РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.11.2017Справа №910/17411/17
Суддя Мудрий С.М., розглянувши справу

за позовом публічного акціонерного товариства «Український бізнес банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Український бізнес банк» Білої Ірини Володимирівни

до товариства з обмеженою відповідальністю «Велес-Д»

про визнання недійсним договорів та застосування реституції

Представники сторін:

від позивача: Погодін В.О. - представник за довіреністю № 45 від 15.08.2017 р.;

від відповідача: не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

На розгляд господарського суду м. Києва передані позовні вимоги публічного акціонерного товариства «Український бізнес банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Український бізнес банк» Білої Ірини Володимирівни до товариства з обмеженою відповідальністю «Велес-Д» про визнання недійсними договорів та застосування реституції.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 04.12.2014 р. між Банком та товариством з обмеженою відповідальністю «Велес-Д» було укладено Договір факторингу № 4.

Рішенням Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Український бізнес банк» № 17 про визнання правочинів нікчемними від 09.12.2015 р. було віднесено до категорії нікчемних та визнано нікчемним Договір факторингу № 4, укладений 04.12.2014 р. між позивачем та відповідачем, за критеріями передбаченими п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», у зв'язку з чим позивач просить суд визнати недійсним Договір факторингу № 4 від 04.12.2014 р., укладений між ПАТ «Український бізнес банк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Велес-Д», визнати недійсним Договір про відступлення права вимоги від 04.12.2014 р., укладеним між позивачем та відповідачем, за договором поруки № 1-СевОв від 21.09.2011, визнати недійсним Договір про відступлення права вимоги від 04.12.2014 р., укладеним між ПАТ «Український бізнес банк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Велес-Д», за договором поруки № 2-СевОв від 21.09.2011 р. та у порядку застосування реституції зобов'язати товариство з обмеженою відповідальністю «Велес-Д» повернути ПАТ «Український бізнес банк» документи, отримані згідно Додатку № 3 до Договору факторингу № 4 від 04.12.2014.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 10.10.2017 р. порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 31.10.2017 р.

24.10.2017 р. до канцелярії суду позивач подав документи по справі на виконання вимог ухвали суду від 10.10.2017 р.

У судове засідання 31.10.2017 р. представник відповідача не з'явився, вимоги ухвали суду від 10.10.2017 р. не виконав, про поважні причини неявки в суд не повідомив, хоча про час та дату судового засідання повідомлений належним чином.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 31.10.2017 р. розгляд справи відкладено на 27.11.2017 р.

У судове засідання 27.11.2017 р. представник відповідача не з'явився, вимоги ухвали суду від 10.10.2017 р. не виконав, про поважні причини неявки суд не повідомив, хоча про час та дату судового засідання повідомлений належним чином.

Представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов.

Відповідно до ст. 75 ГПК України справа розглядається за наявними матеріалами.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

04.12.2014р. між Публічним акціонерним товариством «Український бізнес банк» (клієнт) та товариством з обмеженою відповідальністю «Велес-Д» (фактор) було укладено Договір факторингу № 4.

Відповідно до п. 1.1 договору в порядку та на умовах, визначених Договором факторингу клієнт продає (переуступає) фактору право вимоги до боржника, які включають в себе кредитний договір (далі - Кредитний договір, деталі якого містяться у додатку № 1 до Договору факторингу), а фактор приймає такі права вимоги та зобов'язується передати фінансування в розпорядження клієнта за плату.

Підпунктом 1.1.4 пункту 1.1 договору визначено, що загальна сума заборгованості за Кредитним договором на дату набрання чинності Договору факторингу складає 1 019 944,53 грн.

Згідно з п. 2.1 договору фактор надає фінансування клієнту у національній валюті України в сумі 10 199,45 грн.

Договір факторингу вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін (пункт 6.1 Договору факторингу).

Відповідно до п. 6.2 договору строк дії Договору факторингу розпочинається з моменту набрання чинності Договором факторингу та діє невизначений строк.

Судом встановлено, що позивач передав, а відповідач прийняв права вимоги (з усією документацією), як визначено у Договорі факторингу, що підтверджується актом приймання-передачі прав вимоги від 04.12.2014 р.

Згідно з актом прийому-передачі документів до Договору факторингу позивач передав, а відповідач прийняв документи, перелік яких визначений в акті.

04.12.2014 між Банком (Цедент) та Товариством (Цесіонарій) укладено Договір про відступлення права вимоги за договором поруки № 1-СевОв від 21.09.2011 р.

04.12.2014 між Банком (Цедент) та Товариством (Цесіонарій) укладено Договір про відступлення права вимоги за договором поруки № 2-СевОв від 21.09.2011 р.

Відповідно до п. 1.1 вищезазначених договорів про відступлення права вимоги за договорами поруки Цедент, що є кредитором за договорами поруки № 1-СевОв та № 2-СевОв від 21.09.2011 р., яким забезпечено виконання зобов'язань товариства з обмеженою відповідальністю «Тульчинка-Юг» за договором надання кредиту овердрафт № 14-СевОв від 21.09.2011 р. передає, а Цесіонарій приймає всі права вимоги за договором поруки.

Згідно з п. 2.1 вищезазначених договорів про відступлення права вимоги за договорами поруки відступлення права вимоги за договором поруки, вказаним в пункті 1.1 цих договорів, розповсюджується в повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги, включаючи право на задоволення поручителем за договором поруки вимог Цесіонарія щодо виконання зобов'язань за договором про надання кредиту овердрафт № 14-СевОв від 21.09.2011 р. у відповідності до договору поруки.

Постановою правління Національного банку України від 25.12.2014 № 844 Банк віднесено до категорії неплатоспроможних.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) від 25.12.2014 № 164 з 26.12.2014 розпочато процедуру виведення Банку з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації.

Постановою правління Національного банку України від 23.04.2015 № 265 постановлено відкликати банківську ліцензію та ліквідувати Банк.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду від 24.04.2015 № 87 з 24.04.2015 розпочато процедуру ліквідації Банку та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Банку Білу Ірину Володимирівну з повноваженнями строком до 23.04.2016 р.

24.03.2016 р. Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято Рішення № 404 від 24.03.2016 р., яким подовжено строки здійснення процедури ліквідації ПАТ «Український бізнес банк» на два роки по 23.04.2018 р. включно.

12.08.2015 р. за результатом проведення суб'єктом оціночної діяльності, товариством з обмеженою відповідальністю «Ако Експерт», незалежної оцінки ринкової вартості активів Банку у вигляді права грошової вимоги до позичальників за кредитними договорами (в тому числі й за договором про надання кредиту овердрафт № 14-СевОв від 21.09.2011 р., укладеним між ПАТ «Український бізнес банк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Тульчинка-Юг»), станом на момент продажу цих активів (станом на дату укладення договору факторингу) - складено Звіт № 07-02/08-15/РД1 про незалежну оцінку прав вимоги за кредитним договором.

Відповідно до вищезазначеного Звіту про незалежну оцінку прав вимоги за кредитним договором ринкова вартість активу ПАТ «Український бізнес банк» у вигляді права вимоги за договором про надання кредиту овердрафт № 14-СевОв від 21.09.2011 р., укладеним між позивачем і товариством з обмеженою відповідальністю «Тульчинка-Юг», перевищує ціну продажу цього активу більше ніж на 95 відсотків:

- Розмір відступленого права вимоги - 1 019 944,53 грн.;

- Ринкова вартість відступленого права вимоги - 210 720,54 грн.;

- Ціна продажу - 10 199,45 грн.;

- Процентне відношення ціни продажу до ринкової вартості - 4,84 %.

Суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

Статтею 215 ЦК України визначено, що нікчемним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом.

Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 6 листопада 2009 року, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Згідно абз. 2-4 п.2.5.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2011 р. № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, за змістом частини другої статті 215 ЦК України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним.

Згідно з ч.1 статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Пункт 8 Розділу X Прикінцевих та перехідних положень цього Закону встановлює, що законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону.

Таким чином у спорах, пов'язаних з виконанням неплатоспроможним банком, в якому введено тимчасову адміністрацію та/або запроваджено процедуру ліквідації, своїх зобов'язань перед кредиторами, норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є спеціальними, оскільки цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Відповідно до п. п. 3, 4 ч. 2 ст. 37 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право: продовжувати, обмежувати або припиняти здійснення банком будь-яких операцій; повідомляти сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Як передбачено ч. 1 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та абз. 3 п. 1.18 глави першої розділу III "Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку", затвердженим рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.07.2012 № 2 (далі - рішення № 2), уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити збереження активів та документації банку.

Згідно з ч. 2. ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Згідно з п.3 ч.3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, якщо банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору.

Крім того, позивач подав суду рецензію на звіт № 07-08/08-15РД1, в якій рецензент дійшов висновку про те, що вказаний звіт у цілому відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, але має незначні недоліки, що не вплинули на достовірність оцінки.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання, відповідно до договору.

Статтею 13 цього Закону передбачено можливість здійснення рецензування звіту про оцінку майна, що здійснюється на вимогу особи, яка використовує оцінку майна та її результати для прийняття рішень, у тому числі на вимогу замовників (платників) оцінки майна, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, судів та інших осіб, які мають заінтересованість у неупередженому критичному розгляді оцінки майна, а також за власною ініціативою суб'єкта оціночної діяльності. Підставою для проведення рецензування є письмовий запит до осіб, які відповідно до цієї статті мають право здійснювати рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна).

Згідно з ст. 32 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» оцінювачі та суб'єкти оціночної діяльності - суб'єкти господарювання несуть відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору, зокрема за недостовірність чи необ'єктивність оцінки майна, відповідно до умов договору та закону.

Разом з тим, у результаті незалежної оцінки було визначено ринкову вартість права відступлення вимоги, яка є в 20 разів більшою (210 720,54 грн.), ніж та, яку сторони узгодили (10 199,45 грн.).

Отже, Банк відступив право вимоги з порушенням вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки ціна Договору факторингу відрізняється більше ніж на 20 % від ринкової вартості права вимоги на день укладення правочину.

Таким чином, Договір факторингу не відповідає вимогам вищезазначеного закону, а тому є підстави для визнання його недійсним.

Що ж до вимог про визнання недійсними Договорів про відступлення права вимоги за договорами порук № 1-СевОв від 21.09.2011 р. та № 2-СевОв від 21.09.2011 р., які були укладені на виконання умов Договору факторингу, то вони як похідні від вимоги про визнання недійсним Договору факторингу, також підлягають задоволенню.

Згідно Акту приймання-передачі документів до Договору факторингу № 4 від 04.12.2014 р., укладеного в якості додатку № 3 до Договору факторингу № 4 від 04.12.2014 р., ПАТ «Український бізнес банк» передало, а Товариство з обмеженою відповідальністю «Велес-Д» прийняло ряд документів згідно переліку.

Вимога позивача про зобов'язання повернути документи, визначені Актом приймання-передачі документів до Договору факторингу № 4 від 04.12.2014 р. підлягає задоволенню з огляду на недійсність договору.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно ч. 5 статті 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ч.1 с. 32, ч.1 ст. 33, ст.ст. 34, 44, ч. 5 ст. 49, ст. 75, ст.ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати недійсним Договір факторингу № 4, укладений 04.12.2014 р. між публічним акціонерним товариством «Український бізнес банк» (83001, м. Донецьк, вул. Артема, 125, ) та товариством з обмеженою відповідальністю «Велес-Д» (01013, м. Київ, вул.. Будіндустрії, 7, ).

3. Визнати недійсним Договір про відступлення права вимоги за договором поруки від 04.12.2014 р. (№ 1-СевОв від 21.09.2011 р.), укладений 04.12.2014 р. між публічним акціонерним товариством «Український бізнес банк» (83001, м. Донецьк, вул. Артема, 125, ) та товариством з обмеженою відповідальністю «Велес-Д» (01013, м. Київ, вул.. Будіндустрії, 7, ).

4. Визнати недійсним Договір про відступлення права вимоги за договором поруки від 04.12.2014 р. (№ 2-СевОв від 21.09.2011 р.), укладений 04.12.2014 р. між публічним акціонерним товариством «Український бізнес банк» (83001, м. Донецьк, вул. Артема, 125, ) та товариством з обмеженою відповідальністю «Велес-Д» (01013, м. Київ, вул.. Будіндустрії, 7, ).

5. Зобов'язати товариство з обмеженою відповідальністю «Велес-Д» (01013, м. Київ, вул.. Будіндустрії, 7, ) повернути публічному акціонерному товариству «Український бізнес банк» (83001, м. Донецьк, вул. Артема, 125, ) документи, отримані згідно Додатку № 3 до Договору факторингу № 4 від 04.12.2014 р.

6. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Велес-Д» (01013, м. Київ, вул.. Будіндустрії, 7, ) на користь публічного акціонерного товариства «Український бізнес банк» (83001, м. Донецьк, вул. Артема, 125, ) витрати по сплаті судового збору в розмірі 6 400 (шість тисяч чотириста) грн. 00 коп.

7. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання рішення: 06.12.2017 року.

Суддя С.М. Мудрий