ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2017 року Справа № 910/4597/17
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючогоГубенко Н.М.
суддівКартере В.І. Козир Т.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТіСО"
на рішення від та на постанову відГосподарського суду міста Києва 06.04.2017 Київського апеляційного господарського суду 07.06.2017
у справі№ 910/4597/17
за позовомУкраїнського союзу об'єднань, підприємств і організацій побутового обслуговування населення (Укрсоюзсервіс)
доТовариства з обмеженою відповідальністю "ТіСО"
простягнення 35941,56 грн.

у судовому засіданні взяли участь представники:

- позивачаПетрик О.В.;
- відповідачаРоманюк С.П.;
ВСТАНОВИВ

22.03.2017 Український союз об'єднань, підприємств і організацій побутового обслуговування населення (Укрсоюзсервіс) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТіСО" про стягнення заборгованості за договором про надання послуг № 01/1-09 від 01.10.2009 у розмірі 35941,56 грн., в тому числі 34783,70 грн. основного боргу за отримані послуги з урахуванням індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми боргу у розмірі 1157,86 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.04.2017 у справі № 910/4597/17 (суддя Привалов А.І.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 07.06.2017 (головуючий суддя Гончаров С.А., судді Скрипка І.М., Тищенко А.І.) позов задоволено частково; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТіСО" на користь Українського союзу об'єднань, підприємств і організацій побутового обслуговування населення (Укрсоюзсервіс) основний борг у розмірі 32334,68 грн., інфляційні витрати у розмірі 2449,02 грн. та 3% річних у розмірі 291,01 грн.; в іншій частині у позові відмовлено.

Не погоджуючись з наведеними судовими рішеннями, Товариство з обмеженою відповідальністю "ТіСО" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 07.06.2017 у справі № 910/4597/17, та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити.

Обґрунтовуючи підстави звернення з касаційною скаргою, скаржник посилається на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права.

Усіх учасників судового процесу відповідно до статті 1114 ГПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

Ознайомившись з матеріалами та обставинами справи на предмет надання їм судами попередніх інстанцій належної юридичної оцінки та повноти встановлення обставин справи, дотримання норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, 01.10.2009 між Українським союзом об'єднань, підприємств і організацій побутового обслуговування населення (Укрсоюзсервіс) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ТіСО" було укладено договір № 01/1-09 про надання послуг, відповідно до п. 1.1 якого в порядку та на умовах, визначених даним договором, Український союз об'єднань, підприємств і організацій побутового обслуговування населення (Укрсоюзсервіс) надає на платній основі Товариству з обмеженою відповідальністю "ТіСО" послуги, пов'язані із знаходженням на території Українського союзу об'єднань, підприємств і організацій побутового обслуговування населення (Укрсоюзсервіс) за адресою: м. Київ, вул. Ямська, 72-а трансформаторної підстанції ТП-1612 Товариства з обмеженою відповідальністю "ТіСО".

Згідно із п. 2.1 договору Товариство з обмеженою відповідальністю "ТіСО" сплачує Українському союзу об'єднань, підприємств і організацій побутового обслуговування населення (Укрсоюзсервіс) плату за послуги, пов'язані із знаходженням на території Українського союзу об'єднань, підприємств і організацій побутового обслуговування населення (Укрсоюзсервіс) за адресою: м. Київ, вул. Ямська, 72-а трансформаторної підстанції ТП-1612 Товариства з обмеженою відповідальністю "ТіСО" згідно із розрахунком, що додається.

Відповідно до розрахунку вартості послуг (додаток до договору), вартість послуг становить 1867,49 грн. з ПДВ.

Пунктом 3.2 договору передбачено, що Товариство з обмеженою відповідальністю "ТіСО" зобов'язується сплачувати щомісячну плату за послуги, пов'язані із знаходженням на території Українського союзу об'єднань, підприємств і організацій побутового обслуговування населення (Укрсоюзсервіс) за адресою: м. Київ, вул. Ямська, 72-а трансформаторної підстанції ТП-1612 Товариства з обмеженою відповідальністю "ТіСО", до 5 числа поточного місяця за поточний місяць в розмірах, встановлених п. 2.1 цього договору, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Сторони-1.

Відповідно до п. 6.1 договору цей договір набирає чинності з дати підписання та діє до 31.12.2010.

Зміни в даний договір можуть бути внесені тільки за домовленістю сторін, які оформлюються додатковою угодою до цього договору (п. 6.3. договору).

Згідно із п. 6.4 договору, зміни у цей договір набирають чинності з моменту їх належного оформлення сторонами.

Пунктом 6.5 договору передбачено, що даний договір може бути розірваний тільки за домовленістю сторін, яка оформлюється додатковою угодою до даного договору.

Цей договір вважається розірваним з моменту належного оформлення сторонами відповідної додаткової угоди, якщо інше не встановлено чинним законодавством України (п. 6.6 договору).

Відповідно до додаткової угоди від 28.08.2015 до договору № 01/1-09 про надання послуг внесено зміни до п. 6.1 договору та встановлено, що договір діє до 31.12.2016. Крім того, даною додатковою угодою погоджено новий розрахунок вартості послуг, відповідно до якого вартість послуг становить 2309,62 грн. з ПДВ.

Обгрунтовуючи підстави позову позивач посилається на те, що відповідач не сплатив вартість послуг наданих за період з листопада 2015 року по грудень 2016 року, внаслідок чого у відповідача виникла перед позивачем заборгованість у розмірі 32334,68 грн. Крім того, позивачем на підставі ст. 625 ЦК України на зазначену заборгованість нараховані інфляційні втрати та 3% річних.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно із ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 ЦК України).

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статтею 629 ЦК України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Згідно із частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

При прийнятті судових рішень у справі місцевий та апеляційний господарські суди на підставі повного та всебічного дослідження фактичних обставин справи і перевірки їх наявними доказами, керуючись, зокрема, приписами наведених норм, дослідивши умови договору № 01/1-09 про надання послуг від 01.10.2009; встановивши, що позивач надав відповідачу послуги з охорони за період з листопада 2015 року по грудень 2016 року загальною вартістю 32334,68 грн.; натомість, відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобов'язання в частині своєчасної оплати за надані послуги за період з листопада 2015 року по грудень 2016 року, в результаті чого за ним утворилась заборгованість на загальну суму 32334,68 грн.; відтак, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову про стягнення заборгованості за договором № 01/1-09 про надання послуг від 01.10.2009 у розмірі 32334,68 грн.

Разом з тим, статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання (така ж правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 15.11.2010 у справі № 4/720, від 04.07.2011 у справі № 13/210/10, від 12.09.2011 у справі № 6/433-42/183, від 24.10.2011 у справі № 16/5/5022-103/2011 (2/43-654), від 14.11.2011 у справі № 12/207).

Отже, як встановлено судами, та знайшло своє підтвердження в суді касаційної інстанції, відповідач порушив виконання грошового зобов'язання, то, відповідно, і вимога позивача про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, у межах, зазначених в судових рішеннях у даній справі з урахуванням здійсненого судами перерахунку, в силу наведених норм, є обґрунтованою.

Посилання скаржника, в касаційній скарзі, на порушення місцевим господарським судом норм процесуального права, а саме приписів ч. 1 ст. 77 ГПК України, не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. Отже, суд відкладає розгляд справи в тому разі, коли спір не можливо розглянути в даному засіданні. Тому, питання про те, що певні обставини перешкоджають розгляду справи, вирішується судом залежно від конкретних обставин справи.

Отже, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з'явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті.

Доводи скаржника про те, що договір № 01/1-09 про надання послуг від 01.10.2009 є розірваним на підставі листа № 14 від 20.11.2015, яким відповідач повідомив позивача про відмову від укладеного договору в односторонньому порядку, правомірно відхилені судами попередніх інстанцій, оскільки відповідно до статті 907 ЦК України, порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін; судами попередніх інстанцій встановлено, що сторони в пунктах 6.5 та 6.6 договору визначили порядок розірвання договору - тільки за домовленістю сторін, яка оформлюється додатковою угодою до даного договору.

Посилання скаржника, викладені у касаційній скарзі, про те, що судом апеляційної інстанції не призначено судову економічну експертизу, не приймаються колегією суддів касаційної інстанції до уваги з огляду на те, що у розумінні ст. 41 ГПК України господарський суд призначає судову експертизу лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Доводи скаржника щодо недоведеності позивачем факту надання послуг та знаходження майна відповідача та території позивача були предметом розгляду судів попередніх інстанцій, та відхилені останніми з підстав їх недоведеності та невідповідності фактичним обставинам справи, в свою чергу касаційна інстанція (в силу ст. 1117 ГПК України) не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до п. 1 ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга залишається без задоволення, коли суд визнає, що рішення місцевого або постанова апеляційного господарських судів прийняті з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Такі рішення можуть бути скасовані лише у виняткових обставинах, а не тільки з метою одержання іншого рішення у справі (вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13.04.2016 у справі № 908/4804/14).

Беручи до уваги межі перегляду справи в суді касаційної інстанції та повноваження останнього, колегія суддів суду касаційної інстанції приходить до висновку, що оскаржувані рішення місцевого господарського суду та постанова апеляційного господарського суду відповідають вимогам матеріального та процесуального права і підстав для їх скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТіСО" залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 07.06.2017 у справі № 910/4597/17 залишити без змін.

Головуючий суддя Н.М. ГУБЕНКО

Судді В.І. КАРТЕРЕ

Т.П. КОЗИР