушення порядку розірвання договору, який на його думку врегульований розділом 3 договору (права та обов'язки сторін), відмовляв у розірванні договору та заперечував проти підписання акту про припинення сервітуту, а також погрожував зверненням до суду з позовами про стягнення заборгованості.

Водночас, такі дії позивача, суд розцінює як зловживання стороною господарського зобов'язання своїми правами, хоча відповідно до ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Також необхідно зазначити, що здійснення відповідачем заходів щодо розірвання договору та припинення сервітуту є його правом, яким він на свій розсуд, але у визначених законом (договором) межах, вправі скористатись з метою реалізації своєї господарської діяльності та на виконання своїх зобов'язань. Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб та завдати шкоди.

Статтею 188 Господарського кодексу України передбачено, що зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором.

За приписами ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом; у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

З урахуванням викладеного, на підставі зазначених вище приписів діючого законодавства, суд вважає, що відповідач, діючи добросовісно та розумно, скористався своїм правом, передбаченим як договором, так і законом, повідомив позивача про дострокове розірвання договору сервітуту у встановленому цим договором порядку, звільнив димову трубу КП "Здолбунівкомуненергія" від свого обладнання, чим повністю відмовився від права доступу до майна позивача (сервітуту) та виконав усі умови договору та вимоги закону, необхідні для вчинення такої дії.

Відтак, враховуючи указані обставини, норми чинного законодавства та умови укладеної між сторонами угоди, суд приходить до висновку, що договір сервітуту припинив свою дію достроково, починаючи з 01.11.2015 р., у зв'язку з відмовою від нього особи, в інтересах якої був встановлений цей сервітут.

Основним доводом позивача про дію договору та обов'язок відповідача сплатити заборгованість було його посилання на рішення господарського суду у справі № 8395/16 від 30.06.206 р., яке він просив дослідити у судовому засіданні та встановлені у цьому рішенні преюдиціальні факти прийняти до уваги під час розгляду даної справи. Суд, перевіривши такі твердження позивача, встановив, що, дійсно, рішенням господарського суду міста Києва від 30.06.2016 р. у справі № 910/8935/16 за позовом КП "Здолбунівкомуненергія" про стягнення з ПрАТ "Телесистеми України" заборгованості, яке набрало законної сили, з відповідача було стягнуто заборгованість, що виникла за тим же договором у період з грудня 2015 р. по березень 2016 р.

Постановою Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі» визначено, що під судовим рішенням у ч. 3 ст. 61 ЦПК України слід розуміти будь-яке судове рішення, яким справа вирішується по суті, яке ухвалює суд у порядку цивільного (рішення, в тому числі і заочне, ухвала, судовий наказ), господарського та адміністративного судочинства.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Проте, суд не приймає доводи позивача про те, вищевказаним рішенням була встановлена дія договору сервітуту у період, що заявлений у даній справі, а саме - з грудня 2016 р. по травень 2017 р., що розглядається у даній справі.

Крім того, у пункті 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського Суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» роз'яснено, що преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. У той же час, у рішенні по справі № 910/8935/16, на яке посилається позивач, зазначено, що матеріали справи не містять доказів фактичного демонтажу споруди та обладнання, які були установлені на обтяженому сервітутом об'єкті та доказів направлення відповідачем (ПрАТ "Телесистеми України") уповноважених представників з метою огляду майна та підписання акта про припинення договору. Таким чином, у вказаному рішенні сторонами було надане інше коло доказів, на підставі яких суд надав правову оцінку обставинам та відносинам, які склались між сторонами договору, а відтак, правова оцінка у тому рішенні не має преюдиціального значення для вирішення даного спору.

Також позивач в обґрунтування свого позову посилався на рішення господарського суду м. Києва від 03.10.2017 р. у справі № 910/2424/17, залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.06.2017 р., яким з ПрАТ "Телесистеми України" за тим же договором сервітуту № 0-1ZD00765/S від 01.09.2013 р. було стягнуто заборгованість за період з квітня по листопад 2016 р. Проте, встановлено, що постановою Вищого господарського суду від 03.10.2017 р. зазначені судові рішення у вказаній справі були скасовані. Більш того, направляючи справу на новий розгляд, у своїй постанові від 03.10.2017 р. суд касаційної інстанції вказав, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної правової оцінки листу ПрАТ "Телесистеми України" № 15/3ГУ/0133 від 01.10.2015 р. та акту про припинення сервітуту від 18.12.2015 р., направленим КП "Здолбунівкомуненергія", про намір відповідача (сервітуарія) звільнити орендований об'єкт та розірвати договір з 01.11.2015 р., також суди не перевірили доводи ПрАТ "Телесистеми України" про те, що саме позивач відмовляється підписувати зазначений акт.

Щодо посилань КП "Здолбунівкомуненергія" на податкові накладні зі сплати ним податку на додану вартість у період з 30.04.2017 р. по 31.05.2017 р., які на думку позивача відображують господарські відносини між сторонами за договором сервітуту у період з 01.12.2016 р. по 31.05.2017 р., а також дію договору у цей період, суд зазначає, що податкова звітність господарської діяльності позивача не свідчить про здійснення господарських операцій відповідача за договором сервітуту, тобто надані позивачем докази не є належними у розумінні ст.ст. 33-34 ГПК України. Поряд із цим, матеріали справи не містять засвідчених печаткою та підписом представника позивача (сервітуарія) - ПрАТ "Телесистеми України" первинних документів - актів здачі-прийняття робіт (надання послуг) за користування сервітутом у період з 01.12.2016 р. по 31.05.2017 р.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію (ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні").

Згідно з ч. 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Отже, в даному випадку саме акт здачі-прийняття робіт (надання послуг), складений учасниками господарської операції - позивачем та відповідачем, є належним первинним документом, що засвідчує факт вчинення сторонами господарської операції, яка полягає в наданні послуг з користування сервітутом, а відсутність таких первинних документів у вказаний період свідчить про недоведеність тверджень позивача щодо надання ним відповідачу права користування та здійснення господарської операції з сервітуту.

Водночас, наданий відповідачем акт від 18.12.2015 р., який був направлений на адресу позивача листом № 18/ЗТУ/005 від 08.02.2016 р., є первинним документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та підтверджує припинення господарської операції між сторонами за договором сервітуту.

На підставі викладеного, зважаючи на встановлені обставини у справі, які узгоджуються із зібраними по справі доказами у їх сукупності, суд робить висновок, що укладений між сторонами договір № 0-1ZD00765/S від 01.09.2013 р. є розірваним з 01.11.2015 р., та з указаної дати відбулось припинення сервітуту.

За таких обставин позовні вимоги про стягнення з відповідача основної заборгованості, заявленої за період з 01.12.2016 р. по 31.05.2017 р. у сумі 21 600,00 грн., а також похідних вимог від основного боргу про стягнення пені у сумі 1 622,16 грн., інфляційних нарахувань у сумі 1 037,01 грн. та 3 % річних у сумі 187,00 грн., є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача на підставі рішень господарського суду міста Києва:

- у справі № 910/338/16 - інфляційної складової суму боргу у сумі 2 663,40 грн. та 3 % річних у сумі 589,02 грн., нарахованих за період з 01.12.2015 р. по 19.03.2017 р.,

- у справі № 910/8935/16 - інфляційної складової суми боргу у сумі 2 170,22 грн. та 3 % річних у сумі 416,91 грн., нарахованих за період з 01.04.2016 р. по 19.03.2017 р., суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Як зазначив Пленум Вищого господарського суду України у п. 5.4 Постанови від 17.12.2013 р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" за приписом частини п'ятої статті 11 ЦК України грошове зобов'язання може виникати з рішення суду. Відтак якщо певне зобов'язання згідно з рішенням господарського суду є грошовим, відповідальність за невиконання такого зобов'язання, яке виникло з рішення суду, настає на загальних підставах згідно з частиною другою статті 625 названого Кодексу.

Отже, в даному випадку господарські зобов'язання у відповідача виникли на підставі судових рішень у справах № 910/338/16 та № 910/8935/16, що є окремими підставами, які не тотожні господарському договору.

Так, рішенням господарського суду міста Києва від 18.03.2016 р. у справі № 910/338/16, яке набрало законної сили, позов КП "Здолбунівкомуненергія" про стягнення 310 896,44 грн. було задоволено частково, стягнуто з ПрАТ "Телесистеми України" 15 119, 03 грн. - суми боргу, 2 493, 13 грн. - інфляційних втрат, 366, 43 грн. - 3 % річних; наказ на його виконання був виданий 11.04.2016 р.

Також рішенням господарського суду міста Києва від 30.06.2016 р. у справі № 910/8935/16, яке набрало законної сили, позов КП "Здолбунівкомуненергія" про стягнення 15 628,69 грн. було задоволено частково, стягнуто з ПрАТ "Телесистеми України" 14 400,00 грн. - суми боргу, 1 021, 71 грн. - пені, 42,92 грн. - інфляційних втрат, 71,31 грн. - 3 % річних; наказ на його виконання був виданий 18.07.2016 р.

Зазначені накази були пред'явлені до виконання відділу Державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві.

Перевіряючи правомірність та обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення матеріальних втрат, нарахованих за несвоєчасне виконання судових рішень, суд виходив з такого.

Із позовних вимог, що розглядаються у даній справі, слідує, що позивач заявив матеріальні втрати, нараховані за період з 01.12.2015 р. по 19.03.2017 р. на суму основної заборгованості у розмірі 15119,03 грн., стягнуту рішенням по справі № 910/338/16. Однак, зі змісту рішення по справі № 910/338/16 вбачається, що такі вимоги вже були розглянуті судом за період з 14.03.2015 р. по 31.01.2016 р. (інфляційні втрати) та за період з 14.03.2015 р. по 29.02.2016 р. (3 % річних), тобто період стягнення матеріальних втрат, заявлений у даній справі - з 01.12.2015 р. по 19.03.2017 р., частково вже був предметом розгляду у іншій справі № 910/338/16.

Крім того, свої вимоги про стягнення матеріальних втрат, нарахованих на підставі судових рішень, позивач обґрунтовує тим, що рішення по справах № 910/338/16 та № 910/8935/16 були виконані відповідачем у примусовому порядку лише 12.03.2017 р., тобто після перерахування відділом Державної виконавчої служби Дніпровського РУЮ у місті Києві стягнутої заборгованості на рахунок КП "Здолбунівкомуненергія".

Проте, такі доводи позивача не узгоджуються з наданими відповідачем доказами, з яких вбачається, що стягнення грошових коштів на виконання зазначених рішень (зокрема, основного боргу на загальну суму 29 519,03 грн. = 15 119,03 грн. + 14 400,00 грн.) з ПрАТ "Телесистеми України" відбулось раніше, зокрема, 07.12.2016 р., що підтверджується наявним у матеріалах справи платіжним дорученням № @2PL752827 від 07.12.2016 р. на суму 31 938,24 грн., також 21.12.2016 р. (платіжне доручення № 17004877-2 на суму 1356, 60 грн.), 11.01.2017 р. (платіжні доручення № 26906 на суму 14000,00 грн., № 26910 на суму 1200, 95 грн.) внаслідок реалізації майна боржника під час електронних торгів у виконавчих провадженнях.

При цьому суд зазначає, що обов'язок з перерахування коштів від реалізації майна боржника (ПрАТ "Телесистеми України") на рахунок стягувача (КП "Здолбунівкомуненергія") покладений на орган Державної виконавчої служби, у якому на виконанні перебуває виконавчий документ, у відповідності до Закону України "Про виконавче провадження", а у матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили, що несвоєчасне перерахування коштів, направлених на оплату боргу, стягнутого рішеннями у справах № 910/338/16 та № 910/8935/16, відбулось з вини ПрАТ "Телесистеми України".

За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення матеріальних втрат, нарахованих за несвоєчасне виконання судових рішень, є необґрунтованими, а суми, заявлені до стягнення - недоведеними, а тому у їх задоволенні необхідно відмовити.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, приймаючи до уваги викладене, суд відмовляє у задоволенні позову КП "Здолбунівкомуненергія" у повному обсязі.

Згідно зі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору у разі відмови у позові, покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 32-35, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову Комунального підприємства Здолбунівської міської ради "Здолбунівкомуненергія" до Приватного акціонерного товариства "Телесистеми України" про стягнення 30 285,72 грн.

Рішення ухвалено в нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частини в судовому засіданні 30 листопада 2017 року.

Повний текст рішення підписаний 6 грудня 2017 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня підписання повного тексту рішення.

Суддя Головіна К.І.