ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2017 року Справа № 921/576/16-г/6
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого суддіКондратової І.Д. (доповідач),
суддіКарабаня В.Я.,
суддіКовтонюк В.Л.,
за участю
відповідачаРогожинського М. Є.
розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргу Теребовлянського районного споживчого товариства
на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 23.08.2017 року
у справі№ 921/576/16-г/6 Господарського суду Тернопільської області
за позовомТеребовлянського районного споживчого товариства
доФізичної особи - підприємця Рогожинського Михайла Євгеновича
простягнення неустойки в сумі 21 060,00 грн за неповернення орендованих приміщень згідно договору оренди № 28 від 01.06.2015 року,
ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року Теребовлянське районне споживче товариство (надалі - Теребовлянське РайСТ, позивач) звернулось до Господарського суду Тернопільської області з позовом, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просить стягнути з Фізичної особи - підприємця Рогожинського Михайла Євгеновича (надалі - ФОП Рогожинський М.Є., відповідач) на підставі ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу (надалі - ЦК) України неустойку в сумі 21060,00 грн за період з травня по жовтень 2016 включно (за 6 місяців), посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх договірних зобов'язань за договором договір № 28 оренди об'єкта нерухомості від 01.06.2015 року щодо своєчасного повернення об'єкту оренди.

Відповідач проти позову заперечував, посилаючись на те, що він не прострочив повернення орендованого майна, що підтверджується актом від 04.05.2016 року, що складений відповідачем, а також актом від 29.08.2016 року, що був складений в.о. начальника Теребовлянського РВ ДВС ГТУЮ у Тернопільській області.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 25.05.2017 року (Шумський І.П.), залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 23.08.2017 року (колегія у складі головуючого судді Матущака О.І., суддів: Кравчук Н.М., Мирутенка О.Л.), позов задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 10530,00 грн неустойки.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення ст. 101 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України, ст. 785 ЦК України, просить скасувати постанову Львівського апеляційного господарського суду від 23.08.2017 року, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача, перевіривши згідно ч. 2 ст. 1115, ч. 1 ст. 1117 ГПК України наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в судових рішеннях, а також правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, Вищий господарський суд України дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що 01.06.2015 року між сторонами у справі був укладений договір №28 оренди об'єкта нерухомості, відповідно до умов якого та акту від 01.06.2015 року орендодавець (позивач) передав, а орендар (відповідач) прийняв у тимчасове платне користування частину нежитлового приміщення та частину адмінбудинку ринку, загальною площею 65 кв.м, що знаходиться за адресою: вул. Паращука, 7, м. Теребовля (об'єкт оренди), на строк з 01.06.2015 року по 01.05.2016 року включно.

Після припинення дії договору №28 від 01.06.2015 року (після 01.05.2016 року) відповідач, відповідно до квитанцій від 23.05.2016 року та від 04.06.2016 року сплатив двічі по 2495,00 грн орендної плати по договорах №28,29 від 01.06.2015 року (1755 грн + 740 грн = 2495 грн.) за травень та червень 2016 року. Не повернувши їх, позивач зарахував їх як відповідну орендну плату (письмові пояснення представника позивача від 17.10.2016 за №2/200).

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 14.07.2016 у справі № 921/341/16-г/11 задоволено позов Теробовлянського районного споживчого товариства до ФОП Рогожинського М.Є. про примусове виселення з нежитлового приміщення. Вирішено виселити ФОП Рогожинського М.Є. з нежитлового приміщення адмінбудинку ринку площею 65 кв. м, розташованого за адресою вул. Паращука, 7 у м. Теребовля, що належить позивачу на праві власності.

26.07.2016 року видано наказ Господарського суду Тернопільської області у справі № 921/341/16-г/11.

29.08.2016 року державним виконавцем складено акт, яким встановлено, що Рогожинським М.Є. звільнено приміщення адмінбудинку ринку, зазначеного у виконавчому документі у термін, наданий для добровільного виконання. Представник Теребовлянського районного споживчого товариства (який був присутній при виїзді за місцем виконання), від його підписання відмовився, про що міститься відмітка державного виконавця у даному акті від 29.08.2016 року.

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 23.09.2016 року у справі № 921/341/16-г/11, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 01.11.2016 року та постановою ВГСУ від 19.12.2016 року, виправлено описку в п. 2 резолютивної частини рішення Господарського суду Тернопільської області від 14.07.2016 року у справі № 921/341/16-г/11 та наказі Господарського суду Тернопільської області від 26.07.2016 у справі № 921/341/16-г/11. Викладено його у такій редакції "Виселити ФОП Рогожинського М.Є. (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) з частини нежитлового приміщення та частини адмінбудинку ринку, загальною площею 65 кв. м, за адресою вул. Паращука, 7, м. Теребовля".

04.10.2016 року на підставі акту від 29.08.2016 року винесено постанову ВП №51936977 про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання наказу №921/341/16-г/11, виданого 26.07.2016 року Господарським судом Тернопільської області у зв'язку з виселенням боржника Рогожинського Михайла Євгеновича з приміщення адмінбудинку ринку зазначеного у виконавчому документі у термін, наданий для самостійного виконання.

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 22.02.2017 року у відмовлено у задоволенні скарги на постанову ВП № 51936977 про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання наказу №921/341/16-г/11, виданого 26.07.2016 року.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач прострочив повернення орендованого майна після припинення 01.05.2016 року дії договору, тому відповідно до ч. 2 ст. 785 ЦК України повинен сплатити неустойку за фактичне користування приміщенням в сумі 10530,00 грн (14040 грн - 3510 грн) за травень-серпень 2016 року. Суд зменшив розмір пені на суму здійснених відповідачем платежів, оскільки дійшов висновку, що у позивача відсутні правові підстави для нарахування після припинення 01.05.2016 дії договору оренди орендної плати як зобов'язання за договором. У стягненні неустойки за вересень - жовтень 2016 року суд відмовив, оскільки "судовими актами, що набрали законної сили у справі № 921/341/16-г/11 за участю тих самих сторін встановлено, що ФОП Рогожинський М.Є. за відсутності для цього правових підстав і поважних причин займав об'єкти, що були предметом договору №28 від 01.06.2015 року в період з травня по серпень 2016 року включно, і позивач не надав достатніх доказів зайняття відповідачем спірних приміщень ще й у вересні - жовтні 2016 року. Додатково суд зауважив, що "у разі належного підтвердження факту продовження невиконання відповідачем рішення Господарського суду Тернопільської області від 14.07.2016 року у справі №921/341/16-г/11 після 29.08.2016 року (з врахуванням ухвали від 23.09.2016 року про виправлення описки), Теребовлянське РайСТ вправі звернутись до суду за стягненням неустойки за відповідний період".

Переглядаючи судове рішення в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції погодився з такими висновками суду першої інстанції, залишив судове рішення без змін, а апеляційну скаргу Теребовлянського РайСТ - без задоволення. Суд апеляційної інстанції зазначив, що "скаржником не подано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували обґрунтованість вимог, заявлених у апеляційній скарзі".

Вищий господарський суд України погодитися з такими висновками апеляційного господарського суду не може, оскільки суд припустився порушень норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно із ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому, обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника, а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини.

У разі прийняття (відхилення) додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають обов'язково зазначатися підстави такого прийняття (відхилення), що прямо передбачено у п. 7 ч. 2 ст. 105 ГПК України, яка визначає, що у постанові мають бути зазначені, зокрема: обставини справи, встановлені апеляційною інстанцією, доводи, за якими апеляційна інстанція відхиляє ті чи інші докази, мотиви застосування законів та інших нормативно-правових актів.

З матеріалів справи вбачається, що 17.08.2017 року позивач надав суду апеляційної інстанції додаткові докази, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог. Зокрема: копію постанови про відкриття виконавчого провадження від 29.07.2016 року; копію акту державного виконавця від 13.07.2017 року.

Суд, у порушення вимог ст. ст. 43, 101, 105 ГПК України, всебічно та об'єктивно не з'ясував причини неподання цих доказів до суду першої інстанції. Доводи, за якими апеляційна інстанція відхиляє додатково подані позивачем докази, у постанові не наведені.

Допущені судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1119, ст. 11110 ГПК України є підставою для скасування постанови апеляційної інстанції з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 49, 1115, 1117, 1119- 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Теребовлянського районного споживчого товариства задовольнити.

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 23.08.2017 року скасувати, а справу № 921/576/16-г/6 передати на новий розгляд до Львівського апеляційного господарського суду.

Головуючий суддя Кондратова І.Д.
Суддя Карабань В.Я.
СуддяКовтонюк Л.В.