ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2017 року Справа № 911/413/17
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючий суддя: судді:Алєєва І.В. (доповідач), Данилова М.В., Корсак В.А.
за участю представників:
від позивача:не з'явився
від відповідача:не з'явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргуТовариства з обмеженою відповідальністю "Біогазенерго"
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 29.05.2017р.
у справі господарського суду№911/413/17 Київської області
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Ютем-Інжиніринг"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Біогазенерго"
простягнення 328 511,45грн.
В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду Київської області від 15.03.2017р., залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 29.05.2017р. у справі №911/413/17 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Біогазенерго" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ютем-Інжиніринг" 250 470,16грн. заборгованості, 25 299,15грн. пені, 14 006,93грн. інфляційних втрат, 2 671,03грн. 3% річних та 4 386,71грн. судового збору. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Відповідач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Біогазенерго", з прийнятими судовими актами попередніх інстанцій в частині задоволення позовних вимог не погодився та звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати в частині задоволення позовних вимог та прийняти нове рішення, яким в скасованій частині відмовити у задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи підстави звернення до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, скаржник посилається на неправильне застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 04.12.2017р. зазначена касаційна скарга прийнята до провадження та призначена до розгляду.

Розпорядженням керівника апарату Вищого господарського суду України від 29.11.2017р. №08.03-04/6538 у зв'язку з призначенням судді Мачульського Г.М. суддею Верховного Суду, призначено повторний автоматичний розподіл судової справи №911/413/17, відповідно до якого визначено склад колегії суддів: головуючий суддя - Яценко О.В. (доповідач), судді - Данилова М.В., Корсак В.А.

Перевіривши правильність застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, проаналізувавши викладені в касаційній скарзі доводи з цього приводу, Вищий господарський суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Біогазенерго".

Як було встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, 14.09.2015р. між позивачем, як підрядником, та відповідачем, як замовником, був укладений Договір підряду № 965-2015 (далі договір), відповідно до умов якого підрядник взяв на себе обов'язок своїми або залученими силами і засобами за замовленням замовника у встановлені строки виконати додаткові роботи з монтажу двох газощільних котлів Water tube boiler, що працюють на біомасі, паропродуктивністю 35 т/г, тиском 40 бар, вагою 538 т/шт. при будівництві другої черги об'єкту будівництва - теплова електростанція потужністю 18 МВт, що працює на біомасі по вул. Розважівській, 192 в смт. Іванків Київської області, а замовник в свою чергу зобов'язався прийняти такі роботи та оплатити їх вартість. Точний перелік, найменування робіт та їх вартість визначається додатком № 1 до договору "Договірна ціна". Зміни обсягів та склад робіт узгоджуються сторонами шляхом підписання додаткової угоди, з відповідними внесеннями змін у вартість робіт та термін їх виконання.

Відповідно до п.п. 7.1, 7.2, 7.3, 7.4 договору після виконання робіт за цим договором підрядник зобов'язаний здати їх замовнику, а замовник прийняти їх по акту приймання-передачі виконаних робіт (форма КБ-2в). Підрядник формує акт приймання-передачі виконаних робіт (форма КБ-2в) і довідку (форма КБ-3) та до 25-го числа звітного місяця передає їх замовнику для підписання. Замовник протягом 5 робочих днів з дня отримання від підрядника акту приймання-передачі виконаних робіт (форма КБ-2в) та довідки (форма КБ-3) зобов'язаний повернути їх підряднику підписаними або подати обґрунтовану відмову від підписання. Якщо протягом строку, визначеного у п. 7.3 договору, акт приймання-передачі виконаних робіт (форма КБ-2в) та довідка (форма КБ-3) не були повернуті підряднику та не була надіслана обґрунтована відмова від їх підписання, то такі довідки вважаються підписаними сторонами.

Згідно з п. 8.2 договору у випадку порушення строків оплати, замовник сплачує підряднику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на час прострочення, від суми затриманого платежу за кожний день прострочення платежу.

Пунктом 12.2 договору визначено, що договір є чинним з дати його підписання сторонами і діє до 31.12.2015р., але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

Також, між сторонами був підписаний додаток №1 до договору, яким погоджено, що вартість робіт з монтажу двох газощільних котлів Water tube boiler, що працюють на біомасі, паропродуктивністю 35 т/г, тиском 40 бар, вагою 538 т/шт. при будівництві другої черги об'єкту будівництва - теплова електростанція потужністю 18 МВт, що працює на біомасі по вул. Розважівській, 192 в смт. Іванків Київської області, включаючи ПДВ, становить 513390,48 грн.

30.03.2016р. сторонами укладена Додаткова угода до договору та додаток №1 до додаткової угоди, якою погоджений термін виконання робіт до 30.04.2016р., із терміном оплати виконаних робіт до 30.09.2016р..

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на виконання умов договору позивачем виконані роботи з монтажу двох газощільних котлів Water tube boiler, що працюють на біомасі, паропродуктивністю 35 т/г, тиском 40 бар, вагою 538 т/шт. при будівництві другої черги об'єкту будівництва - теплова електростанція потужністю 18 МВт, що працює на біомасі по вул. Розважівській, 192 в смт. Іванків Київської області, на загальну суму 920740,16грн, про що свідчать наявні в матеріалах справи акти приймання виконаних будівельних робіт № від 30.10.2015р. на суму 448 662,48грн., №2 від 30.11.2015р. - 64728,00грн., №3 від 28.04.2016р. - 407 079,68грн.

Вказані акти підписані в двосторонньому порядку та скріплені печатками юридичних осіб, що свідчить про прийняття відповідачем робіт без зауважень по кількості або якості.

Однак, в порушення умов договору та взятих на себе зобов'язань, вартість виконаних позивачем робіт оплачена відповідачем лише частково в загальній сумі 670000,00 грн., що підтверджується банківською випискою по особовому рахунку позивача, а вартість робіт в сумі 250740,16грн. залишена відповідачем не оплаченою.

11.11.2016р. позивач звернувся до відповідача із претензією за вих. №683-202/1, в якій вимагав від відповідача здійснити оплату виконаних позивачем робіт.

Відповідач листом за вих. №337/2911-16 від 29.11.2016р. повідомив позивача про невідповідність актів виконаних будівельних робіт встановленій формі КБ-2в, обов'язковість якої визначена договором і, що наразі відповідачем проводиться перевірка вартості виконаних позивачем робіт.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Частиною 1 ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Права та обов'язки сторін у даній справі виникли на підставі договору підряду №965-2015 від 14.09.2015р., який за правовою природою є господарським договором підряду.

Відповідно до ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язань - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку (ч. 1 ст. 173 ГК України).

Частиною 1 ст. 837 ЦК України передбачено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Згідно ч. 2 ст. 837 ЦК України договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Відповідно до ч. 1 ст. 843 ЦК України у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення.

Строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду. Якщо у договорі підряду не встановлені строки виконання роботи, підрядник зобов'язаний виконати роботу, а замовник має право вимагати її виконання у розумні строки, відповідно до суті зобов'язання, характеру та обсягів роботи та звичаїв ділового обороту (ст. 846 ЦК України).

Статтею 854 ЦК України передбачено, що, якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково. Підрядник має право вимагати виплати йому авансу лише у випадку та в розмірі, встановлених договором.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що заперечуючи проти позову відповідач вказував на те, що акти приймання-передачі виконаних будівельних робіт, на які посилається позивач, як на доказ обґрунтування позовних вимог, не відповідають встановленій формі КБ-2в, обов'язковість якої визначена договором.

При цьому такі посилання були відхилені судами, оскільки, відповідно до листа Міністерства Регіонального розвитку та будівництва України від 06.05.2010р. за № 2/12-20/4993, передбачено порядок застосування типових форм первинних облікових документів у будівництві "Акт приймання виконаних будівельних робіт" (типова форма №КБ-2в) та Довідка про вартість виконаних будівельних робіт та витрат" (типова форма №КБ-3), затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 05.07.2013р. за №293, яким встановлені типові форми документів, необхідних для передання-приймання робіт. Зокрема, в листі зазначено, що типові форми підлягають обов'язковому застосуванню при проведенні взаєморозрахунків за виконані роботи між замовниками та виконавцями робіт з будівництва (підрядною організацією), що здійснюється за рахунок бюджетних коштів підприємств, установ, організацій державної форми власності.

По об'єктах, будівництво яких здійснюється за рахунок інших джерел фінансування, типові форми застосовуються відповідно до умов договору підряду.

Зі змісту укладеного сторонами договору, зокрема, п.п. 7.1, 7.2 судами встановлено, що після виконання робіт за цим договором підрядник зобов'язаний здати їх замовнику, а замовник прийняти їх по актам приймання-передачі виконаних робіт (форма КБ-2в). Підрядник формує акт приймання-передачі виконаних робіт (форма КБ-2в) і довідку (форма КБ-3) та до 25-го числа звітного місяця передає їх замовнику для підписання.

Згідно з п.7.3 Договору замовник протягом 5 робочих днів з дня отримання від підрядника акта приймання-передачі виконаних робіт зобов'язаний повернути їх підряднику підписаними або подати обґрунтовану відмову від підписання.

Проте, відповідач беззаперечно прийняв виконані позивачем роботи, підписавши та скріпивши печаткою відповідні акти. На момент підписання, форма актів виконаних робіт не викликала зауважень з боку відповідача.

Водночас, позивачем виконані роботи на загальну суму 920 470,16грн., а відповідачем в період з 15.09.2015р. по 15.03.2016р. здійснена часткова оплата виконаних позивачем робіт в загальній сумі 670 000,00грн., що становить 72,78 % від вартості виконаних робіт.

Отже, суди дійшли висновку, що вказані дії відповідача спростовують його заперечення щодо неналежного оформлення позивачем актів виконаних робіт та, які викликали сумнів у відповідача лише після звернення позивача із претензією від 11.11.2016р.

Крім того, суди виходили з того, що форми, які розроблені самостійно, мають містити обов'язкові реквізити первинних документів, передбачені ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999р. №996-XIV і Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженим наказом Мінфіну України від 24.05.1995р. №88. Вказана позиція не суперечить приписам Податкового кодексу України, відповідно до якого витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку.

Статтями 525, 526 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З огляду на викладене, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що наявність заборгованості в сумі 250 470,16грн. підтверджується наявними доказами у справі, а тому позовні вимоги про її стягнення підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно з ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст. 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України передбачає, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

У зв'язку із неналежним виконанням відповідачем зобов'язань щодо своєчасної оплати виконаних робіт, позивач на підставі п. 8.2 договору, просив суд стягнути з відповідача 55451,38грн. пені, нарахованої за сукупний період з 19.05.2016р. по 06.02.2017р. на суму заборгованості 250470,16грн.

Однак, суди попередніх інстанцій перевіривши розрахунок встановили, що при визначенні періоду прострочення позивачем не було враховано п. 4 Додаткової угоди №1 від 30.03.2016р. до договору, яким визначено строк оплати виконаних робіт відповідачем в термін до 30.09.2016р., отже прострочення зобов'язання щодо оплати виконаних робіт починається з 30.09.2016р., а тому до стягнення підлягає пеня в сумі 25 299,15грн. за період з 30.09.2016р. по 06.02.2017р. (дата зазначена позивачем у позовній заяві).

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Судами встановлено, що позивач на підставі ст. 625 ЦК України просив суд стягнути з відповідача 5 434,86грн. 3% річних, нарахованих за період з 19.05.2016р. по 06.02.2017р. та 17155,05грн. інфляційних втрат, нарахованих за період з 19.05.2016р. по 31.12.2016р. на наявну суму заборгованості. Проте, як зазначено вище, позивачем було невірно визначено початок перебігу строку прострочення оплати, а тому суди здійснивши перерахунок дійшли висновку, що стягненню підлягають інфляційні втрати в сумі 14 006,93грн. за період з 30.09.2016р. по 31.01.2017р. та 3% річних в сумі 2 671,03грн. за період з 30.09.2016р. по 06.02.2017р.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Колегія суддів Вищого господарського суду України вважає висновки судів попередніх інстанцій такими, що відповідають наданим доказам та наявним матеріалам справи, нормам матеріального та процесуального права, оскільки суди в порядку ст.ст.43, 47, 33, 34, 35, 43 ГПК України всебічно, повно і об'єктивно розглянули в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності; дослідили та належним чином оцінили подані сторонами в обґрунтування своїх вимог і заперечень докази; належним чином проаналізували відносини сторін.

В силу приписів ст.1117 ГПК України, касаційна інстанція не має права сама встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові місцевого чи апеляційного господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Таким чином, у касаційної інстанції відсутні процесуальні повноваження щодо переоцінки фактичних обставин справи, встановлених під час розгляду справи господарськими судами та під час здійснення провадження.

Щодо викладених в касаційній скарзі доводів, то вони вже були обґрунтовано спростовані судами попередніх інстанцій, і колегія суддів касаційної інстанції погоджується з викладеними в оскаржуваних рішеннях мотивами відхилення доводів скаржника, у зв'язку з чим підстави для скасування рішення господарського суду Київської області від 15.03.2017р. та постанови Київського апеляційного господарського суду від 29.05.2017р. у справі №911/413/17 відсутні.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119-11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В:

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 29.05.2017р. у справі №911/413/17 залишити без змін, а касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Біогазенерго" - без задоволення.

Головуючий суддя (доповідач) І.В. Алєєва
Суддя М.В. Данилова
Суддя В.А. Корсак