РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.11.2017Справа № 910/18352/17

За позовом Державного підприємства "Златодар"

до Аграрного фонду

про стягнення 50 535,77 грн., -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Щербина Н.Ю. (представник за довіреністю від 31.07.2017р.);

від відповідача: Авраменко В.Д. (представник за довіреністю № 592 від 10.01.2017р.).

Обставини справи:

Державне підприємство "Златодар" (надалі - позивач) звернулось до суду з позовною заявою про стягнення з Аграрного фонду (надалі - відповідач) суми заборгованості за Договором складського зберігання зерна №1 від 01.04.2011р. в розмірі 50 535,77 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором в частині внесення плати за зберігання зерна, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем.

Відповідач надав для долучення до матеріалів справи письмовий відзив на позовну заяву, відповідно до якого заперечує проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що вимоги позивача за період з листопада 2013р. по жовтень 2014р. виходять за межі загального строку позовної давності та не повинні розглядатися судом у зв'язку з пропуском такого строку. В іншій частині вимог, позивач вказує на те, що не заперечує проти своїх зобов'язань щодо оплати фактично наданих послуг зі зберігання зерна пшениці 2-го класу врожаю 2010р. в кількості 4,067 тонн, однак посилається на відсутність правового механізму здійснення оплати за послуги зберігання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.04.2017р. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі, розгляд призначено на 28.11.2017р.

В судовому засіданні 28.11.2017р. представником відповідача подано клопотання про застосування строку позовної давності до вимог позивача відповідно до ст. 257 ЦК України.

Зважаючи на те, що в матеріалах справи міститься достатньо доказів, які сприяють всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 28 листопада 2017 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.04.2011р. між позивачем (зерновий склад) та відповідачем (поклажодавець), укладено Договір складського зберігання зерна №1 (надалі - Договір), відповідно до умов якого поклажодавець зобов'язується передати на зберігання зерновому складу зерно пшениці, жита, ячменю, кукурудзи (об'єктів державного цінового регулювання), якість яких відповідає діючим ДСТУ (далі - зерно), за заліковою вагою в кількості ,яка визначається по фактичній кількості зерна, що надійшло на карточку поклажодавця і засвідчується відповідними складськими документами, а зерновий склад зобов'язувався прийняти таке зерно для зберігання на визначених договором умовах і в установлений строк повернути його поклажодавцеві або особі, зазначеній ним як одержувач, у стані, передбаченому цим Договором та законодавством.

Зерновий склад зобов'язаний прийняти від поклажодавця зерно фактичної якості, але не вище обмежувальних кондицій, забезпечити його належне зберігання у повному обсязі та здійснити відпуск поклажодавцеві всієї кількості зерна, що фактично зберігається на день відпуску. (п.3.1.1. Договору).

Положеннями пункту 3.1.5. Договору передбачено обов'язок зернового складу видати складські документи на зерно не пізніше наступного робочого дня після прийняття його на зберігання.

Пунктом 3.3.2. Договору в редакції Додаткового договору від 02.04.2011р. встановлено, що поклажодавець зобов'язаний розраховуватися за надання послуг з приймання, зберігання, відвантаження зерна, а також послуги, що виникають в порядку, визначеному підпунктом 3.1.4. цього Договору.

Розрахунки за надання послуг по зберіганню проводяться в грошовій формі з урахуванням податку на додану вартість. Розрахунки за надання послуг по зберіганню зернового складу здійснюється поклажодавцем за рахунок бюджетних коштів (п.4.1. Договору в редакції Додаткового договору від 02.04.2011р.).

Згідно п. 4.3. Договору в редакції Додаткового договору від 02.04.2011р. розмір плати (тарифу) за надання послуг встановлено у розмірі 17,50 грн. за тону на місяць, з урахуванням ПДВ.

Пунктом 4.4. Договору в редакції Додаткового договору від 02.04.2011р. сторони погодили, що поклажодавець сплачує вартість послуг зі зберігання зерна з дати передачі зерна поклажодавця на зберігання зерновому складу згідно актів передавання-приймання до договору складського зберігання зерна на підставі актів виконаних робіт, за умови надходження на рахунок поклажодавця коштів з Державного бюджету на зазначені цілі.

Відповідно до п. 4.5. Договору відвантаження зерна поклажодавцеві здійснюється після відшкодування витрат на зберігання зернового складу у повному обсязі.

Відповідно до наявного в матеріалах справи акту наявності зерна, закупленого до державного інтервенційного фонду та відповідності його кількісним та якісним показникам від 08.08.2017р. на зерновому складі зберігається пшениця 2-го класу 2010р. у кількості 4, 067 тонн та не заперечується відповідачем.

На виконання умов договору позивачем надано відповідачеві послуги зі зберігання зерна за період з травня 2013 року по серпень 2017 року на загальну суму 50 535,77 грн., про що свідчать долучені до матеріалів справи Акти виконаних робіт до договору та розрахунки обсягів коштів за зберігання об'єктів державного цінового регулювання на вказану суму та не заперечується відповідачем.

Зважаючи на неналежне виконання відповідачем умов Договору у частині своєчасних розрахунків за надані позивачем послуги зі зберігання зерна, останній направляв відповідачу претензію від 17.08.2017р., у якій просив погасити заборгованість у розмірі 50 535,77 грн., на яку відповідачем було надано відповідь про неможливість розрахуватися з позивачем.

У зв'язку з тим, що відповідач не розрахувався з позивачем за послуги зі зберігання зерна, останній був змушений звернутись до суду з даним позовом.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений 01.04.2011р. між позивачем та відповідачем Договір складського зберігання зерна №1 є за своєю правовою природою договором зберігання, правовідносини за яким регулюються положеннями Глави 66 Цивільного кодексу України.

Згідно положень частини 1 статті 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Зберігач зобов'язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі (ч. 1 ст. 942 ЦК України).

За приписами статті 938 Цивільного кодексу України, зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

Частиною 1 статті 946 Цивільного кодексу України встановлено, що плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено обов'язковість договору для виконання сторонами.

Як було зазначено вище, на зерновому складі зберігається пшениця 2-го класу 2010р. у кількості 4, 067 тонн, а позивачем на виконання умов договору в період з травня 2013 року по серпень 2017 року надано відповідачу послуги по зберіганню зерна на загальну суму 50 535,77 грн., що не заперечується відповідачем.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Доказів на підтвердження сплати вартості послуг зі зберігання зерна, в тому числі станом на час розгляду справи в суді, до матеріалів справи не надано.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Разом з тим, при відповідач у відзиві на позовну заяву та у поданому до суду клопотанні просить застосувати строк позовної давності (3 роки) до вимог позивача щодо стягнення з нього плати за зберігання майна.

Згідно з положеннями ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України).

За приписами п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.13р. за змістом ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Аналогічна позиція міститься також в постанові Верховного Суду України у справі №П-9/161-16/165 від 12.06.07р.

При цьому, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. ч. 3 та 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

Таким чином, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст. 267 Цивільного кодексу України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

Судом встановлено наявність порушеного права позивача на отримання плати за зберігання ввіреного йому майна (зерна пшениці 2-го класу 2010р. у кількості 4, 067 тонн) на загальну суму 50 535,77 грн.

Із матеріалів справи вбачається, що позовну заяву було надіслано до суду засобами поштового зв'язку 17.10.2017р., що підтверджується відбитком штемпеля підприємства поштового зв'язку на конверті та описом вкладення у цінний лист, які долучені до матеріалів справи.

За висновками суду, позивач про порушення своїх прав щодо отримання плати за зберігання зерна за період з травня 2013р. по вересень 2014р. довідався (або міг довідатись) по закінченню відповідного строку (місяця) надання послуг зі зберігання майна тобто в період з 01.06.2013р. по 01.10.2014р., відтак строк протягом якого позивач міг звернутися до суду за захистом свого порушеного права за вказаний період сплинув 31.05.2016р. по 30.09.2017р.

З урахуванням викладеного, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача плати за зберігання зерна за період з травня 2013р. по вересень 2014р. на суму 48 115,99 грн., не підлягають задоволенню, оскільки сплинув строк позовної давності, а відповідачем подано заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності.

Щодо вимог позивача про стягнення плати за зберігання зерна за період з жовтня 2014р. по серпень 2017р. на суму 2 419,78 грн., вказані вимоги, як встановлено судом вище є обґрунтованими.

При цьому, судом відхилено як необґрунтовані посилання відповідача на відсутність правового механізму здійснення оплати за послуги зберігання, з огляду на наступне.

Згідно з частиною першої статті 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями, а статтями 525, 526 названого Кодексу і статтею 193 ГК України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Враховуючи викладене, відсутність бюджетних коштів або відсутність правового механізму здійснення оплати за послуги зберігання не виправдовує бездіяльність відповідача і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договірного зобов'язання.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідачем не надано до матеріалів справи доказів, що підтверджують та обґрунтовують відсутність у нього підстав для невиконання зобов'язань, передбачених умовами Договору, укладеного з позивачем.

Враховуючи все вищенаведене, суд дійшов висновку, що заявлені в справі №910/18352/17 позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає сума боргу в розмірі 2 419,78 грн.

Судовий збір у розмірі 76,61 грн., пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Аграрного фонду (ідентифікаційний код 33642855, адреса: 01001, м. Київ, вул. Бориса Грінченка, буд. 1) на користь Державного підприємства "Златодар" (ідентифікаційний код 00952545, адреса: 19700, Черкаська обл., м. Золотоноша, вул. Шевченка, буд. 47) 2 419,78 грн. (дві тисячі чотириста дев'ятнадцять гривень 78 коп.) суми основного боргу та 76,61 грн. (сімдесят шість гривень 61 коп.) судового збору.

3. В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

4. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 04.12.2017р.

Суддя С.М. Морозов