КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" грудня 2017 р. Справа№ 910/14513/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Мартюк А.І.

Зубець Л.П.

при секретарі Шмиговській А.М.

за участю представників:

від позивача - Кушнір В.В. (договір про надання послуг адвоката від 08.09.2017р.)

від відповідача 1 - Чорна Т.О. (довіреність №8222-К-Н-О від 23.08.2017 р.)

від відповідача 2 - не з'явився

від третіх осіб - не з'явились

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Гастел Груп»

на рішення господарського суду міста Києва від 04.10.2017 р.

у справі №910/14513/17 (суддя Смирнова Ю.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Гастел Груп»

до 1. Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк»

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Каларі»

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 1

1. Національний банк України

2. Міністерство фінансів України

про визнання права та визнання зобов'язання погашеним

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Гастел Груп» звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Каларі» про визнання за позивачем права вимоги на сплату грошового зобов'язання боржником - ТОВ «Каларі» за кредитними договорами №4К13316И від 21.05.2013 р., №4К13315И від 24.05.2013 р., №4К13699И від 01.11.2013 р., №4К14250И від 17.01.2014 р., а також про визнання погашеним зобов'язання ТОВ «Каларі» перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитними договорами №4К13316И від 21.05.2013 р., №4К13315И від 24.05.2013 р., №4К13699И від 01.11.2013 р., №4К14250И від 17.01.2014 р., які виконано за договором поруки №4К13316И/П від 17.11.2016 р. ТОВ «Гастел Груп».

Ухвалою господарського суду міста Києва від 18.09.2017 р. залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 1 - Національний банк України та Міністерство фінансів України.

Рішенням господарського суду міста Києва від 04.10.2017 р. у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, без дослідження і без надання належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам та з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Представник позивача в судовому засіданні повністю підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив скаргу задовольнити, рішення скасувати, позов задовольнити.

Представник відповідача 1 в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував з тих підстав, що на момент розгляду справи у відповідача 2 існує непогашена заборгованість перед відповідачем 1 за кредитним договором, а тому часткове виконання позивачем, як поручителем, зобов'язань боржника не породжує заміни кредитора в основному зобов'язанні. Також зазначив, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, оскільки позовні вимоги спрямовані на встановлення юридичних фактів. Просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, рішення залишити без змін.

Представники відповідача 2 та третіх осіб в судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили.

Враховуючи те, що в матеріалах справи містяться докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, а строки розгляду апеляційної скарги обмежені ст. 102 ГПК України, колегія суддів, вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку без участі представників відповідача 2 та третіх осіб.

Колегія суддів зазначає, що ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.11.2017 р. явка сторін у судове засідання обов'язковою не визнавалась.

Зважаючи на те, що неявка представників відповідача 2 та третіх осіб не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, апеляційний господарський суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача 1, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

17.11.2016 р. між ТОВ «Гастел Груп» (поручитель) та ПАТ КБ «ПриватБанк» (кредитор) було укладено договір поруки №4К13316И/П, предметом якого, згідно п. 1 є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання ТОВ «Каларі» (боржник) своїх зобов'язань за:

- кредитним договором від 21.05.2013 р. №4К13316И, а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору 1;

- кредитним договором від 24.05.2013 р. №4К13315И, а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору 2;

- кредитним договором від 01.11.2013 р. №4К13699И, а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору 3;

- кредитним договором від 17.07.2014 р. №4К14250И, а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору 4 (а.с. 10).

Відповідно до ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Відповідно до п. 2 договору поруки, поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов'язку боржника за кредитним договором з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору.

Згідно ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

За змістом п. 4 договору поруки, у випадку невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники у сумі заборгованості за кредитом та у сумі відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни відповідно до кредитного договору.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що 18.11.2016 р. ним на виконання умов договору поруки було погашено заборгованість ТОВ «Каларі» за кредитними договорами №4К13316И від 21.05.2013 р., №4К13315И від 24.05.2013 р., №4К13699И від 01.11.2013 р., №4К14250И від 17.01.2014 р. у загальному розмірі 642329482,77 грн. Вказані кошти перераховані на підставі платіжних доручень №10 від 18.11.2016 р. на суму 150369625,75 грн., №9 від 18.11.2016 р. на суму 59412276,93 грн., №12 від 18.11.2016 р. на суму 76956507,56 грн., №11 від 18.11.2016 р. на суму 355591072,53 грн. Тому, позивач вважає, що до нього в межах цієї суми перейшли всі права кредитора за вказаними кредитними договорами. За твердженням позивача, відповідачі не визнають факт погашення позивачем наведеної заборгованості і набуття ним прав вимоги за такими кредитними договорами, у зв'язку з чим він і звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до ст. 1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, з огляду на наведені положення законодавства, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні ст. 34 ГПК України доказами, певного суб'єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача. Тобто законодавець пов'язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача.

У рішенні Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 р. (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Слід зазначити, що до господарського суду має право звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Тобто в контексті цієї норми має значення лише суб'єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту. Виключно суб'єктивний характер заінтересованості як переконаності в необхідності судового захисту суб'єктивного матеріального права чи законного інтересу може підтверджуватися при зверненні до суду лише посиланням на таку необхідність самої заінтересованої особи. Саме тому, суд не вправі відмовити у прийнятті позовної заяви з тих лише підстав, що не вбачається порушення матеріального права чи законного інтересу позивача, або заявник без належних підстав звернувся до суду в інтересах іншої особи.

Разом з тим, на позивача покладений обов'язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Обов'язок доказування та подання доказів, відповідно до ст. 33 ГПК України, розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

В судовому засіданні, позивачем не доведено, в чому саме та з яких підстав його права та законні інтереси є порушеними з боку відповідачів.

Відповідачем 1 не заперечується факт укладення договору поруки №4К13316И/П від 17.11.2016 р., отримання коштів від позивача в сумі 642329482,77 грн. згідно платіжних доручень №9, №10, №11, №12 від 18.11.2016 р., зарахування вказаних коштів в рахунок погашення заборгованості по поверненню кредиту та сплати відсотків, як це передбачено умовами договору поруки. Крім того, не надано доказів повернення цих коштів, як помилково перерахованих, у зв'язку з відсутністю укладеного з ним договору поруки №4К13316И/П.

Згідно ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем).

Відповідно до ч. 2 ст. 556 ЦК України, до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

У відповідності до п. 8 договору поруки від 17.11.2016 р. №4К13316И/П, до поручителя, що виконав обов'язки боржника за кредитним договором, переходять всі права кредитора за кредитним договором і договору(ам) застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення виконання зобов'язань боржника перед кредитором за кредитним договором у частині виконаного зобов'язання.

Отже, перехід до поручителя прав кредитора у зобов'язані після виконання ним обов'язку боржника відбувається в силу прямої вказівки закону та будь-яких інших дій для переходу такого права вчиняти не потрібно.

Що стосується обґрунтувань щодо заявлених позовних вимог по відношенню до відповідачів, то позивачем не надано пояснень, якими саме діями чи бездіяльністю відповідачі порушують його права та інтереси.

Доказів того, що відповідачами не визнаються або оспорюються обставини щодо сплати позивачем на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» коштів у розмірі 642329482,77 грн. в рахунок погашення заборгованості ТОВ «Каларі» за кредитними договорами від №4К13316И від 21.05.2013 р., №4К13315И від 24.05.2013 р., № 4К13699И від 01.11.2013 р., №4К14250И від 17.01.2014 р. позивачем не надано.

За таких обставин, оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено факт порушення або невизнання відповідачами його прав та охоронюваних законом інтересів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем, в порушення зазначеної норми, належним чином апеляційну скаргу не обґрунтовано, доказів та підстав для скасування рішення суду першої інстанції апеляційному суду не наведено.

З огляду на викладене, посилання скаржника на те, що рішення суду першої інстанції прийнято з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, без дослідження і без надання належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам та з порушенням норм матеріального та процесуального права, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Крім того, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду та не підтверджуються наявними матеріалами справи.

Тому колегія суддів вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 04.10.2017 р. у даній справі є таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Гастел Груп» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 04.10.2017 р. у справі №910/14513/17 залишити без змін.

Справу №910/14513/17 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання судовим рішенням апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді А.І. Мартюк

Л.П. Зубець