ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

12.12.2017р. Справа №905/2057/17

за позовом Приватного акціонерного товариства «Весна-Трансекспо», м.Дніпро

до відповідача ОСОБА_1 акціонерного товариства «ДТЕК Донецькобленерго»,

м.Краматорськ

про стягнення заборгованості в розмірі 148950,15 грн.

Головуючий суддя Левшина Г.В.

Суддя Тарапата С.С.

Суддя Кротінова О.В.

Представники:

від позивача: не зявився

від відповідача: ОСОБА_2-по дов.

В засіданні суду брали участь:

СУТЬ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Весна-Трансекспо», м.Дніпро, позивач, звернувся до господарського суду з позовною заявою до відповідача, ОСОБА_1 акціонерного товариства «ДТЕК Донецькобленерго», м.Краматорськ, про стягнення заборгованості в сумі 148950,15 грн., у тому числі основний борг в сумі 132924,00 грн., інфляція в сумі 7544,51 грн., три проценти річних в сумі 1835,44 грн. та пеня в сумі 6646,20 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається неналежне виконання грошових зобов'язань на договором поставки №795-ДОЄ-ДЦ від 21.11.2016р., рахунок-фактуру, видаткову накладну, довіреності на отримання товару.

10.10.2017р. відповідачем надано до суду відзив на позовну заяву від 10.10.2017р., письмові пояснення по справі від 30.11.2017р., в яких позовні вимоги не визнані з посилання на відсутність відповідного замовлення на постачання товару, відсутність належних доказів постачання товару позивачем, відсутність відповідного зобовязання зі сплати вартості товару.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, господарський суд встановив:

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання згідно із ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України виникають, зокрема, з договору та інших правочинів.

Згідно ст.712 Цивільного кодексу України, ст.265 Господарського кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

21.11.2016р. між сторонами був підписаний договір поставки №795-ДОЄ-ДЦ, за умовами якого постачальник (позивач) зобов'язується поставити у власність покупця (відповідача) продукцію та/чи обладнання виробничо-технічного призначення, код ГК:19520000-7, в асортименті, кількості, строки, по ціна та з якісними показниками, узгодженими сторонами в специфікації.

Поставка продукції здійснюється партіями в асортименті, кількості, цінам, з якісними показниками та в строки, узгоджені сторонами в цьому договорі.

Під партією продукції сторони розуміють будь-яку кількість продукції, однорідної по своїм якісним показниками, яке супроводжується одним документом про якість та/чи одним товаросупровідним документом.

Строк поставки продукції: 10 календарних днів з моменту письмової заявки на поставку продукції (п.4.1 договору).

Умови поставки продукції DDP, відповідно «Інкотермс-2010», з урахуванням умов та застережень по діючому договору (п.4.2 договору).

Договір вступає в силу з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін і діє до 31.12.2017р., а в частині виконання зобов'язань до повного виконання сторонами грошових зобов'язань (п.8.1 договору).

На виконання договору №795-ДОЄ-ДЦ від 21.11.2016р. позивач поставив відповідачу товар за видатковою накладною №РН-0000010 від 30.01.2017р. на суму 132924,00 грн.

Відповідач у відзиві на позов, поясненнях по справі проти факту отримання товару від позивача за даною видатковою накладною заперечує, посилаючись на втрату ним доступу до всіх первинних документів, у тому числі й щодо договірних зобовязань за договором №795-ДОЄ-ДЦ від 21.11.2016р.

За таких обставин, за твердженням відповідача, у зв'язку з відсутністю відповідного замовлення товару з його боку, відповідної документації, що стосується товару, повноважень у представника на отримання товару, недоведеним є факт постачання товару на суму 132924,00 грн.

Як встановлено, у видатковій накладній №РН-0000010 від 30.01.2017р. наявне посилання на довіреність від 30.01.2017р., згідно якої представник відповідача отримував товар за накладною.

Відповідачем факт видачі даної довіреності не спростований.

Згідно письмових пояснень представника відповідача ОСОБА_3, які були надані суду в порядку ст.30 Господарського процесуального кодексу України, довіреність для отримання товару за договором йому не видавалася, підпис на видатковій накладній є схожим на його, проте, йому не належить.

Проте, вказані пояснення не підтверджені жодними доказами, ОСОБА_3 в судові засідання на виклик суду не зявився.

Згідно із ст.129 Конституції України однією з засад судочинства є змагальність.

За змістом ст.ст.4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України встановлений принцип господарського судочинства, згідно з яким кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог або заперечень.

Таким чином, змагальність полягає в тому, що сторони у процесуальній формі доводять перед судом свою правоту, за допомогою доказів переконують суд у правильності своєї правової позиції. Принцип змагальності вимагає від сторін ініціативи та активності в реалізації їхніх процесуальних прав.

З урахуванням викладеного, обґрунтовуючи свої заперечення проти позову певними обставинами згідно норм ст.ст.4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України відповідач має довести наявність таких обставин певними доказами.

Як зазначено вище, відповідач посилається на відсутність замовлення товару у позивача з його боку.

Проте, відсутність відповідного замовлення жодним чином не може свідчити про відсутність постачання товару позивачем.

Одночасно, підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Як встановлено, у бухгалтерському обліку позивача відображено господарську операцію з постачання товару на суму 132924,00 грн. відповідачу.

Згідно інформації Дніпропетровського управління Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України, яка надійшла до суду 12.12.2017р., позивачем на адресу відповідача 30.01.2017р. було виписано відповідну податкову декларацію на суму 132924,00 грн. Проте, до складу податкового кредиту відповідачем суму ПДВ за даною операцією включено не було.

Відповідно до ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обгрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

З урахуванням наданих до справи документів суд не приймає до уваги заперечення відповідача щодо отримання товару від позивача та вважає доведеним факт виконання позивачем зобовязання з постачання товару відповідачу на суму 132924,00 грн.

Згідно вимог ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобовязання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За приписом ст.526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до п.5.4 договору розрахунки за поставлену продукцію здійснюються відповідачем шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 5 робочих днів з 25 календарного дня з дати поставки.

За висновками суду, свої зобов`язання щодо своєчасної сплати позивачу грошових коштів за поставлений товар всупереч ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України відповідач не виконав.

За приписом ст.218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Відповідно до ст.551 Цивільного кодексу України та ст.230 Господарського кодексу України предметом неустойки є грошова сума, яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частиною 2 ст.551 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір неустойки встановлюється договором або актом цивільного законодавства, при цьому розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі.

Відповідно до п.6.8 договору у разі несвоєчасної оплати продукції, покупець, по письмовій вимозі постачальника, сплачує постачальнику неустойку у виді пені, в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення оплати від вартості своєчасно не сплаченої продукції, але не більш 5% від вартості несвоєчасно сплаченої продукції.

Згідно вказаного пункту договору позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача пені за період з 04.03.2017р. по 17.08.2017р. в розмірі 6646,20 грн.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем на підставі ст.625 Цивільного кодексу України нараховано та предявлено до стягнення три проценти річних за період з 04.03.2017р. по 18.08.2017р. в розмірі 1835,44 грн. та інфляцію в розмірі 7544,51 грн. за період з 04.03.2017р. по 31.07.2017р.

Розрахунок пені та трьох процентів річних, проведений позивачем, є арифметично вірним, таким, що відповідає законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи.

Одночасно, щодо нарахування інфляції за період з 04.03.2017р. по 31.03.2017р. в розмірі 7544,51 грн., господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Таким чином, враховуючи, що за умовами підписаного між сторонами договору відповідач мав сплатити вартість отриманого від позивача товару в строк до 03.03.2017р., нарахування позивачем інфляції за період з 04.03.2017р. по 31.03.2017р. є неправомірним.

Як наслідок, за результатами проведеного судом перерахунку інфляції стягненню з відповідача на користь позивача підлягає інфляція в сумі 5389,78 грн. за період з квітня 2017р. по липень 2017р., а решта вимог про стягнення інфляції в сумі 2154,73 грн. є неправомірною.

За таких обставин, враховуючи, що позов доведений позивачем та обґрунтований матеріалами справи, проте, в частині вимог про стягнення інфляції в сумі 2154,73 грн. є неправомірним, виходячи з того, що заперечення відповідача проти позову є недоведеними, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в сумі 146795,42 грн., у тому числі основний борг в сумі 132924,00 грн., інфляція в сумі 5389,78 грн., три проценти річних в сумі 1835,44 грн. та пеня в сумі 6646,20 грн.

Судовий збір підлягає розподілу між сторонами пропорційно задоволеним позовним вимогам.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4-3, 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Весна-Трансекспо», м.Дніпро до ОСОБА_1 акціонерного товариства «ДТЕК Донецькобленерго», м.Краматорськ про стягнення заборгованості в сумі 148950,15 грн., у тому числі основний борг в сумі 132924,00 грн., інфляція в сумі 7544,51 грн., три проценти річних в сумі 1835,44 грн. та пеня в сумі 6646,20 грн., задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 акціонерного товариства «ДТЕК Донецькобленерго» (84302, м.Краматорськ, вул.Островського, буд.8, р/р НОМЕР_1 в ПАТ «ПУМБ», МФО 334851, ) на користь Приватного акціонерного товариства «Весна-Трансекспо» (49000, АДРЕСА_1, р/р 6001 в ПАТ КБ «Приватбанк», МФО 380805, ) основний борг в сумі 132924,00 грн., інфляцію в сумі 5389,78 грн., три проценти річних в сумі 1835,44 грн. та пеню в сумі 6646,20 грн., всього заборгованість в сумі 146795,42 грн., судовий збір в сумі 2201,93 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

В судовому засіданні 12.12.2017р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення підписано 12.12.2017р.

Головуючий суддя Г.В. Левшина

Суддя С.С. Тарапата

Суддя О.В. Кротінова