КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" грудня 2017 р. Справа№ 910/9649/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Дикунської С.Я.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Моторного (транспортного) страхового бюро України

на рішення Господарського суду міста Києва від 11.09.2017

у справі № 910/9649/17 (суддя Ковтун С.А.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Крона»

до Моторного (транспортного) страхового бюро України

про стягнення 631 939,57 грн

за участю представників сторін:

від позивача: представник Залевська Н.С. (довіреність №28/2017 від 29.09.2017);

від відповідача: не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Крона» (надалі - ПрАТ «СК «Крона») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Моторного (транспортного) страхового бюро України (надалі - МТСБУ) про стягнення 631 939,57 грн, з яких 599 120,53 грн основного боргу, 7 087,66 грн 3% річних та 25 731,38 грн інфляційних втрат, посилаючись на невиконання у повному обсязі відповідачем своїх зобов'язань з повернення гарантійних внесків позивача.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.09.2017 у справі №910/9649/17 позов задоволено повністю, стягнуто з МТСБУ на користь ПрАТ «СК «Крона» 599 120,53 грн боргу, 7 087,66 грн 3% річних, 25 731,38 грн інфляційних та 9 479,09 грн судового збору.

Не погоджуючись із вищевказаним рішенням, МТСБУ звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 11.09.2017 та прийняти нове, яким вимоги ПрАТ «СК «Крона» задовольнити частково, стягнувши з МТСБУ на користь позивача 149 044,61 грн.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду дійсним обставинам справи та нормам матеріального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.11.2017 вказану апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 06.12.2017.

У судове засідання відповідач явку свого уповноваженого представника не забезпечив, про день, місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином.

Вислухавши думку представника позивача, враховуючи, що відповідач не повідомив суд про поважність причин нез'явлення до суду апеляційної інстанції та не заявив клопотань про відкладення розгляду справи, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами та у відсутність уповноваженого представника апелянта.

У судовому засіданні представник позивача проти вимог апеляційної скарги заперечив, вважає її безпідставною та необґрунтованою, у зв'язку з чим просив суд апеляційної інстанції відмовити в її задоволенні, а судове рішення залишити без змін.

06.12.2017 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови апеляційного господарського суду.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, 15.04.2003 між Закритим акціонерним товариством «СК «Київ-Енерго-поліс», правонаступником якого є ПрАТ «СК «Крона» (у тексті договору - страховик) та МТСБУ (у тексті договору - бюро) було укладено договір про співпрацю (далі - договір), предметом якого відповідно до п. 1.1 є співробітництво сторін у сфері організації та провадження обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за внутрішніми договорами страхування.

Відповідно до п.п. 4.1.1., 4.1.2. договору страховик зобов'язався сплатити вступний внесок на умовах передбачених пунктом 5.1. договору та своєчасно сплачувати щомісячні членські внески.

Договір вступає в силу з дати його підписання та діє протягом одного року, тобто до 14.04.2004. Якщо немає заяв, зауважень та заперечень сторін, даний договір вважається автоматично продовженим на такий же строк (п.12.1, 12.2 договору).

28.12.2012 між ПрАТ «СК «Крона» (у тексті договору - страховик) та МТСБУ (у тексті договору - бюро) було укладено договір про співпрацю №098 (далі - договір №098), предмет якого є аналогічним предмету вищевказаного договору.

Згідно з п.п. 2.1.12, 2.1.15 договору №098 страховик зобов'язується сформувати в централізованому страховому резервному фонді захисту потерпілих у ДТП базовий гарантійний внесок у сумі еквівалентній 500 000,00 євро; поповнювати базовий та вносити додаткові гарантійні внески у фонді захисту потерпілих у випадках та на умовах, встановлених Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», положенням про цей фонд, іншими внутрішніми документами чи рішеннями органів управління бюро, прийнятими у межах їх повноважень.

Відповідно до п. 2.2.8 договору №098 бюро зобов'язується повернути на умовах, що встановлені Законом, положенням про фонд захисту потерпілих та цим договором, гарантійні внески, сплачені страховиком до цього фонду.

Пунктом 5.1 договору №098 погоджено, що у разі припинення членства страховика в бюро та наявності не врегульованих страховиком подій, що мають ознаки страхових випадків за його внутрішніми договорами страхування, Дирекція бюро має право прийняти рішення про повернення страховику залишку гарантійного внеску у фонді захисту потерпілих шляхом врегулювання таких подій.

Цей договір вступає в силу з дати його підписання сторонами та скріплення їх печатками (18.01.2013) та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором (п. 12.1 договору №098).

Як вбачається з матеріалів справи, 04.11.2013 позивач надіслав на адресу відповідача заяву вих. №910/1 про добровільний вихід із членів МТСБУ з 05.11.2013 (а.с. 61).

23.01.2014 відповідач надіслав позивачеві повідомлення №7/3-09/2072 про втрату статусу асоційованого члена МТСБУ (а.с. 64-66), 25.06.2014 позивач листом повернув відповідачеві свідоцтво № 098 про асоційоване членство в МТСБУ від 10.11.2011 та просив розпочати процедуру повернення гарантійного внеску.

У зв'язку з добровільним виходом із членів бюро позивач звернувся до відповідача з листом вих. № 22 від 03.02.2017, в якому виклав вимогу щодо повернення страховику відрахувань та гарантійних внесків до централізованих страхових резервних фондів, з урахуванням інвестиційного доходу (а.с. 69).

З огляду на те, що відповідач своєчасно не розпочав процедуру повернення внесків у порядку та у терміни встановлені Положенням про централізований страховий резервний фонд захисту потерпілих у дорожньо-транспортних пригодах, затвердженого Протоколом координаційної ради МТСБУ від 06.12.2012 №31/2012, ПрАТ «СК «Крона» звернулося з позовом до МТСБУ про стягнення з останнього 194 540,42 грн, з яких 114 926,78 грн заборгованості з невиплати першого платежу, 31 991, 90 грн пені, 43 317,46 грн інфляційних нарахувань та 4 304,28 грн 3% річних.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.10.2016 у справі № 910/22866/15, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 26.12.2016, змінено рішення першої інстанції, позов задоволено частково, стягнено з МТСБУ на користь ПрАТ «СК «Крона» 106 974,17 грн першої частини гарантійного внеску (10%), 3 807,11 грн 3% річних та 43 317,46 грн інфляційних втрат.

При цьому, у постанові Київського апеляційного господарського суду від 19.10.2016 у справі № 910/22866/15 визначено, що загальна сума гарантійних внесків, яку МТСБУ повинен перерахувати ПрАТ «СК «Крона» становить 1 069 741,76 грн.

У зв'язку з тим, що відповідач не виконав свої зобов'язання з повернення гарантійних внесків у повному обсязі, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Заперечуючи проти задоволення позову, як під час розгляду справи місцевим господарським судом, так і в апеляційній скарзі відповідач зазначав, що виконав свої зобов'язання у повному обсязі, а в своїй постанові № 910/22866/15 від 19.10.2016 Київський апеляційний господарський суд дійшов помилкових висновків. За твердженням відповідача, поверненню підлягає лише фактично сплачений гарантований внесок та інвестиційний дохід, розмір якого, з урахуванням повернутих сум, складає 286 412,75 грн (274640,24 грн - залишок гарантованого внеску та 11 772,51 грн - інвестиційний дохід).

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, місцевий господарський суд виходив з того, що в силу ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, розмір загальної суми гарантійних внесків, яка підлягає поверненню позивачеві, встановлений постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.10.2016 у справі № 910/22866/15, а тому дана обставина повторного доведення не потребує.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, а доводи скаржника вважає безпідставними та такими, що спростовуються наявними у справі доказами, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 39 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ є єдиним об'єднанням страховиків, які здійснюють обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Одним з основних завдань МТСБУ є здійснення виплат із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених цим Законом.

Згідно з ч.1 ст. 49 вказаного Закону обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності має право здійснювати страховик, який має ліцензію на здійснення даного виду страхування та є членом МТСБУ.

Члени МТСБУ зобов'язані сплачувати: а) членські внески у розмірі, визначеному загальними зборами членів МТСБУ; б) гарантійні та інші внески до фондів МТСБУ, створених відповідно до цього Закону та положень про порядок і умови формування централізованих страхових фондів, а також компенсацію здійснених МТСБУ витрат за зобов'язаннями страховиків (ч. 1 ст. 59 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Згідно з пунктом 4.6 Положення про членство в Моторному (транспортному) страховому бюро України, затвердженого протоколом загальних зборів членів МТСБУ від 15.09.2010 № 38/2010 (далі - Положення) страховик припиняє своє членство з дати набрання чинності рішення з питання виключення з членів, а у разі втрати страховиком статусу асоційованого або повного члена МТСБУ, позбавлення членства страховика в МТСБУ - з дати вихідної реєстрації МТСБУ відповідного листа.

Отже, як правильно встановлено місцевим господарським судом, враховуючи подану позивачем до МТСБУ заяву №910/1 від 04.11.2013 про добровільний вихід із членів МТСБУ з 05.11.2013 та з огляду на повідомлення МТСБУ №7/3-09/2072 від 23.01.2014 про втрату статусу асоційованого члена МТСБУ, ПрАТ «СК «Крона» з 05.11.2013 припинило свою діяльність, пов'язану з укладенням договорів обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності та з 23.01.2014 не є членом МТСБУ.

Як вже вище зазначалося судом, 25.06.2014 позивач листом повернув відповідачеві свідоцтво № 098 про асоційоване членство в МТСБУ від 10.11.2011 та просив розпочати процедуру повернення гарантійного внеску.

До правовідносин повернення внесків застосовуються норми положень та законів, що діяли на момент виходу страховика із членів МТСБУ, тобто станом на 23.01.2014.

Нормами ст. 51 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що гарантійні внески, сплачені страховиком до централізованих страхових резервних фондів МТСБУ, з урахуванням інвестиційного доходу, отриманого від розміщення таких внесків, та з вирахуванням коштів, сплачених МТСБУ, підлягають поверненню страховику за умови, що стосовно нього не здійснюється процедура ліквідації та/або банкрутства. Строк такого повернення з фонду захисту потерпілих становить три роки з дня припинення асоційованого членства страховика в МТСБУ, з фонду страхових гарантій - п'ять років з дня припинення його повного членства в МТСБУ, але не раніше наступного дня після виконання зобов'язань за договорами міжнародного страхування та перестрахування або передачі зобов'язань іншому страховику - повному члену МТСБУ.

Відповідно до п. 3.12.2. Положення про централізований страховий резервний фонд захисту потерпілих у дорожньо-транспортних пригодах, затвердженого Протоколом координаційної ради МТСБУ 06.12.2012 № 31/2012, яке діяло станом на 23.01.2014, гарантійні внески повертаються Дирекцією Бюро частинами: 10% його залишку - протягом 12 місяців з дати виходу страховика із складу Бюро, 30% залишку - протягом 12 місяців з дати виплати першої частини і решта залишку не пізніше закінчення трирічного строку з дати виходу страховика зі складу Бюро.

Як було зазначено вище, оскільки відповідач не розпочав процедуру повернення внесків позивача у порядку та у терміни, встановлені Положенням про централізований страховий резервний фонд захисту потерпілих у дорожньо-транспортних пригодах, затвердженого Протоколом координаційної ради МТСБУ 06.12.2012 №31/2012, позивач звернувся з позовом до суду.

Київський апеляційний господарський суд у своїй постанові від 19.10.2016 у справі № 910/22866/15 за позовом ПрАТ «СК «Крона» до МТСБУ про стягнення заборгованості, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 26.12.2016, присудив стягнути з МТСБУ на користь ПрАТ «СК «Крона» 106 974,17 грн першої частини гарантійного внеску (10% від загальної суми заборгованості), 3 807,11 грн 3% річних та 43 317,46 грн інфляційних витрат.

Згідно з ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Пунктом 2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2013 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» роз'яснено, що не потребують доказування преюдиціальні факти, тобто встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) у процесі розгляду іншої справи, в якій беруть участь ті самі сторони, в тому числі і в тих випадках, коли в іншому спорі сторони мали інший процесуальний статус (наприклад, позивач у даній справі був відповідачем в іншій, а відповідач у даній справі - позивачем в іншій). Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Право на справедливий розгляд судом, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, юрисдикцію та практику Європейського суду з прав людини, повинно тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільного спадку Договірних Держав. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності (res judicata), який, inter alia (серед іншого), вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів.

Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов'язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру.

Така процедура сама по собі не суперечить принципові юридичної визначеності в тій мірі, в якій вона використовується для виправлення помилок правосуддя (див. рішення Європейського суду з прав людини у справах Желтяков проти України, № 4994/04, від 09.06.2011).

Враховуючи те, що постанова Київського апеляційного господарського суду від 19.10.2016 у справі № 910/22866/15 залишена без змін за результатами касаційного перегляду, набрала законної сили у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку, та беручи до уваги, що сторонами у вказаній справі є ті ж самі юридичні особи, що і у даній справі, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про доведеність та обґрунтованість встановлених у зазначеній постанові обставин, зокрема, що загальна сума гарантійних внесків, яка підлягає поверненню позивачеві становить 1 069 741,76 грн, з яких 728 300,52 грн фактичного сплаченого гарантійного внеску, 312 707,78 грн сформованого гарантійного внеску та 28 733,46 грн інвестиційного доходу.

При цьому, доводи апелянта про те, що розмір загальної суми гарантійних внесків, яка підлягає поверненню позивачеві, не є обставиною у розумінні ч. 3 ст. 35 ГПК України, а є правовою оцінкою іншим судом відповідних обставин, колегією суддів відхиляються як помилкові та безпідставні, оскільки, надавши оцінку обставинам, доводам сторін та доказам, наявним у матеріалах справи, апеляційний господарський суд у справі № 910/22866/15 встановив, що загальна сума гарантійних внесків, яка підлягає поверненню позивачеві становить 1 069 741,76 грн.

З урахуванням встановлених у справі № 910/22866/15 обставин, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що при розгляді даної справи з МТСБУ на користь ПрАТ «СК «Крона» підлягає стягненню сума гарантійних внесків, розрахована виходячи з загальної суми гарантійних внесків у розмірі 1 069 741,76 грн, і дана обставина не підлягає повторному доведенню.

Як стверджує позивач та не заперечує відповідач, із вказаної суми 1 069 741,76 грн МТСБУ сплатило на користь ПрАТ «СК «Крона»:

29.08.2016 - інвестиційний дохід від розміщення коштів ФЗП у розмірі 241 870,73 грн;

15.12.2016 - примусово, в порядку виконавчого провадження, суму першого траншу гарантійних внесків 106 974,17 грн, разом із штрафними санкціями та частиною інвестиційного доходу, всього 156 410,23 грн.

Таким чином, сума заборгованості відповідача становила 962 767,59 грн (залишок гарантійних внесків).

Із вирахуванням 28 733,46 грн інвестиційного доходу, що були сплачені в платежі 156 410,23 грн (а.с. 97), борг відповідача становить 934 034,13 грн.

Крім того, згідно зі звітом про рух коштів ФЗП за 4 квартал 2016 року, що МТСБУ надіслало до страховика, розмір заборгованості по інвестиційному доходу становить додатково 11 772,51 грн (а.с. 70).

Отже, після виплати першого траншу гарантійних внесків борг відповідача становить 945 806,64 грн.

При цьому, відповідач задовольнив вимогу позивача від 03.02.2017 на суму 945 806,64 грн частково, сплативши 346 686,11 грн із призначенням платежу «повернення гарантійного внеску ФЗП» (а.с. 96).

З огляду на викладене, місцевим господарським судом правильно встановлено, що станом на день розгляду справи в суді відповідач не повернув позивачеві 599 120,53 грн гарантійного внеску із урахуванням інвестиційного доходу.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Враховуючи п. 51.9 ст. 51 України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та п. 3.12.2. Положення про централізований страховий резервний фонд захисту потерпілих у дорожньо-транспортних пригодах, затвердженого Протоколом координаційної ради МТСБУ 06.12.2012 року № 31/2012, МТСБУ повинно було сплатити страховику всі три платежі гарантійних внесків до 23.01.2017.

Згідно вимог статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

З огляду на вищевикладене та враховуючи, що борг перед позивачем на час прийняття рішення не погашений, а його розмір підтверджується наявними матеріалами справи та відповідачем не спростований, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду та вважає, що позовна вимога про стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 599 120,53 грн є обґрунтованою, документально підтвердженою та такою, що підлягає задоволенню.

Крім того, позивач просив стягнути з відповідача нараховані на суму боргу 3% річних у розмірі 7 087,66 грн та інфляційні втрати у розмірі 25 731,38 грн, які нараховані за період з 24.01.2017 по 14.03.2017 на суму 945 806,64 грн та з 15.03.2017 по 18.05.2017 на суму 599 120,53 грн.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Отже прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Враховуючи прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання, перевіривши здійснені позивачем розрахунки місцевий господарський суд дійшов правильного висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних у сумі 7 087,66 грн та інфляційні втрати у сумі 25 731,38 грн.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог у повному обсязі, а саме, стягнення з відповідача на користь позивача 631 939,57 грн, з яких 599 120,53 грн основного боргу, 7 087,66 грн 3% річних та 25 731,38 грн інфляційних втрат.

Згідно зі ст.ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються судом письмовими та речовими доказами, поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь у судовому процесі. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 11.09.2017 у справі №910/9649/17 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга МТСБУ має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі статті 49 ГПК України покладається на апелянта.

Керуючись статтями 4-3, 32, 33, 35, 43, 49, 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення Господарського суду міста Києва від 11.09.2017 у справі №910/9649/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.09.2017 у справі №910/9649/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/9649/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Г.А. Жук

С.Я. Дикунська