РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.11.2017№910/6910/17

За позовом Публічного акціонерного товариства "Фідобанк"

до 1.Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕГАРЕЗЕРВ"

2.TAMAURI LIMITED

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача

Державна організація (установа, заклад) Фонд гарантування вкладів фізичних

осіб

про визнання договору недійсним

Суддя Літвінова М.Є.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Бойко А.В. за довіреністю № 162 від 02.08.2017;

Стоян М.М. за довіреністю № 176 від 06.09.2017;

від відповідача-1: Ауксутіс Е.С. за довіреністю від 16.06.2017;

від відповідача-2: не з'явився;

від третьої особи: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Фідобанк» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕГАРЕЗЕРВ» (далі - відповідач-1) та TAMAURI LIMITED (далі - відповідач-2) про визнання недійсним Договору № 17/07 про відступлення права вимоги від 17.05.2016 року.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач вказував на те, що укладений між відповідачами Договір № 17/07 від 17.05.2016 не був зареєстрований в Національному банку України та підписаний не уповноваженими представниками сторін, у зв'язку з чим підлягає визнанню недійсним на підставі статей 203, 215 Цивільного кодексу України. Враховуючи зазначене, позивач вирішив звернутись до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 28.04.2017 порушено провадження у справі № 910/6910/17, її розгляд призначено на 31.05.2017 року.

Представник позивача в судовому засіданні 31.05.2017 року подав клопотання про витребування додаткових доказів у справі в порядку статті 38 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши означене клопотання представника позивача суд вирішив задовольнити його та витребувати у відповідача-1 в порядку статті 38 Господарського процесуального кодексу України додаткові докази, необхідні для вирішення справи по суті.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 31.05.2017 в порядку статті 38 Господарського процесуального кодексу України витребувані додаткові докази у справі, на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України відкладено розгляд справи на 19.06.2017 року.

19.06.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача-1 подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи та клопотання про вручення судових документів за кордом і зупинення провадження у справі.

Представник позивача в судовому засіданні 19.06.2017 року подав заяву про вжиття заходів до забезпечення позову в порядку ст. ст. 66, 67 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 19.06.2017 року суд відклав розгляд заяви позивача про вжиття заходів до забезпечення позову до встановлення фактичних обставин справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 19.06.2017 на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 24.07.2017 року.

19.07.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

21.07.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача-1 подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 24.07.2017 на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 23.08.2017 року.

02.08.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

21.08.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача-1 подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи та клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 23.08.2017 на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 25.09.2017 року.

21.09.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача-1 подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

25.09.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подано клопотання про відкладення розгляду справи.

В судовому засіданні 25.09.2017 року представником позивача подано клопотання про витребування додаткових доказів у справі в порядку статті 38 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 25.09.2017 року судом розглянуто клопотання позивача про витребування додаткових доказів у справі та вирішено задовольнити його.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 25.09.2017 на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 25.10.2017 року.

09.10.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

24.10.2017 та 25.10.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача-1 подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

В судовому засіданні 25.10.2017 року представником позивача подані клопотання про витребування додаткових доказів у справі, а також про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.

В судовому засіданні 25.10.2017 року судом розглянуто клопотання позивача про витребування додаткових доказів у справі та вирішено відмовити в його задоволенні, з огляду на недоведеність заявником існування підстав, з якими приписи ст. 38 Господарського процесуального кодексу України пов'язують можливість здійснення відповідних процесуальних дій.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 25.10.2017 на підставі статті 27 Господарського процесуального кодексу України залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Державну організацію (установа, заклад) Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 13.11.2017 року.

01.11.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва від Національного банку України надійшли витребувані судом документи.

13.10.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником третьої особи подано клопотання про відкладення розгляду справи.

В судовому засіданні 13.11.2017 року судом розглянуто подане третьою особою клопотання про відкладення розгляду справи та вирішено відмовити в його задоволенні.

Так, відповідно до частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст. 69 цього кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Пунктом 1 частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України в якості такої обставини визначено нез'явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу.

Разом з тим, з положень статті 77 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що неявка будь-якого учасника у судове засідання не є безумовною підставою для відкладення такого розгляду справи та розгляд справи відкладається лише у разі неможливості вирішення справи.

Обґрунтовуючи клопотання про відкладення розгляду справи Фонд гарантування вкладів фізичних осіб вказує на те, що він не отримав копії позовної заяви, у зв'язку з чим не має можливості надати письмові пояснення по суті спору.

Проте, суд зазначає, що отримавши 31.10.2017 року копію ухвали господарського суду міста Києва від 25.10.2017 у справі № 910/6910/17, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не був позбавлений можливості направити свого представника та скористатись наданими йому приписами статей 22, 27 Господарського процесуального кодексу України правами і ознайомитись з матеріалами справи № 910/6910/17, на підставі чого надати суду вмотивовані пояснення щодо заявлених позовних вимог.

В постанові Вищого господарського суду України від 07.07.2016 у справі № 910/21819/15 зазначено, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з'явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду його позову, не є підставою для скасування судового рішення прийнятого за відсутності представника сторони спору.

З огляду на вищевикладене, суд залишає без задоволення подане третьою особою клопотання про відкладення розгляду справи.

Крім того, в судовому засіданні 13.11.2017 року судом розглянуто клопотання позивача про вжиття заходів до забезпечення позову та вирішено відмовити в його задоволенні, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 66 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

За змістом вищезазначеної статті заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів особи та гарантія реального виконання рішення суду.

Частиною 1 статті 67 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується: накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачу; забороною відповідачеві вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Як на тому наголошено в п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 16 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» відповідно до статті 66 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом за заявою сторони, прокурора або з ініціативи господарського суду як гарантія реального виконання рішення суду.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 ГПК, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

У пункті 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 16 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» зазначено, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Безпосередньою метою вжиття заходів є саме забезпечення виконання рішення суду, адже інститут забезпечення позову в господарському процесі існує виключно з метою забезпечення гарантії виконання майбутнього судового рішення.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 16 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Таким чином, необхідною умовою вжиття заходів до забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди щодо виконання рішення суду.

При цьому, сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених ст. 33 ГПК України, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 14.09.2015 у справі № 905/3147/14-908/4637/14.

Як зазначено позивачем у заяві про вжиття заходів до забезпечення позову, приймаючи до уваги те, що позивачем ведуться дії щодо визнання припиненими з 19.05.2016 зобов'язання за Кредитними договорами, Договорами іпотеки, скасовано записи в реєстрах іпотек та заборон, зобов'язання повернути позивачам примірники правовстановлювальних, технічних документів на предмет іпотеки та примірник Договору іпотеки в рамках судової справи № 910/98/17, що може унеможливити виконання рішення у даній справі, у зв'язку з чим позивач просить суд заборонити Міністерству юстиції України, Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України, управлінню державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві, іншим суб'єктам державної реєстрації прав, державним реєстраторам здійснювати проведення державної реєстрації будь-яких прав та/або їх обтяжень, заборонити вносити будь-які записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, зміни до таких записів та/або скасування таких записів, зокрема заборонити здійснювати проведення державної реєстрації будь-яких прав та/або їх обтяжень, заборонити вносити будь-які записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, зміни до таких записів та/або скасування таких записів: № 474564 від 24.04.2008, № 474497 від 24.04.2008, № 474300 від 24.04.2008, № 474250 від 24.04.2008, № 474077 від 24.04.2008, № 474016 від 24.04.2008, № 473955 від 24.04.2008, № 473578 від 24.04.2008, № 473541 від 24.04.2008, № 473460 від 24.04.2008 про іпотечне обтяження в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, записи № 7099587 від 24.04.2008, № 7099545 від 24.04.2008, № 7099510 від 24.04.2008, № 7099479 від 24.04.2008, № 7099446 від 24.04.2008, № 7099408 від 24.04.2008, № 7099354 від 24.04.2008, № 7099291 від 24.04.2008, № 7099144 від 24.04.2008, № 7098986 від 24.04.2008 про заборону на нерухоме майно в Єдиному реєстрі заборон на нерухоме майно, запис № 473294 від 24.04.2008 про іпотеку в Єдиному реєстрі іпотек щодо нерухомого майна за Договором іпотеки (з юридичною особою) від 24.04.2008, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зарембою О.В., зареєстрованим в реєстрі за № 940, зі змінами та доповненнями.

За висновком суду, подана позивачем заява про вжиття заходів до забезпечення позову не містить мотивів щодо наявності правового зв'язку між заявленими позовними вимогами та заходами до забезпечення позову, при цьому позивач взагалі не зазначив, які докази можуть вказувати на наявність обставин, з котрими пов'язується застосування заходів до забезпечення позову.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що предметом позову є вимоги немайнового характеру, і судом при розгляді такого спору встановлюється відповідність чи невідповідність оспорюваного Договору вимогам законодавства та наявність чи відсутність порушення прав позивача, задоволення яких не потребує видачі наказу, а відтак, навіть, за умови задоволення позовних вимог, рішення суду не потребує вчинення жодних дій стосовно його виконання, оскільки право позивача захищається шляхом визнання факту, а не передачі майна чи вчинення певних дій тощо. Тобто, обставини, які можуть утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення у даній справі, відсутні.

Приймаючи до уваги те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, дані про неможливість захисту прав, свобод та інтересів позивача без вжиття таких заходів також не наведені, суд не вбачає підстав для задоволення заяви позивача про вжиття заходів до забезпечення позову.

В судовому засіданні 13.11.2017 року представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, подав додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

Представник відповідача-1 в судовому засіданні 13.11.2017 року проти задоволення позову заперечив.

Представники відповідача-2 та третьої особи в судове засідання 13.11.2017 року не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представників відповідача-2 та третьої особи не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

В судовому засіданні 13.11.2017 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши в судовому засіданні представників позивача та відповідача-1, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

11.04.2014 року між відповідачем-2 (Кредитор) та позивачем (Позичальник) було укладено Договір про заміну кредитора за міжбанківським кредитом від 13.02.2014 в рамках Генеральної угоди № 07-01-10/04-13/130 від 04.04.2013, відповідно до пункту 1.1. якого сторони підтверджують свою обізнаність про те, що між Позичальником та Комерційним банком «Судостроительный банк» (Первісний кредитор) було укладено Генеральну угоду № 07-01-10/04-13/130 від 04.04.2013, у відповідності з якою Позичальником від Первісного кредитора було отримано міжбанківський кредит в сумі 5 000 000 доларів США, що підтверджується угодою по системі REUTERS DEALING та підтвердженням в системі SWIFT: МТ 320 № 140213-200-FDBK від 13.02.2014 та МТ 320 № 140213/000316671 від 13.02.2014; МТ 320 № 140314-190- FDBK від 14.03.2014 та МТ 320 № 140314/000320178 від 14.03.2014 (МБК).

Пунктом 1.2. вищевказаного Договору сторони підтвердили, що у відповідності з Договором № 07-01-17/04-14/3 про уступку прав (вимог) за генеральною угодою № 07-01-10/04-13/130 від 04.04.2013, укладеною між Кредитором та Первісним кредитором 11.04.2014, до Кредитора перейшло право вимоги до Позичальника за МБК.

Сторони підтверджують, що згідно з Договором відступлення до Кредитора перейшло право вимоги від Позичальника виконання останнім своїх грошових зобов'язань за МБК в об'ємі та умовах, які існували на день переходу прав. Сторони підтверджують, що сума заборгованості Позичальника по МБК, право вимоги за якими було відступлено Кредитору, становить 5 000 000 доларів США (п. 1.3 Договору).

За умовами п. 5.1 Договору він набуває сили з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів сторін, але не раніше дати його реєстрації Головним управлінням Національного банку України по місту Києву та Київській області і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань по Договору.

Вказаний правочин було підписано представниками контрагентів та згідно змісту довідки №18-0006/45304/ДСК від 29.06.2017 Національного банку України, зареєстровано Національним банком України.

В подальшому, між сторонами було укладено ряд Додаткових угод до Договору про заміну кредитора за міжбанківським кредитом від 13.02.2014 в рамках генеральної угоди № 07-01-10/04-13/130 від 04.04.2013, а саме Додаткові угоди № 1 від 05.11.2014, № 2 від 12.01.2015, № 3 від 10.04.2015, № 4 від 20.04.2015, № 5 від 13.07.2015, № 6 від 31.08.2015, № 7 від 16.11.2015, № 8 від 23.11.2015, № 9 від 02.12.2015, № 10 від 09.12.2015, № 11 від 21.12.2015, № 12 від 12.01.2016, № 13 від 22.01.2016, № 14 від 02.02.2016, № 15 від 12.02.2016, № 16 від 24.02.2016, № 17 від 04.08.2016, № 18 від 17.03.2016, № 19 від 29.03.2016, № 20 від 08.04.2016, № 21 від 20.04.2016, № 22 від 29.04.2016.

Матеріалами справи підтверджено, що вказані правочини було зареєстровано Головним управлінням Національного банку України по місту Києву та Київській області.

17.05.2016 року між відповідачем-2 (Первісний кредитор) та відповідачем-1 (Новий кредитор) було укладено Договір № 17/07 про відступлення права вимоги (далі - Договір), відповідно до пункту 1.1 якого Первісний кредитор передав (відступив), а Новий кредитор прийняв на себе право вимоги належного виконання зобов'язань Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» (Боржник) за Генеральною угодою № 07-01-10/04-13/130 від 04.04.2013 про загальні засади укладання правочинів на грошовому ринку від 04.04.2013 із змінами та доповненнями, з урахуванням договору від 11.04.2014 про заміну кредитора за міжбанківським кредитом від 13.02.2014 в рамках Генеральної угоди № 07-01-10/04-13/130 від 04.04.2013 про загальні засади укладання правочинів на грошовому ринку, а саме повернення заборгованості за міжбанківським кредитом в розмірі 121 487, 87 доларів США.

За умовами п.1.2 Договору до Нового кредитора переходить також право на стягнення штрафних санкцій за порушення Основного договору Боржником.

Пунктом 2.1 Договору передбачено, що Новий кредитор зобов'язаний у строк не пізніше 31.05.2016 сплатити на користь Первісного кредитора суму в розмірі 75 206, 78 доларів США.

Відповідно до пункту 6.8. Договору він набирає чинності (є укладеним) з моменту його підписання (скріплення печатками за наявності) і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором.

Вказаний правочин з боку відповідача-2 було підписано представником Ніколаевим М.О., з боку відповідача-1 - директором Жуковим Д.Г.

Позивач вважає, що укладений між відповідачами Договір № 17/07 від 17.05.2016 не був зареєстрований в Національному банку України та підписаний не уповноваженими представниками сторін, у зв'язку з чим підлягає визнанню недійсним на підставі статей 203, 215 Цивільного кодексу України.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 № 18-рп/2004, поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (частина 2 статті 20 Господарського кодексу України).

Згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 цього ж Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права і інтересу. Отже, підставою звернення до суду є наявність порушеного, не визнаного або оспорюваного права та інтересу.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Як наголошено в постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання практики розгляду справ, пов'язаних з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Частиною 5 пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" встановлено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Згідно з п. 2.10. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання практики розгляду справ, пов'язаних з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними», якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин. У силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

Як зазначено Вищим господарським судом України у п. 18 Інформаційного листа № 01-8/211 від 07.04.2008 "Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України", за загальним правилом частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин); згідно з частиною п'ятою статті 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. ЦК України не дає визначення поняття "заінтересована особа". Тому коло заінтересованих осіб має з'ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Крім того, виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України та приписів Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Обґрунтовуючи поданий позов, заявник посилався на те, що оспорюваний Договір з боку первісного кредитора підписано неуповноваженим представником, а з боку нового кредитора - директором товариства з перевищенням, визначених статутом Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕГАРЕЗЕРВ», повноважень.

До того ж, за твердженнями позивача, оскільки вказаний правочин не було зареєстровано Національним банком України у відповідності до Постанови № 270 від 17.06.2014 правління Національного банку України «Про затвердження Положення про порядок отримання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів і надання резидентами позик в іноземній валюті нерезидентам», останній не набув законної сили.

Статтею 512 Цивільного кодексу України передбачено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, в тому числі, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно з положеннями статті 513 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

Порядок отримання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті, у тому числі поворотної фінансової допомоги, від нерезидентів, у тому числі порядок реєстрації договорів, які передбачають виконання резидентами боргових зобов'язань перед нерезидентами за залученими від нерезидентів кредитами, позиками в іноземній валюті, а також порядок надання резидентами позик в іноземній валюті нерезидентам і видачі резидентам індивідуальних ліцензій Національного банку на переказування за межі України іноземної валюти з метою надання резидентами позик в іноземній валюті нерезидентам визначено Положенням про порядок отримання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів і надання резидентами позик в іноземній валюті нерезидентам, яке затверджено Постановою № 270 від 17.06.2004 Правління Національного банку України, яку зареєстровано в Міністерстві юстиції України 15.07.2004 за № 85/9484 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Договір підлягає реєстрації в Національному банку до фактичного одержання резидентом-позичальником коштів за кредитом, за винятком: 1) договору щодо здійснення операцій з одержання уповноваженим банком-позичальником кредиту овернайт. Такий договір не потребує реєстрації в Національному банку. Під час визначення умов такого договору та проведення на його підставі операцій мають бути дотримані максимальні процентні ставки, що встановлюються Національним банком відповідно до абзацу першого пункту 1.10 глави 1 розділу I цього Положення; 2) договору щодо здійснення операцій з одержання уповноваженим банком-позичальником кредиту на строк, що не перевищує одного року (крім кредитів овернайт), для реєстрації якого уповноважений банк зобов'язаний звернутися до Національного банку не пізніше робочого дня, наступного за днем одержання коштів за таким кредитом. У разі одержання резидентом іноземної валюти (суми кредиту чи позики) від нерезидента без реєстрації договору до резидента застосовуються фінансові санкції - штрафи відповідно до законодавства України з подальшою обов'язковою реєстрацією зазначеного договору в Національному банку.

Зміни, які стосуються сторін зареєстрованого договору, суми, валюти, строку кредиту, розміру процентної ставки, комісій, неустойки, інших установлених цим договором платежів, у тому числі тих, що є санкціями за неналежне виконання договору, що впливають на розмір виплат за користування кредитом, потребують реєстрації в Національному банку відповідних змін до договору в порядку, установленому для реєстрації договору, та з урахуванням вимог пункту 1.13 глави 1 цього розділу (п. 2.1 Положення про порядок отримання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів і надання резидентами позик в іноземній валюті нерезидентам).

Згідно п. 1.16 Положення про порядок отримання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів і надання резидентами позик в іноземній валюті нерезидентам, яке затверджено Постановою № 270 від 17.06.2004. Правління Національного банку України, яку зареєстровано в Міністерстві юстиції України 15.07.2004 за № 85/9484, резиденти-позичальники мають передбачати в договорі умову про те, що він набирає чинності з моменту (або не раніше) його реєстрації, за винятком договорів про одержання кредитів уповноваженими банками на строк, що не перевищує один рік.

Реєстрація Національним банком договорів / внесення змін до реєстрації договорів проводиться на підставі документів, поданих уповноваженим банком - ініціатором проведення реєстраційних дій, засобами спеціального програмного забезпечення Національного банку щодо реєстрації договорів (далі - засоби спеціального програмного забезпечення щодо реєстрації договорів) (п. 1 глави 2 Положення про порядок отримання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів і надання резидентами позик в іноземній валюті нерезидентам).

Пунктом 4.2.9 Положення про порядок отримання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів і надання резидентами позик в іноземній валюті нерезидентам (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що уповноважений банк у строк, що не перевищує трьох робочих днів починаючи з наступного робочого дня після дня внесення змін до зареєстрованого договору, зобов'язаний подати Національному банку повідомлення про зміни до договору, що стосуються зміни кредитора, суми кредиту, валюти кредиту, строку погашення, змін, які пов'язані зі зміною процентної ставки, комісій, неустойки та інших установлених договором платежів, у тому числі тих, що є санкціями за неналежне виконання умов договору та впливають на розмір річних виплат за користування кредитом або зміни назви уповноваженого банку.

Проте, у даному випадку, за своєю правовою природою оспорюваний правочин не є договором про внесення змін до договору від 11.04.2014 про заміну кредитора по міжбанківському кредиту від 13.02.2014 в рамках Генеральної угоди № 07-01-10/04-13/130, а є лише правочином щодо передання (відступлення) права вимоги за договором, за яким банк-резидент отримав грошові кошти від нерезидента, тобто, такий правочин реєстрації, у порядку, визначеному Положенням про порядок отримання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів і надання резидентами позик в іноземній валюті нерезидентам, не підлягає.

До того ж, слід зазначити, що Положення про порядок отримання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів і надання резидентами позик в іноземній валюті нерезидентам направлено на забезпечення контролю виконання резидентами боргових зобов'язань перед нерезидентами за залученими від нерезидентів кредитами, позиками в іноземній валюті, тоді як фактично укладанням оспорюваного правочину необхідність такого контролю нівелюється, оскільки на підставі останнього право вимагати повернення міжбанківського кредиту отримує юридична особа - резидент.

При цьому, суд також зауважує, що вказаним вище Положенням передбачено, що дії, направлені на вчинення реєстрації правочину (змін до правочинів) Національним банком, вчиняє або уповноважений банк або позичальник-резидент, яким у спірних правовідносинах є Публічне акціонерне товариство «ФІДОБАНК».

Посилання позивача на п. 1.19 вказаного вище Положення, згідно якого платіжні операції резидента-позичальника з нерезидентом за кредитним договором (з урахування змін, що передбачені іншими угодами/договорами, які стосуються його реалізації, у тому числі відступлення права вимоги), здійснюються лише після його реєстрації Національним банком, суд до уваги не приймає, з огляду на правову природу та юридичні наслідки укладеного між відповідачами правочину.

Крім того, суд зазначає, що посилання позивача на невчинення державної реєстрації договору, не є належною підставою для визнання такого правочину недійсним, оскільки правовим наслідком недотримання вимог про державну реєстрацію правочину є саме його неукладеність, а не недійсність.

З приводу посилань позивача на те, що оспорюваний Договір підписано неуповноваженими представниками сторін, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 203 Цивільного кодексу України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Частиною 1 ст. 92 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Згідно з ч. 3 ст. 92 вказаного Кодексу України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

За приписами ст. 97 Цивільного кодексу України управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

У ст. 58 Закону України «Про господарські товариства», ст. 145 Цивільного кодексу України зазначено, що вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори учасників. Вони складаються з учасників товариства або призначених ними представників.

Статтями 41 та 59 Закону України «Про господарські товариства» передбачено, що до компетенції загальних зборів належить: визначення основних напрямів діяльності акціонерного товариства і затвердження його планів та звітів про їх виконання; внесення змін до статуту товариства, у тому числі зміна розміру його статутного капіталу; обрання і відкликання членів наглядової ради; утворення і відкликання виконавчого та інших органів товариства; затвердження річних результатів діяльності акціонерного товариства, включаючи його дочірні підприємства, затвердження звітів і висновків ревізійної комісії, порядку розподілу прибутку, строку та порядку виплати частки прибутку (дивідендів) з урахуванням вимог, передбачених цим та іншими законами, визначення порядку покриття збитків; створення, реорганізація та ліквідація дочірніх підприємств, філій та представництв, затвердження їх статутів та положень; винесення рішень про притягнення до майнової відповідальності посадових осіб органів управління товариства; затвердження правил процедури та інших внутрішніх документів товариства, визначення організаційної структури товариства; вирішення питання про придбання акціонерним товариством акцій, що випускаються ним; визначення умов оплати праці посадових осіб акціонерного товариства, його дочірніх підприємств, філій та представництв; затвердження договорів (угод), укладених на суму, що перевищує вказану в статуті товариства; прийняття рішення про припинення діяльності товариства, призначення ліквідаційної комісії, затвердження ліквідаційного балансу; прийняття рішення про обрання уповноваженої особи акціонерів для представлення інтересів акціонерів у випадках, передбачених законом; встановлення розміру, форми і порядку внесення учасниками додаткових вкладів; вирішення питання про придбання товариством частки учасника;виключення учасника з товариства; визначення форм контролю за діяльністю виконавчого органу, створення та визначення повноважень відповідних контрольних органів. Статутом товариства до компетенції загальних зборів можуть бути віднесені й інші питання.

За змістом положень ч. 1 ст. 62 Закону України «Про господарські товариства», ч. 2 ст. 145 Цивільного кодексу України, у товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган (колегіальний або одноособовий), який здійснює поточне керівництво його діяльністю і є підзвітним загальним зборам його учасників. Виконавчий орган товариства може бути обраний також і не зі складу учасників товариства.

Дирекція (директор) вирішує усі питання діяльності товариства, за винятком тих, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників. Загальні збори учасників товариства можуть винести рішення про передачу частини повноважень, що належать їм, до компетенції дирекції (директора). Дирекція (директор) підзвітна загальним зборам учасників і організує виконання їх рішень. Дирекція (директор) не вправі приймати рішення, обов'язкові для учасників товариства. Дирекція (директор) діє від імені товариства в межах, встановлених даним Законом та установчими документами. Генеральний директор має право без довіреності виконувати дії від імені товариства. Інші члени дирекції також можуть бути наділені цим правом.

Відповідно до п. 8.1 Статуту відповідача-1 органами управління товариства є: збори учасників, дирекція, ревізійна комісія.

Пунктом 9.1 Статуту визначено, що вищим органом управління товариством є загальні збори учасників, які складаються з учасників товариства або призначених ними представників.

До виключної компетенції Загальних зборів належить, в тому числі, надання згоди на укладання угод про придбання та відчуження нерухомого майна, кредитних договорів, договорів застави та поруки і інших угод (п. 9.4.14 Статуту).

Згідно з п. 10.1 Статуту виконавчим органом товариства є дирекція. Дирекцію очолює директор, який є членом дирекції.

Директор має право без довіреності представляти інтереси товариства та вчиняти від його імені юридичні дії в межах компетенції, визначеної статутом; тільки за згодою зборів учасників розпоряджатися майном та коштами товариства, купувати та відчужувати майно, передавати майно у користування та заставу, видавати поруки від імені товариства іншим особам (п. 10.5 Статуту).

Тобто, з системного аналізу змісту Статуту відповідача-1 вбачається, що в даному випадку директор товариства мав право (повноваження) на укладання з відповідачем-2 спірного правочину лише за умови наявності згоди вищого органу управління суб'єктом господарювання.

З наявного в матеріалах справи Протоколу від 17.05.2016 Загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕГАРЕЗЕРВ» вбачається, що вищим органом управління товариством надано повноваження директору Жукову Д.Г. на укладання з «TAMAURI LIMITED» договору про відступлення права вимоги, щодо грошових зобов'язань Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕГАРЕЗЕРВ» за Генеральною кредитною угодою від 24.04.2008 № 010-05/597 та Кредитним договором (не відновлювальна кредитна лінія) № 012-05/692 від 24.04.2008, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «МЕГАРЕЗЕРВ», як Позичальником та Відкритим акціонерним товариством «ЕРСТЕ БАНК», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Фідобанк», як Кредитором.

Проте, предметом спірного правочину є саме відступлення права вимоги Товариству з обмеженою відповідальністю «МЕГАРЕЗЕРВ» належного виконання зобов'язань Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» (боржник) за Генеральною угодою № 07-01-10/04-13/130 від 04.04.2013 про загальні засади укладання правочинів на грошовому ринку із змінами та доповненнями, з урахуванням договору від 11.04.2014 про заміну кредитора за міжбанківським кредитом від 13.02.2014 в рамках генеральної угоди № 07-01-10/04-13/130 від 04.04.2013 про загальні засади укладання правочинів на грошовому ринку, а саме повернення заборгованості за міжбанківським кредитом в розмірі 121 487, 87 доларів США.

Отже, виходячи з наведеного вище, у суду відсутні підстави вважати, що станом на час укладення оспорюваного правочину рішенням загальних зборів відповідача-1, яке оформлено протоколом від 17.05.2016, директору товариства Жукову Д.Г. було надано повноваження на підписання від імені товариства саме спірного правочину.

Таким чином, при підписанні від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕГАРЕЗЕРВ» Договору № 17/07 від 17.05.2016 директором товариства було перевищено надані Статутом повноваження.

Як зазначалось вище, частиною 3 статті 92 Цивільного кодексу України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Таким чином, на захист прав третіх осіб, які вступають у правовідносини з юридичними особами, в тому числі й укладають із юридичними особами договори різних видів, частиною третьою статті 92 Цивільного кодексу України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

При цьому, частиною четвертою статті 92 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов'язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі.

Однак, питання визначення обсягу повноважень виконавчого органу товариства та добросовісність його дій є внутрішніми взаємовідносинами юридичної особи та її органу, тому сам лише факт учинення виконавчим органом товариства протиправних, недобросовісних дій, перевищення ним своїх повноважень не може слугувати єдиною підставою для визнання недійсними договорів, укладених цим органом від імені юридичної особи з третіми особами.

Частина третя статті 92 Цивільного кодексу України фактично встановлює виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником із перевищенням повноважень (статті 203, 241 Цивільного кодексу України). Для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, в тому числі й повноважень виконавчого органу товариства, загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору.

Відповідно до статті 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Правовий аналіз змісту частини першої статті 241 ЦК дозволяє дійти висновку про те, що законодавець не ставить схвалення правочину в обов'язкову залежність від наявності рішень окремих органів управління товариства, оскільки підтвердженням такого схвалення закон визначає вчинені на його виконання дії особи, в інтересах якої його було укладено. Такі дії повинні свідчити про прийняття правочину до виконання.

У пункті 3.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" роз'яснено, що наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Таким чином, навіть у разі встановлення судом факту укладання договору від імені однієї зі сторін неуповноваженою на те особою, у суду відсутні підстави для визнання його недійсним, якщо наявні в матеріалах справи докази свідчать про наступне схвалення такого правочину.

Під час розгляду справи судом встановлено, що Листом від 02.03.2017 (апостиль від 07.03.2017) «TAMAURI LIMITED», підписаним директором паном Іоаннісом Папасом, Секретарем Георгією Ламбріанідес та скріпленим печаткою юридичної особи, відповідач-2 підтвердив та схвалив всі законні дії пана Ніколаєва М.О., в тому числі ті, що стосуються укладення між Компанією з обмеженою відповідальністю «TAMAURI LIMITED» та Товариством з обмеженою відповідальністю «МЕГАРЕЗЕРВ» Договору № 17/07 про відступлення права вимоги.

За висновком суду, зазначений Лист відповідача-2 є належним та допустимим у розумінні статті 34 Господарського процесуального кодексу України доказом наступного схвалення оспорюваного правочину, що з урахуванням приписів статті 241 Цивільного кодексу України виключає можливість визнання спірного Договору недійсним.

При цьому, викладені позивачем у додаткових поясненнях від 13.11.2017 доводи про неприйняття зазначеного Листа як належного доказу на підтвердження наступного схвалення відповідачем-2 оспорюваного правочину, суд вважає юридично неспроможними та до уваги не приймає.

Крім того, 03.10.2017 року Загальними зборами ТОВ «МЕГАРЕЗЕРВ» було прийнято рішення про схвалення Договору про відступлення права вимоги № 17/07 від 17.05.2016, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «МЕГАРЕЗЕРВ», як Новим кредитором, та Компанією з обмеженою відповідальністю «TAMAURI LIMITED», як первісним кредитором, на умовах відомих учасникам Товариства.

При цьому, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що вищевказане рішення Загальних зборів, оформлене Протоколом від 03.10.2017, було визнано недійсним у встановленому законом порядку.

Приймаючи до уваги вищевикладені обставини, з огляду на наявні в матеріалах справи докази наступного схвалення відповідачами оспорюваного правочину, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання Договору недійсним у зв'язку з підписанням останнього представниками сторін з перевищенням повноважень.

При цьому, суд не приймає доводи відповідача-1 стосовно того, що укладення спірного правочину жодним чином не впливає на права та законні інтереси позивача враховуючи наступне.

Як зазначалось судом вище, у рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004 Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч.1 ста.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб'єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов'язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи документів, господарським судом міста Києва розглядалась справа № 910/98/17 за позовом за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЕЛЬТА-ЕЛЬТ», Товариства з обмеженою відповідальністю «ОПТИМА-ГЕО», Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІОН», Товариства з обмеженою відповідальністю «ЦЕНТР-РІВНОВАГИ», Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕСТ-ЮНІОН», Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕГАРЕЗЕРВ», Товариства з обмеженою відповідальністю «РІАЛ-ІНВЕСТ», Товариства з обмеженою відповідальністю «СТРАТЕГІЯ-НОВА», Товариства з обмеженою відповідальністю «УНІВЕР-ПРО» до Публічного акціонерного товариства «ФІДОБАНК» про:

- визнання припиненими зобов'язань за кредитними договорами;

- визнання відсутнім у відповідача права стягнення за кредитними договорами;

- визнання іпотеки за договором іпотеки від 24.04.2008 припиненою з 19.05.2016 року;

- скасування записів про іпотечне обтяження в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, записів про заборону на нерухоме майно в Єдиному реєстрі заборон на нерухоме майно, запису про іпотеку в Єдиному реєстрі іпотек;

- зобов'язання Відповідача повернути Позивачам примірники правовстановлюючих, технічних документів на предмет іпотеки та примірник договору іпотеки (з юридичною особою) від 24.04.2008.

Рішенням господарського суду міста Києва від 10.03.2017 у справі № 910/98/17, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 25.07.2017, позовні вимоги вказаних вище осіб задоволено в повному обсязі.

Частиною 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, зазначена правова норма вказує на факти, які містяться у винесених раніше судових рішеннях. Ці факти мають для суду преюдиціальний характер.

Преюдиціальність - обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.

Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

Отже, рішення господарського суду міста Києва від 10.03.2017 у справі № 910/98/17, яке набрало законної сили, має преюдиційне значення, а встановлені ним обставини повторного доказування не потребують.

Так, вищевказаним судовим рішенням було визнано припиненими з 19 травня 2016 року зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕГАРЕЗЕРВ» перед Публічним акціонерним товариством «Фідобанк» за Кредитним договором № 012-05/962 (невідновлювальна кредитна лінія) від 24 квітня 2008 року зі змінами та доповненнями в рамках Генеральної кредитної угоди № 010-05/957 від 24 квітня 2008 року, а також визнано відсутнім у Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» права стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕГАРЕЗЕРВ» заборгованості за Кредитним договором № 012-05/962 (невідновлювальна кредитна лінія) від 24 квітня 2008 року зі змінами та доповненнями в рамках Генеральної кредитної угоди № 010-05/957 від 24 квітня 2008 року.

У межах вказаної справи судом було встановлено, що 24 квітня 2008 року, в тому числі, між Товариством з обмеженою відповідальністю «МЕГАРЕЗЕРВ» та Відкритим акціонерним товариством «ЕРСТЕ БАНК», правонаступником всіх прав та обов'язків якого згідно статуту, є Публічне акціонерне товариство «Фідобанк» укладено Генеральну кредитну угоду № 010-05/957, відповідно до якої, Банк зобов'язався надавати Позичальнику кредитні кошти у ЄВРО для проведення рефінансування заборгованості перед Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та фінансування завершення ремонтних робіт в офісній будівлі, розташованій за адресою: м. Київ, вул. Дегтярівська - 33в, в порядку і на умовах, визначених у кредитних договорах, укладених в рамках цієї генеральної кредитної угоди, які є її невід'ємними частинами.

На підставі Генеральної кредитної угоди № 010-05/957 від 24.04.2008 між кредитором та Товариством з обмеженою відповідальністю «МЕГАРЕЗЕРВ» 24.04.2008 року укладено кредитний договір № 012-05/962 (невідновлювальна кредитна лінія) зі змінами та доповненнями, відповідно до умов якого, Банк відкриває Позичальнику невідновлювальну кредитну лінію на умовах забезпеченості, цільового використання, строковості, повернення, та платності наданих грошових коштів (п. 1.1., 3.1 кредитного договору) в сумі 288 497,17 євро під 12% строком до 22 квітня 2020 року.

Судом встановлено, що, в тому числі, Товариство з обмеженою відповідальністю «МЕГАРЕЗЕРВ» на підставі укладених з «TAMAURY LIMITED» Договорів відступлення права вимоги від 17.05.2016 набуло право вимоги за Генеральною угодою № 07-01-10/04-13/130 від 04.04.2013 про загальні засади укладання правочинів на грошовому ринку із змінами та доповненнями, з урахуванням договору від 11.04.2014 про заміну кредитора за міжбанківським кредитом від 13.02.2014 в рамках Генеральної угоди № 07-01-10/04-13/130 про загальні засади укладання правочинів на грошовому ринку від 04.04.2013 із змінами та доповненнями.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що оспорюваний Договір укладений між відповідачами безпосередньо впливає на права та законні інтереси позивача з огляду на наявні між позивачем та відповідачем-1 правовідносини за Кредитним договором № 012-05/962 (невідновлювальна кредитна лінія) від 24 квітня 2008 року.

Проте, наведене вище, не нівелює висновків суду щодо відсутності правових підстав для визнання недійсним Договору № 17/07 від 17.05.2016, укладеного між відповідачами.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно зі статтею 4-2 Господарського процесуального кодексу України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

У відповідності до статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, з якими закон пов'язує визнання правочинів недійсними, у зв'язку з чим, на підставі встановлених під час розгляду справи обставин суд вважає заявлені позивачем вимоги необґрунтованими та відмовляє в їх задоволенні.

Згідно з п. 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено необґрунтованість заявлених позовних вимог, вони не підлягають задоволенню з урахуванням наведеного.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 66, 67, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Заяву Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» про вжиття заходів до забезпечення позову залишити без задоволення.

2. В задоволенні позову відмовити.

3. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 20.11.2017.

Суддя М.Є. Літвінова