ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.12.2017р. Справа № 914/1952/17

Розглянувши матеріали справи

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Мані експрес»,м.Львів

до відповідача-1: Приватне підприємство «Інсталпласт-ХВ», м.Городок

до відповідача-2 : Приватний підприємець Дяків Олег Михайлович, м.Львів

про визнання правочину недійсним

В судове засідання з'явились:

від позивача: не з'явився

від відповідача-1 : Марушко Н.В. - представник

від відповідача-2 : не з'явився

суддя Березяк Н.Є.

при секретарі Кравець О.І.

Представникам сторін роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст. ст. 20, 22 ГПК України.

Суть спору: на розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Публічного акціонерного товариства «СБЕРБАНК» до Приватного підприємства «Інсталпласт-ХВ» та до Приватного підприємця Дяків Олега Михайловича про визнання договору №26/02/15-01 про надання тимчасової фінансової допомоги недійсним.

Розгляд справи відкладався з підстав, зазначених в ухвалі суду.

В судових засіданнях представник позивача свої позовні вимоги підтримав з підстав і мотивів, викладених в позовній заяві та матеріалах справи. В обґрунтування позовних вимог посилається на ті обставини, що оскаржуваний договір про надання тимчасової фінансової допомоги порушує публічний порядок, оскільки спрямований на штучне збільшення заборгованості підприємства позичальника. Також позивач зазначає, що оспорюваний договір , укладений в порушення Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а саме надавач фінансових послуг діяв без отримання відповідної ліцензії. З огляду на наведене, позивач просить визнати договір недійсним.

Представник Приватного підприємства «Інсталпласт-ХВ» проти позову заперечив з підстав і мотивів, викладених у відзиві на позов. В обґрунтування своїх заперечень посилається на ті обставини, що укладений договір не підпадає під дію Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та не потребує отримання ліцензії, оскільки поворотна фінансова допомога надавалась без нарахування на суму допомоги , а отже без отримання доходу від зазначеної операції, а відтак, просить в задоволенні позову відмовити.

Приватний підприємець Дяків Олег Михайлович проти позову заперечив, з підстав і мотивів, викладених в запереченні на позов та наданих усних поясненнях по суті заявлених позовних вимог. В обґрунтування своїх заперечень посилається на те, що поворотна фінансова допомога надавалась без нарахування відсотків за користування грошовими коштами, а відтак не потребує ліцензування. Крім того, зазначає, що оскаржуваний договір жодним чином не порушує права позивача.

Ухвалою суду від 13.11.2017 року здійснено процесуальне правонаступництво ПАТ «СБЕРБАНК» та проведено заміну позивача на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Мані Експрес».

В судове засідання 11.12.2017 року позивач участь уповноваженого представника не забезпечив, про причини неявки суду не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи ухвалою суду, яка надсилалась сторонам рекомендованою кореспонденцією. З огляду на викладене, суд вважає за можливе продовжити розгляд справи за відсутності представника позивача з врахуванням його доводів, викладених в позовній заяві та наданих поясненнях в попередніх судових засіданнях.

11.12.2017 року в судовому завданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Суд заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, встановив наступне:

26.02.2015 р. між Фізичною особою - підприємцем Дяків Олегом Михайловичем (Надавач) та Приватним підприємством «Інсталпласт-ХВ» (Отримувач) було укладено договір про надання тимчасової фінансової допомоги № 26/02/15-01 відповідно до якого Надавач на власний розсуд вправі надавати Отримувачу поворотну фінансову допомогу на умовах, що визначені в цьому договорі.

Згідно з п.2 Договору загальна сума поворотної фінансової допомоги становить 1314000,00 грн.

Відповідно до п.3 зазначеного Договору, проценти на суму наданої поворотної фінансової допомоги за цим договором не нараховуються.

Посилаючись на ч.1,2 ст.228 ЦК України позивач зазначає, що зазначений вище правочин порушує публічний порядок і є нікчемним, оскільки спрямований на порушення його майнових прав та обов'язків щодо управління спадщиною і просить визнати його недійсним.

Проаналізувавши всі обставини та матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення.

При прийнятті рішення, суд виходив з наступного:

Загальні правові засади визнання правочину недійсним визначені у ст. 215 ЦК України, частина 1 якої передбачає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 3 вищенаведеної правової норми визначено, що у разі, коли недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Схожі за змістом положення містить і ст. 207 ГК України, відповідно до якої господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦКУ недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору.

Дослідивши матеріали справи та подані позивачем докази в обґрунтування позовних вимог судом встановлено, що позивач посилається на нікчемність правочину з підстав порушення Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» , а саме - його укладення без відповідної ліцензії у надавача, а також на ті обставини, що такий правочин направлений на штучне збільшення заборгованості підприємства .

Доводи позивача необґрунтовані і спростовуються матеріалами справи.

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України, однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини. Згідно ст.174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобов'язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Згідно ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За умовами ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вже зазначалося раніше, 26 лютого 2015 року між Фізичною особою - підприємцем Дяків Олегом Михайловичем (Надавач) та Приватним підприємством «Інсталпласт-ХВ» (Отримувач) було укладено договір про надання тимчасової фінансової допомоги № 26/02/15-01 відповідно до якого Надавач на власний розсуд вправі надавати Отримувачу поворотну фінансову допомогу на умовах, що визначені в цьому договорі.

У відповідності до умов зазначеного договору, викладених у 2 Договору загальна сума поворотної фінансової допомоги становить 1314000,00 грн. Відповідно до п.3 зазначеного Договору, проценти на суму наданої поворотної фінансової допомоги за цим договором не нараховуються.

Як вбачається з тексту договору, при його укладанні сторони керувались ст..ст.1046-1053 ЦК України.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками, тобто зазначений договір є реальним.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У відповідності до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як вбачається із долучених до справи відповідачем ксерокопій квитанцій, вони підтверджують факт перерахування коштів згідно укладеного між сторонами договору №26/02/15 від 26.02.2015 року.

З огляду на викладене, оспорюваний договір є реальним.

Що стосується доводів позивача про нікчемність договору, як на підставу визнання його недійсним, то слід зазначити наступне.

Відповідно до положень п.2.10 Постанови Пленуму ВГСУ від 29 травня 2013 року №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» , якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Відповідно до ч.1 ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушення.

Згідно п.1 ч.1 ст.2 ГПК України господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Матеріалами справи не підтверджено порушення прав позивача, за захистом яких він звернувся з позовом.

Не заслуговує на увагу суду твердження позивача про нікчемність спірного договору з тієї підстави, що останній порушує публічний порядок. Зокрема, в обґрунтування нікчемності такого договору позивачем не було представлено суду належних та допустимих доказів, а лише саме покликання на ст. 228 ЦК України, не може бути достатньою підставою для висновку про нікчемність цього договору.

Разом з тим, як свідчить зміст постанови Верховного суду України №6-78 цс13 від 25.12.2013 року , для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору недостатньо встановити лише факт порушення положень законодавства України укладанням даного договору. Для задоволення вимог також потрібно встановити і факт порушення прав позивача, оскільки в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право.

Відповідно до ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 43 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

З огляду на викладене, виходячи з положень чинного законодавства України, матеріалів та обставин справи, враховуючи практику застосування законодавства вищими судовими інстанціями, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не обґрунтовані і не підлягають до задоволення.

Керуючись 3,4,41,42,43,44;45,46,12,32,33,34,35,36,43,49,82,84,85 ГПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено протягом 10 днів до Львівського апеляційного господарського суду.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 12.12.2017 року.

Суддя Березяк Н.Є.