КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" грудня 2017 р. Справа№ 910/11005/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Доманської М.Л.

суддів: Пантелієнка В.О.

Остапенка О.М.

при секретарі судового засідання Чміль Я.Є.

та представників:

від апелянта: Літовський Д.Е. (дов. від 19.12.2016 № 19/12-1);

від відповідача-1: Шаповалова К.Г. (дов. від 27.07.2017);

від відповідача-2: не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "КОМПАНІЯ ІННОВАЦІЙНІ ТЕХНОЛОГІЇ"

на рішення господарського суду міста Києва від 11.10.2017

у справі № 910/11005/17 (суддя: Балац С.В.)

за позовом: товариства з обмеженою відповідальністю "КОМПАНІЯ ІННОВАЦІЙНІ ТЕХНОЛОГІЇ"

до відповідача-1: казенного підприємства "НАУКОВО-ВИРОБНИЧИЙ КОМПЛЕКС "ІСКРА"

до відповідача-2: дочірнього підприємства державної компанії "УКРСПЕЦЕКСПОРТ" державне підприємство "СПЕЦІАЛІЗОВАНА ЗОВНІШНЬОТОРГІВЕЛЬНА ФІРМА "ПРОГРЕС"

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 11.10.2017 у справі № 910/11005/17 відмовлено у задоволенні позову повністю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "КОМПАНІЯ ІННОВАЦІЙНІ ТЕХНОЛОГІЇ" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення господарського суду міста Києва від 11.10.2017 у справі № 910/11005/17, яким позов товариства з обмеженою відповідальністю "КОМПАНІЯ ІННОВАЦІЙНІ ТЕХНОЛОГІЇ" до відповідача-1: казенного підприємства "НАУКОВО-ВИРОБНИЧИЙ КОМПЛЕКС "ІСКРА" та до відповідача-2: дочірнього підприємства державної компанії "УКРСПЕЦЕКСПОРТ" державне підприємство "СПЕЦІАЛІЗОВАНА ЗОВНІШНЬОТОРГІВЕЛЬНА ФІРМА "ПРОГРЕС" про визнання договору недійсним залишено без задоволення, прийняти нове рішення, яким задовольнити позов повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги ТОВ "КОМПАНІЯ ІННОВАЦІЙНІ ТЕХНОЛОГІЇ" посилається на те, що оскаржуване рішення, прийняте з порушенням норм матеріального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.11.2017 апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено її розгляд на 06.12.2017.

21.11.2017 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про забезпечення позову та про витребування доказів.

06.12.2017 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив суд оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

В судовому засіданні апеляційної інстанції 06.12.2017 представник відповідача заперечила проти поданих апелянтом клопотань та просила суд відмовити у їх задоволенні.

Представник відповідача-2 не з'явився. Про день і час розгляду справи повідомлений належним чином, відповідно до статті 64 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення представників сторін не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 ГПК України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Судова колегія, обговоривши на місці вказані обставини, вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представника відповідача-2, за наявними у справі матеріалами.

Судова колегія, дослідивши зміст клопотання про забезпечення позову та про витребування доказів дійшла висновку, що вони не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 66 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Статтею 67 ГПК України визначено заходи забезпечення позову, зокрема позов забезпечується шляхом накладення арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачеві.

Відповідно до ч. 3 п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 16 «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 ГПК, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Згідно з ч. 3 п. 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 16 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Достатнім обґрунтуванням для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Між тим, як вбачається із заяви позивача про вжиття заходів до забезпечення позову, остання не містить обґрунтованих доводів чи припущень щодо реальних, існуючих обставин, які вказують на ймовірну складність або неможливість виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог, так само як і не містить документального обґрунтування, наявності фактичних обставин, які свідчать про загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Що стосується клопотання позивача про витребування доказів, то судова колегія, враховуючи, що відповідне клопотання не заявлялось позивачем в суді першої інстанції, що відповідні докази не просили витребувати без повноважених причин, та що неможливість отримання цих доказів самостійно позивачем в суді не доведена, зазначає наступне.

Стаття 38 Господарського процесуального кодексу передбачає, що сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, що перешкоджають його наданню; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; 4) обставини, які може підтвердити цей доказ. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує необхідні докази.

У відповідності до п. 2.1. Постанови Пленуму ВГСУ від 26.12.2011 № 18 визначено, що згідно з частиною другою статті 4-3 ГПК та статтею 33 ГПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Якщо подані сторонами та іншими учасниками судового процесу докази є недостатніми, господарський суд може за їх клопотанням чи за власною ініціативою витребувати в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього письмові і речові докази, інші матеріали (пункти 3, 4, 6, 8 і 11 статті 65 ГПК), при тому не лише від учасників судового процесу, а й від інших підприємств, установ, організацій, державних органів. У разі неможливості самостійно подати необхідні для розгляду справи докази сторона, прокурор, третя особа вправі звернутися до господарського суду, в тому числі й апеляційної інстанції, з клопотанням про витребування доказів; при цьому обґрунтування такої неможливості покладається на особу, що заявляє відповідне клопотання. Звертаючись з клопотанням про витребування доказів до суду апеляційної інстанції, заявник, з огляду на вимоги частини першої статті 101 ГПК, повинен також обґрунтувати неможливість подання цих доказів до місцевого господарського суду. Така неможливість може бути зумовлена, зокрема, тим, що: сторона (сторони) заявляла в місцевому господарському суді клопотання про витребування в інших осіб відсутніх у неї (них) доказів, але зазначеним судом таке клопотання не задоволено; на час прийняття рішення місцевим господарським судом заявникові не було і не могло бути відомо про існування відповідних доказів; докази з'явилися після розгляду справи судом першої інстанції.

Колегія суддів не бере до уваги доводи, наведені в клопотанні щодо неможливості самостійно надати суду необхідні для розгляду справи докази, оскільки позивачем не надано обґрунтування такої неможливості та не вказано обставин, що перешкоджають (чи перешкоджали) наданню вказаних доказів. За таких обставин, судова колегія відзначає, що клопотання позивача є необгрунтованим, апеляційна скарга може бути розглянута за наявними матеріалами справи, тому, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, у відповідності до ст. 101 ГПК України, підстави для задоволення вказаного клопотання у суду апеляційної інстанції відсутні.

В судовому засіданні апеляційної інстанції 06.12.2017 представник апелянта апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити, представник позивача за первісним позовом проти апеляційної скарги заперечив, просив оскаржуване рішення, залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 99 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом - ГПК України), в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, Київський апеляційний господарський суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Конституцією України кожному гарантується право на судовий захист, апеляційне та касаційне оскарження.

Також, Конституція України встановлює серед основних засад судочинства, зокрема, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Вказана конституційна норма конкретизована законодавцем в ст. 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", згідно з якою учасники судового процесу та інші особи у випадках і порядку, встановлених процесуальним законом, мають право на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення.

Товариство з обмеженою відповідальністю "КОМПАНІЯ ІННОВАЦІЙНІ ТЕХНОЛОГІЇ" звернулося до господарського суду м. Києва із позовом до казенного підприємства "НАУКОВО-ВИРОБНИЧИЙ КОМПЛЕКС "ІСКРА" та дочірнього підприємства державної компанії "УКРСПЕЦЕКСПОРТ" державне підприємство "СПЕЦІАЛІЗОВАНА ЗОВНІШНЬОТОРГІВЕЛЬНА ФІРМА "ПРОГРЕС" про визнання договору недійсним.

В обґрунтування своїх вимог ТОВ "Контент Делівері Сервіс" посилається на те, що укладений між відповідачами договір комісії від 02.11.2016 № Д-65-03/2016/П, підлягає визнанню судом недійсним, оскільки суперечить ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, положенням Закону України "Про охорону прав на винаходи і корисні моделі" та передбачає продаж продукту, виготовленого з використанням захищених патентами України № 37865 та 37870 винаходів і ноу-хау до них без наявності відповідного дозволу (ліцензії) від позивача, як власника таких винаходів, що враховуючи ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, є підставою для визнання його недійсним.

Оскаржуваним рішенням суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог.

З даним судовим рішенням позивач не погодився, звернувшись до суду з апеляційною скаргою.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, дійшов висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції винесене з повним дослідженням обставин справи, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, між товариством з обмеженою відповідальністю "КОМПАНІЯ ІННОВАЦІЙНІ ТЕХНОЛОГІЇ", як ліцензіаром (далі - позивач) та казенним підприємством "НАУКОВО-ВИРОБНИЧИЙ КОМПЛЕКС "ІСКРА", як ліцензіатом (далі - відповідач-1) укладений ліцензійний договір від 12.02.2015 № 01-і/рпн/17/59-юр про надання права на використання об'єктів права інтелектуальної власності, відповідно до предмету якого позивач видає відповідачу-1 на строк дії договору виключну ліцензію використання сукупності винаходів та сукупності ноу-хау на умовах договору на території. При цьому відповідачу-1 надається право на виготовлення із застосуванням ОІВ, застосування, пропонування для продажу, продаж та інше введення в цивільний оборот продукту по ліцензії на території, або зберігання продукту по ліцензії в зазначених цілях на території.

Рішенням господарського суду м. Києва від 17.08.2016 у справі № 910/5389/16 за позовом державний концерн "УКРОБОРОНПРОМ" до позивача про визнання недійсним договору від 12.02.2015 № 01-і/рпн/17/59-юр про надання права на використання об'єктів права інтелектуальної власності, позовні вимоги задоволено повністю.

Вказане рішення залишено без змін постановами Київського апеляційного господарського суду від 22.02.2017 та Вищого господарського суду України від 30.05.2017.

До набрання чинності вказаним судовим рішенням, між дочірнім підприємством державної компанії "УКРСПЕЦЕКСПОРТ" державне підприємство "СПЕЦІАЛІЗОВАНА ЗОВНІШНЬОТОРГІВЕЛЬНА ФІРМА "ПРОГРЕС", як комісіонером (далі - відповідач-2) та відповідачем-1, як комітентом укладений договір комісії від 02.11.2016 № Д-65-03/2016/П (далі - Договір/оспорюваний правочин), відповідно до предмету якого відповідач-2 зобов'язується за дорученням відповідача-1 за плату від свого імені та за рахунок відповідача-1 вчинити правочини щодо: продажу одної радіолокаційної станції (РЛС) 36Д6М1-1 (далі - продукція), згідно з комплектом поставки, зазначеним у додатку № 1 до Договору, який є його невід'ємною частиною; надання послуг з підготовки операторів і обслуговуючого персоналу продукції (далі - послуги) згідно з додатком № 2 до Договору, який є його невід'ємною частиною;

Виступаючи від свого імені відповідач-2 самостійно вчиняє зовнішньоекономічну угоду (Контракт) з третьою особою (Покупець) (п. 1.1, 1.2 Договору).

Пунктом п. 5.3 Договору визначено, що погоджена відповідачем-1 ціна продукції і послуг сформована з урахуванням безпосередньої вартості продукції і послуг та включає: вартість експлуатаційної документації на продукцію російською та англійською мовами; введення продукції в експлуатацію в країні, де вона буде експлуатуватись; витрати на проведення спільного технічного приймання продукції; паркування, консервування і маркування продукції; транспортування продукції до пункту відвантаження (міжнародний аеропорт "Гостомель" або "Бориспіль", Київська обл.), відповідну страховку та охорону, завантаження на літак; гарантійне супроводження протягом строку дії гарантійних зобов'язань; перебування упродовж гарантійного строку представника відповідача-1 (одна особа) в країні покупця (або кінцевого користувача) для оперативного усунення несправностей та нагляду за експлуатацією продукції; пов'язані з продукцією та її передачею податки, збори і інші обов'язкові платежі; витрати по оплаті виключних прав за використання сукупності винаходів, захищених патентами України № 37865 та № 37870 і ноу-хау до них, згідно п. 12.9 цього Договору; комісійну плату; інші витрати (п. 3.2.3 Договору).

Положеннями п. 12.9 Договору передбачено, що відповідач-1 гарантує відсутність порушень права інтелектуальної власності (похідних прав) та/або патентного права третіх осіб щодо продукції та послуг, стосовно яких вчиняється угода визначена п. 1.1 Договору, так і їх складових частин, у тому числі патентів України № 37865 та № 37870 та ноу-хау до них:

- "Удосконалення способу виявлення траєкторій цілей з використанням вихідних сигналів доплеровських фільтрів" до винаходу "Пристрій автоматичного виявлення сигналів", що захищений патентом України № 37870;

- "Модернізована радіолокаційна система виявлення та вимірювання координат" до винаходу "Пристрій обробки сигналів радіолокаційної інформації", що захищений патентом України № 37865;

- "Удосконалення системи виявлення цілей на фоні імпульсивних завад" до винаходу "Пристрій автоматичного виявлення сигналів", що захищений патентом України № 37870;

- "Спосіб обробки радіолокаційної інформації та виявлення області завад" до винаходу "Пристрій автоматичного виявлення сигналів", що захищений патентом України № 37870;

- "Спосіб виявлення та бланкировання несинхронних завад" до винаходу "Пристрій автоматичного виявлення сигналів інформації", що захищений патентом України № 37870.

Укладений між сторонами у справі оспорюваний правочин за своєю правовою природою є договором комісії.

Приписами статті 1011 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Як зазначив апелянт у суді апеляційної інстанції, спір між сторонами судового процесу, виник в результаті того, що укладений між відповідачами договір комісії від 02.11.2016 № Д-65-03/2016/П, підлягає визнанню судом недійсним, оскільки суперечить ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, положенням Закону України "Про охорону прав на винаходи і корисні моделі" та передбачає продаж продукту, виготовленого з використанням захищених патентами України № 37865 та 37870 винаходів і ноу-хау до них без наявності відповідного дозволу (ліцензії) від позивача, як власника таких винаходів, що враховуючи ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, є підставою для визнання його недійсним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків (п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.13. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Відповідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу.

Згідно частини 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Судова колегія погоджується з доводами суду першої інстанції, яким зазначено, що позивачем не доведено, що умови укладеного між відповідачами оспорюваного правочину порушують права позивача. Так, оспорюваний правочин за своєю правовою природою є лише дорученням однієї сторони на вчинення правочину іншою стороною, що, враховуючи положення оспорюваного правочину, лише в майбутньому може призвести до укладення договорів та подальше використання виключних прав сукупності винаходів, захищених патентами України № 37865 та № 37870 і ноу-хау до них.

Судовою колегією встановлено відсутність належних доказів використання відповідачем-2 виключних прав сукупності винаходів, захищених патентами України № 37865 та № 37870 і ноу-хау до них. Представник відповідача-1 зазначила, що їй невідомо про укладання відповідачем-2 відповідних договорів щодо використання вказаних прав позивача із третіми особами на підставі спірного Договору. Наявність таких договорів позивачем не доведено в суді належними та допустимими доказами.

Таким чином, позивачем не доведено того факту, що оспорюваний правочин суперечить положенням ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, положенням Закону України "Про охорону прав на винаходи і корисні моделі" та що цей правочин порушує відповідні права позивача. Належні та допустимі докази вказаного у справі відсутні.

Частина 1 статті 15 Цивільного кодексу України закріплює за кожною особою право на захист свого цивільного права. Підставою для їх захисту є порушення, невизнання або оспорювання цивільного права.

Порушення цивільних прав може проявлятися, зокрема, у недодержанні сторонами при вчиненні правочину вимог закону; поширенні про особу недостовірної інформації; протиправному позбавленні права власності чи його обмеженні; безпідставному заволодінні особою майном іншої особи-власника; вчиненні власнику перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїх майном; неправомірному використанні товару без згоди автора; невиконанні чи неналежному виконанні умов зобов'язання; безпідставній односторонній відмові від договору.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Разом з тим, між сторонами оспорюваного правочину укладено додаткову угоду від 04.09.2017 до оспорюваного правочину, відповідно до умов п.1 якої сторони погодили внести зміни до оспорюваного правочину шляхом виключення з останнього наступних пунктів: з п. 5.3 Договору виключити підпункт "витрати по оплаті виключних прав за використання сукупності винаходів, захищених патентами України № 37865 та № 37870 і ноу-хау до них, згідно п. 12.9 цього Договору" та пункт 12.9 Договору ""відповідач-1 гарантує відсутність порушень права інтелектуальної власності (похідних прав) та/або патентного права третіх осіб щодо продукції та послуг, стосовно яких вчиняється угода визначена п. 1.1 Договору, так і їх складових частин, у тому числі патентів України № 37865 та № 37870 та ноу-хау до них:

- "Удосконалення способу виявлення траєкторій цілей з використанням вихідних сигналів доплеровських фільтрів" до винаходу "Пристрій автоматичного виявлення сигналів", що захищений патентом України № 37870;

- "Модернізована радіолокаційна система виявлення та вимірювання координат" до винаходу "Пристрій обробки сигналів радіолокаційної інформації", що захищений патентом України № 37865;

- "Удосконалення системи виявлення цілей на фоні імпульсивних завад" до винаходу "Пристрій автоматичного виявлення сигналів", що захищений патентом України № 37870;

- "Спосіб обробки радіолокаційної інформації та виявлення області завад" до винаходу "Пристрій автоматичного виявлення сигналів", що захищений патентом України № 37870;

- "Спосіб виявлення та бланкировання несинхронних завад" до винаходу "Пристрій автоматичного виявлення сигналів іноформації", що захищений патентом України № 37870.

Відтак, вказана додаткова угода до оспорюваного правочину повністю виключає можливість укладення договорів, які в подальшому призведуть до використання виключних прав сукупності винаходів, захищених патентами України № 37865 та № 37870 і ноу-хау до них, що є окремою підставою для відмови в задоволенні позову, як вірно зазначено судом першої інстанції.

Обов'язок доказування відповідно до пункту 4 частини 3 статті 129 Конституції України та статті 33 ГПК України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, як вірно зазначено судом першої інстанції.

Апелянтом не доведено, як у суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, яким чином оспорюваний правочин порушує його права та законні інтереси, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивачем обраний невірний спосіб захисту своїх прав при зверненні до суду із позовом про визнання недійсним оспорюваного правочину, який є лише дорученням на вчинення правочину, який в подальшому лише міг би призвести до використання виключних прав сукупності винаходів, захищених патентами України № 37865 та № 37870 і ноу-хау до них. Більш того, укладена між відповідачами додаткова угода до оспорюваного правочину повністю виключає можливість реалізації такого правочину шляхом укладення договорів, які в подальшому призведуть до використання виключних прав сукупності винаходів, захищених патентами України № 37865 та № 37870 і ноу-хау до них.

У відповідності до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складається з фактів - підстав позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує апеляційну скаргу.

Доводи, викладені апелянтом в апеляційній скарзі, відхиляються судовою колегією за необґрунтованістю.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для зміни чи скасування рішення господарського суду міста Києва від 11.10.2017 у справі № 910/11005/17. Порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до зміни чи скасування оскаржуваного рішення у даній справі, судовою колегією не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "КОМПАНІЯ ІННОВАЦІЙНІ ТЕХНОЛОГІЇ" залишити без задоволення, рішення господарського суду м. Києва від 11.10.2017 у справі № 910/11005/17 - без змін.

2. Справу № 910/11005/17 повернути до господарського суду м. Києва.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Повний текст постанови підписаний: 11.12.2017.

Головуючий суддя М.Л. Доманська

Судді В.О. Пантелієнко

О.М. Остапенко