РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.12.2017Справа №910/19368/17

За позовом Олександрійського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області

до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

про стягнення 1 811,33 грн.

суддя Пукшин Л.Г.

Представники:

від позивача не з'явився

від відповідача Слюстін А.Г. - представник за довіреністю № 6255-к-о від 15.05.17

В судовому засіданні 06.12.2017 в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Олександрійського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення 1 811,33 грн.

В обґрунтування позовних вимог Олександрійське об'єднане управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області (надалі - позивач) зазначає, що у період з 13.01.2017 по 26.01.2017 Управлінням пенсійного фонду України по Петрівському районі було проведено перевірку своєчасності та правильності зарахування коштів Фонду на поточні рахунки пенсіонерів відділенням «Петрівської філії Кіровоградського РУ ПАТ КБ «Приватбанк» за період з 01.01.2016 по 31.12.2016. За підсумками перевірки складено Акт від 26.01.2016 відповідно до якого виявлено порушення, а саме несвоєчасне повернення коштів з поточного рахунку пенсіонера на загальну суму 1 811,33 грн. Зокрема, пенсіонер ОСОБА_2, помер ІНФОРМАЦІЯ_1, Фонд направив 29.11.2016 року повідомлення Петрівському відділенню Кіровоградського РУ ПАТ КБ «Приватбанк» про необхідність повернення коштів, однак Банком було повернуто несвоєчасно із затримкою 3 дні, а саме 05.12.2016. Позивач 26.01.2017 року повідомив банк про результати перевірки та необхідності сплатити штрафу у розмірі 1 1811,33 грн. Однак, банком не сплачено вказаний штраф, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення штрафу у розмірі 1 181,33 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.11.2017 порушено провадження по справі № 910/19368/17 за вказаною позовною заявою та призначено її розгляду у судовому засіданні на 06.12.2017.

20.11.2017 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву та клопотання про долучення документів на виконання вимог ухвали суду.

30.11.2017 загальним відділом діловодства суду зареєстроване клопотання позивача про розгляд справи без участі уповноваженого представника позивача.

У судове засідання 06.12.2017 з'явився представник відповідача щодо клопотання позивача про розгляд справи без його участі не заперечував.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти вимог з підстав наведених у відзиві, зокрема, зазначив, що з моменту зарахування коштів на рахунок пенсіонерів саме вони є власниками цих коштів і відповідач не має права ними розпоряджатись без згоди та розпоряджень власників, а відтак сума пенсії не може вважатись "невикористаною". Накладення ж штрафу, на думку відповідача, можливе лише за несвоєчасне повернення коштів, невикористаних для здійснення пенсійних виплат, а відповідальність за порушення строків повернення зарахованих коштів ч.11 ст.106 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" не передбачена. Крім того, відповідач зазначає, що рішення про накладення штрафу позивачем не приймалось, що позбавляє відповідача права оскаржити таке рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

31.12.2009 р. між Управління Пенсійного фонду України в Петрівському районі Кіровоградської області, правонаступником якого є Олександрійське об'єднане управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області (надалі - позивач/Фонд) та Філією «Кіровоградське регіональне управління Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк») надалі - відповідач/Банк) укладено договір на зарахування і виплату пенсій та грошової допомоги № 86 (надалі - договір) відповідно до умов якого банк виконує функції виплати пенсій та грошової допомоги, передбачені Порядком виплати пенсій та грошової допомоги за згодою пенсіонерів та одержувачів допомоги через їх поточні рахунки у банківських установах, затвердженим постановою КМУ від 30.08.1999 № 1596 (з наступними змінами) далі - Порядок).

Згідно з параграфу 3 статті 1 Розділу 1 договору взаємовідносини між Фондом та установами Банку з питання виплати пенсій та грошової допомоги за згодою пенсіонерів та одержувачів допомоги через їх поточні рахунки у банківських установах регулюються Порядком, цим договором та додатковими угодами до договору, що є його невід'ємними частинами.

За параграфом 2 статті 1 Розділу 1 договору Банк виконує функції, зазначені у параграфі 1 статті 1 цього договору, на території Петрівського району Кіровоградської області.

Параграфом 1 статті 9 Розділу ІV договору передбачено право Фонду перевіряти в установі Банку своєчасність зарахування на поточні рахунки одержувачів, виплату з них сум пенсій та грошової допомоги, а також своєчасність повернення коштів органам Фонду і Управління за умови наявності об'єктивних причин на це (довідки про смерть, вибуття за межі регіону, України тощо).

За доводами позивача, у період з 13.01.2017 по 26.01.2017 Управлінням пенсійного фонду України по Петрівському районі було проведено перевірку своєчасності та правильності зарахування коштів Фонду на поточні рахунки пенсіонерів відділенням «Петрівської філії Кіровоградського РУ ПАТ КБ «Приватбанк» за період з 01.01.2016 по 31.12.2016.

За результатами проведеної перевірки складено акт №1 від 26.01.2017, який підписаний з боку банку із зауваженнями.

Перевіркою встановлено несвоєчасне повернення коштів з поточного рахунку пенсіонера на загальну суму 1 811,33 грн, зокрема: «пенсіонер ОСОБА_2, помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Дата виплати пенсій 23 число, і було профінансовано 23.11.2016 року. Письмове повідомлення Фонду про повернення коштів по померлому пенсіонеру надійшло до установи банку 29.11.2016, про що свідчить поставлені спеціалістом банку штамп, підпис та дата. З поточного рахунку померлого пенсіонера кошти були повернуті на рахунок фонду платіжним дорученням від 05.12.2016 з про строчкою 3 дні.».

Банком у своїх запереченнях до акта вказано, що п.11 ст.106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та положення Договору не передбачають відповідальність за порушення строків повернення сум коштів на рахунки органів Пенсійного фонду у випадку, коли суми пенсій були зараховані на поточний рахунок пенсіонера та від органів Пенсійного фонду надходять відомості про смерть такого пенсіонера.

07.02.2017 позивач направив відповідачу листа щодо заперечення на акт та вимогу про сплату штрафу у розмірі 1 811,33 грн.

02.03.2017 позивач отримав відповідь від відповідача, в якій останній зазначив, що відповідальність за порушення строків повернення зарахованих коштів ч.11 ст.106 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" не передбачена.

Несплата відповідачем вказаного штрафу і є причиною виникнення спору.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

За змістом статті 16 Цивільного кодексу України, для захисту своїх прав особа може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту права, який передбачено законом, що регулює відносини сторін або договором між сторонами.

Пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.1999 № 1596 "Про заходи щодо виконання статті 3 Указу Президента України від 4 липня 1998 року N 734" встановлено, що цей Порядок регулює питання виплати пенсій та грошової допомоги, що нараховуються відповідно органами Пенсійного фонду та органами праці та соціального захисту населення і фінансуються за рахунок коштів Пенсійного фонду та відповідних бюджетів, за згодою пенсіонерів та одержувачів допомоги через їх вклади до запитання (поточні рахунки) в установах уповноважених банків.

Відповідно до пункту 13 вищевказаної Постанови у разі надходження до уповноваженого банку відомостей про смерть одержувача пенсії та грошової допомоги уповноважений банк зобов'язаний припинити зарахування коштів на поточний рахунок з місяця, наступного за місяцем смерті одержувача, і зробити відповідну помітку у примірнику списку на зарахування пенсій та допомоги, що підлягає поверненню органу Пенсійного фонду або органу праці та соціального захисту населення.

Згідно ч.11 ст.106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виконавчими органами Пенсійного фонду за несвоєчасну виплату і доставку сум пенсійних виплат одержувачам або несвоєчасне зарахування їх на банківські рахунки пенсіонерів, або несвоєчасне повернення на банківські рахунки виконавчих органів Пенсійного фонду чи Накопичувального фонду сум коштів, не використаних для здійснення пенсійних виплат, за умови своєчасного і в повному обсязі їх фінансування, на організації, у тому числі банки, які здійснюють виплату і доставку пенсій, накладається штраф у розмірі своєчасно не виплачених, не доставлених чи не зарахованих або своєчасно не повернених сум пенсійних виплат.

Відповідно до частин першої, третьої статті 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Частиною 1 ст. 1067 ЦК України визначено, що договір банківського рахунку укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунку у банку на умовах, погоджених сторонами.

Згідно ч. 5 ст.2 Закону України "Про банки та банківську діяльність" банківські рахунки - це рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов'язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які дають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів.

Положеннями п. п. 1.4., 1.7. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України №22 від 21.01.2004 року передбачено, що власником рахунку в банку є особа, яка відкриває рахунок у банку і має право розпоряджатися коштами на ньому.

Виходячи з викладеного вбачається, що банк не є власником коштів, перерахованих Фондом. Банк зобов'язаний зарахувати відповідні суми на особові карткові рахунки одержувачів і за невиконання цього обов'язку Банк несе відповідальність, передбачену Договором.

Таким чином, з моменту зарахування коштів на рахунок пенсіонерів саме вони є власниками коштів, перерахованих Фондом, і Банк не має права ними розпоряджатись без згоди і розпоряджень власників, а тому вважати зазначену суму пенсії «не використаною» законодавчих підстав не має.

Крім іншого, суд зазначає, що відповідно до принципу, встановленого сг.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як встановлено судом, повноваження Олександрійського ОУПФ України Кіровоградської області на момент виникнення спірних правовідносин регулювалися Положенням про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об'єднані управління, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України №28-2 від 22.12.2014р.

Відповідно до пп.10 п.4 Положення (у редакції на момент виникнення спірних відносин) управління Пенсійного фонду України наділено правом застосовувати фінансові санкції, передбачені законом.

Підпунктом 10 п.10 Положення (у редакції на момент виникнення спірних відносин) встановлено, що начальник управління Фонду у встановленому порядку розглядає справи про адміністративні правопорушення і накладає адміністративні стягнення згідно з законодавством, виносить рішення про застосування фінансових санкцій.

Вказані норми кореспондують із частиною 11 ст. 106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», якою передбачено, що виконавчим органам Пенсійного фонду надано право накладати на організації, у тому числі банки, які здійснюють виплату і доставку пенсій, штраф у розмірі своєчасно не виплачених, не доставлених чи не зарахованих або своєчасно не повернених сум пенсійних виплат.

Відповідно до ч. 12 ст. 106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» про нарахування пені та накладення штрафів, передбачених частинами дев'ятою і десятою цієї статті, посадові особи виконавчих органів Пенсійного фонду в порядку, встановленому правлінням Пенсійного фонду, виносять рішення, які протягом трьох робочих днів із дня їх винесення надсилаються страхувальнику, банку чи організації, яка здійснює виплату і доставку пенсій.

Суми пені та штрафів, передбачених частинами дев'ятою і десятою цієї статті, підлягають сплаті страхувальником, банком чи організацією, яка здійснює виплату і доставку пенсій, протягом десяти робочих днів з дня одержання відповідного рішення. При цьому в цей же строк страхувальник, банк чи організація, яка здійснює виплату і доставку пенсій, має право оскаржити зазначене рішення до вищого органу Пенсійного фонду або в судовому порядку з одночасним обов'язковим письмовим повідомленням про це відповідного виконавчого органу Пенсійного фонду, яким прийнято це рішення.

Оскарження рішення виконавчого органу Пенсійного фонду про нарахування пені та накладання штрафів зупиняє строки їх сплати до винесення вищим органом Пенсійного фонду або судом рішення у справі. Строки сплати фінансових санкцій також призупиняються до винесення судом рішення в разі оскарження страхувальником вимоги про сплату недоїмки, якщо накладення фінансових санкцій пов'язано з її виникненням або несвоєчасною сплатою.

З урахуванням наведених вище норм чинного законодавства, накладення штрафу можливе лише шляхом прийняття відповідного рішення. Недотримання вказаних вимог позбавляє можливості оскаржити відповідне рішення органу Пенсійного фонду України про накладення штрафу в судовому порядку, що є порушенням права банківської установи на захист свого права.

Позивачем будь яких доказів щодо прийняття рішення про накладення штрафу за невчасне повернення грошових коштів відповідачем, суду не надано.

Єдиною підставою, за доводами позивача, виникнення у відповідача обов'язку сплатити штраф у вказаному розмірі, є Акт перевірки №1 від 26.01.2017р. та лист від 07.02.2017р. №225/08-23.

Однак, з такими доводами суд не погоджується, оскільки акт перевірки є носієм доказової інформації про виявлені контролюючим органом порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства суб'єктами господарювання, документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу, а тому оцінка акта, в тому числі й оцінка дій службових осіб контролюючого органу щодо його складання, викладення у ньому висновків перевірки, може бути надана судом при вирішенні спору щодо оскарження рішення, прийнятого на підставі такого акта (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду України від 07.07.2015р. по справі № 21-334а15).

Враховуючи викладене, акт перевірки це документ, в якому лише відображено узагальнений опис виявлених перевіркою порушень законодавства, а тому не є правовим документом, який встановлює відповідальність суб'єкта господарювання.

За таких обставин суд погоджується із доводами відповідача, що твердження позивача про обов'язок банку сплатити штраф на підставі Акту перевірки та листа від 07.02.2017р. не є обґрунтованими.

Враховуючи, що рішення про накладення штрафу позивачем не приймалось, а відтак відсутності правові підстав для стягнення з банку штрафних санкцій.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно зі ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

У відповідності до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставини на які він посилався, як на підставу своїх вимог, та на спростування заперечень відповідача проти позову, у зв'язку з чим на підставі встановлених під час розгляду справи обставин суд вважає заявлені позивачем вимоги не обґрунтованими.

При цьому, суд звертає увагу на те, що відповідно до п. 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

На підставі викладеного, керуючись статтями 32, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 07.12.2017.

Суддя Пукшин Л.Г.