РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" грудня 2017 р. Справа № 918/582/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Савченко Г.І.

судді Павлюк І. Ю. ,

судді Демидюк О.О.

при секретарі судового засідання Соколовській О.В.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився

відповідача - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача - ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Азофос" на рішення господарського суду Рівненської області від 24.10.17 р. у справі №918/582/17 (суддя Марач В.В.)

за позовом ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Азофос"

до відповідача ОСОБА_2 акціонерного товариства "Рівнеазот"

про усунення перешкод у користуванні майном

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Азофос" звернулося до суду першої інстанції з позовом до Публічного акціонерного товариства "Рівнеазот", в якому просить зобов'язати останнє усунути перешкоди у користуванні будівлею насосної станції, що розташована в с. Городок, Рівненського району по вул. Барона Штейнгеля №140а, шляхом видачі постійних перепусток та надання постійного безперешкодного доступу працівникам ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Азофос" та автотранспорту до зазначеної будівлі насосної станції.

Рішенням господарського суду Рівненської області від 24.10.2017р. у задоволенні позову ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Азофос" про усунення перешкод у користуванні майном відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Азофос" подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задоволити позовні вимоги повністю.

Мотивуючи доводи апеляційної скарги, скаржник зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим.

Зокрема, зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що відповідач своєю неправомірною діяльністю створює перешкоди позивачу у здійсненні останнім права користування та розпорядження належного на праві приватної власності будівлею насосної станції в с. Городок, Рівненського району по вул. Барона Штейнгеля № 140а та фактично перешкоджає здійсненню товариству господарської діяльності, а саме не допускає працівників останнього до зазначеної будівлі насосної станції.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечує доводи апеляційної скарги, вважає, що оскаржуване рішення прийняте із дотриманням норм чинного законодавства, а тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Позивач та відповідач не забезпечили явку представників у судове засідання. Про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення рекомендованих поштових відправлень.

12.12.2017р. на адресу суду від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду апеляційної скарги на іншу дату у зв'язку із зайнятістю представника відповідача в іншому судовому засіданні.

Розглянувши подане клопотання, колегія суддів дійшла висновку, що воно не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 28 Господарського процесуального кодексу України справи юридичних осіб в господарському суді ведуть їх органи, що діють у межах повноважень, наданих їм законодавством та установчими документами, через свого представника. Представниками юридичних осіб можуть бути інші особи, повноваження яких підтверджуються довіреністю від імені підприємства, організації. Довіреність видається за підписом керівника або іншої уповноваженої ним особи та посвідчується печаткою підприємства, організації.

Таким чином, представляти інтереси відповідача в суді при розгляді даної справи може будь-яка особа, наділена повноваженнями на представництво відповідною довіреністю.

Оскільки явка учасників провадження у справі не визнавалась обов'язковою, додаткові докази судом не витребовувалися, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу по суті без участі представників сторін, за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що при обґрунтуванні позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач чинить товариству перешкоди у користуванні та розпорядженні майном, а саме будівлею насосної станції в с. Городок, Рівненського району по вул. Барона Штейнгеля № 140а, яка належить ТзОВ "Азофос" на праві приватної власності на підставі договору купівлі - продажу від 11.09.2002 року та акту прийому - передачі майна майна від 20.09.2002р., та фактично перешкоджає здійсненню останнім господарської діяльності.

Право власності позивача на будівлю насосної станції в с. Городок, Рівненського району по вул. Барона Штейнгеля № 140а підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП "Рівненського ОБТІ" № 1109913 від 29.07.2003р. та довідкою КП "Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації" № 6273 від 15.06.2017р.

Позивач листами від 15.07.2017р. звертався до відповідача з проханням надати дозвіл на користування належною останньому земельною ділянкою для доступу до приміщення - насосної станції, в тому числі проїзду транспортними засобами, а також надати постійний доступ до вказаної насосної станції працівника ТзОВ "Азофос", виготовивши відповідні перепустки.

Відповідь на вказані листи відповідачем не була надана.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тобто, підставами для захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання.

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 20 Господарського кодексу України встановлено, що держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів. Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Згідно ч. 1 ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи, громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до ст. 41 Господарського процесуального кодексу України, господарські суди вирішують господарські спори в порядку позовного провадження.

Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб'єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Судовий захист права власності та майнових інтересів власників - осіб, названих у статті 1 Господарського процесуального кодексу України, здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Так, в силу статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право звернутися до суду з вимогою про захист права власності вимагаючи усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (негаторний позов).

Негаторний позов пред'являється у випадках, коли власник має своє майно у володінні, але дії інших осіб перешкоджають йому вільно його використовувати або розпоряджатися ним. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення третьої особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження та користування належним йому майном.

Предмет негаторного позову становить вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом.

Підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують протиправні дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення цих правомочностей. При цьому, для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення.

Отже, встановлення саме зазначених обставин входить до предмета доказування у справах за такими позовами.

Згідно роз'яснень, що містяться в підпункті 2.31 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" від 17.05.2011 № 6, господарським судам для визначення правильності обрання позивачем способу захисту порушеного права необхідно розмежовувати встановлення сервітуту та усунення перешкод у користуванні майном (негаторний позов). У зв'язку з цим слід звернути увагу господарських судів на те, що основним критерієм у відповідному розмежуванні є наявність або відсутність протиправного характеру дій відповідача.

За відсутності протиправного характеру дій відповідача виключається можливість задоволення негаторного позову про усунення перешкод у користуванні майном.

Аналогічні положення містяться у п. 2.3 Узагальнень Вищого господарського суду України судової практики розгляду господарськими судами справ у спорах, пов'язаних із земельними правовідносинами.

Право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом (ч.1 ст. 401 Цивільного кодексу України).

Згідно з частинами 1 та 2 ст. 402 Цивільного кодексу України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки.

Відповідно до положень статті 403 Цивільного кодексу України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не підлягає відчуженню. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений.

Частиною 1 статті 404 Цивільного кодексу України передбачено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо.

У даному випадку, позивач звернувся до суду з негаторним позовом, підставами якого є обставини щодо прав позивача на користування і розпорядження майном та поряд з цим вчинення відповідачем дій, які перешкоджають позивачу використовувати належні йому права.

Як зазначалося вище, умовою задоволення негаторного позову є встановлення судом факту протиправності дій відповідача.

Колегія суддів зазначає, що позивач звернувся до відповідача щодо надання дозволу на користування земельної ділянки для доступу до будівлі насосної станції. Однак, докази щодо правового оформлення відносин щодо користування майном, яке розміщене на території відповідача, між ТзОВ "Азофос" та ПрАТ "Рівнеазот" в матеріалах справи відсутні.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази порушення чи невизнання прав позивача з боку відповідача.

В свою чергу, у випадку відсутності протиправного характеру дій відповідача виключається можливість задоволення негаторного позову про усунення перешкод у користуванні майном. У такому разі позивач для задоволення потреби у доступі до свого нерухомого майна повинен вжити заходів для встановлення земельного сервітуту (який чітко визначить можливість проїзду, проходу по земельній ділянці відповідача до об'єктів нерухомості, які за доводами позивача йому належать) або іншим способом отримати право користування земельною ділянкою.

Аналогічна позиція викладена в п. 2.3 Узагальнень Вищого господарського суду України судової практики розгляду господарськими судами справ у спорах, пов'язаних із земельними правовідносинами.

Враховуючи викладене, пред'явлений позивачем негаторний позов не відповідає встановленим способам захисту цивільних прав особи, чиє нерухоме майно розташоване на земельній ділянці, яка на законних підставах належить іншій юридичній особі.

Як вже вказувалося, невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

У разі якщо суд дійшов висновку про неналежність обраного позивачем способу захисту свого права, що мало місце у даному випадку, не встановлюються всі фактичні обставини і спір по суті не вирішується.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла, що у задоволенні позовних вимог щодо усунення перешкод у користуванні будівлею насосної станції, що розташована в с. Городок, Рівненського району по вул. Барона Штейнгеля №140а, шляхом видачі постійних перепусток та надання постійного безперешкодного доступу працівникам ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Азофос" та автотранспорту до зазначеної будівлі насосної станції, слід відмовити.

Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до Свідоцтва про державну реєстрацію обєкта підвищеної небезпеки від 27.10.2015 р. та Паспорту потенційно небезпечного обєкта ПАТ "Рівнеазот" від 02.09.2013 р. на території ПрАТ "Рівнеазот" знаходяться обєкти підвищеної небезпеки.

Згідно абз. 1 ч. 1 статті 8 Закону України "Про обєкти підвищеної небезпеки", суб'єкт господарської діяльності зобов'язаний, зокрема вживати заходів, направлених на запобігання аваріям, обмеження і ліквідацію їх наслідків та захист людей і довкілля від їх впливу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 50 Кодексу цивільного захисту України, джерелами небезпеки виникнення надзвичайних ситуацій техногенного характеру є, зокрема, потенційно небезпечні об'єкти та об'єкти підвищеної небезпеки.

До завдань і обов'язків суб'єктів господарювання у сфері цивільного захисту належить: забезпечення виконання заходів у сфері цивільного захисту на об'єктах суб'єкта господарювання; забезпечення відповідно до законодавства своїх працівників засобами колективного та індивідуального захисту; розміщення інформації про заходи безпеки та відповідну поведінку населення у разі виникнення аварії; організація та здійснення під час виникнення надзвичайних ситуацій евакуаційних заходів щодо працівників та майна суб'єкта господарювання; створення об'єктових формувань цивільного захисту відповідно до цього Кодексу та інших законодавчих актів, необхідної для їх функціонування матеріально-технічної бази і забезпечення готовності таких формувань до дій за призначенням; створення диспетчерських служб відповідно до цього Кодексу та інших законів, необхідних для забезпечення безпеки об'єктів підвищеної небезпеки; проведення оцінки ризиків виникнення надзвичайних ситуацій на об'єктах суб'єкта господарювання, здійснення заходів щодо неперевищення прийнятних рівнів таких ризиків; здійснення навчання працівників з питань цивільного захисту, у тому числі правилам техногенної та пожежної безпеки; декларування безпеки об'єктів підвищеної небезпеки; розроблення планів локалізації та ліквідації наслідків аварій на об'єктах підвищеної небезпеки; проведення об'єктових тренувань і навчань з питань цивільного захисту; забезпечення аварійно-рятувального обслуговування суб'єктів господарювання відповідно до вимог статті 133 цього Кодексу; здійснення за власні кошти заходів цивільного захисту, що зменшують рівень ризику виникнення надзвичайних ситуацій; забезпечення безперешкодного доступу посадових осіб органів державного нагляду, працівників аварійно-рятувальних служб, з якими укладені угоди про аварійно-рятувальне обслуговування суб'єктів господарювання, для проведення обстежень на відповідність протиаварійних заходів планам локалізації і ліквідації наслідків аварій на об'єктах підвищеної небезпеки та потенційно небезпечних об'єктах, сил цивільного захисту - для проведення аварійно-рятувальних та інших невідкладних робіт у разі виникнення надзвичайних ситуацій; забезпечення дотримання вимог законодавства щодо створення, зберігання, утримання, використання та реконструкції захисних споруд цивільного захисту; здійснення обліку захисних споруд цивільного захисту, які перебувають на балансі (утриманні); дотримання протиепідемічного, протиепізоотичного та протиепіфітотичного режиму; створення і використання матеріальних резервів для запобігання та ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій; розроблення заходів щодо забезпечення пожежної безпеки, впровадження досягнень науки і техніки, позитивного досвіду із зазначеного питання; розроблення і затвердження інструкцій та видання наказів з питань пожежної безпеки, здійснення постійного контролю за їх виконанням; забезпечення виконання вимог законодавства у сфері техногенної та пожежної безпеки, а також виконання вимог приписів, постанов та розпоряджень центрального органу виконавчої влади, який здійснює державний нагляд у сферах техногенної та пожежної безпеки; утримання у справному стані засобів цивільного та протипожежного захисту, недопущення їх використання не за призначенням; здійснення заходів щодо впровадження автоматичних засобів виявлення та гасіння пожеж і використання для цієї мети виробничої автоматики; своєчасне інформування відповідних органів та підрозділів цивільного захисту про несправність протипожежної техніки, систем протипожежного захисту, водопостачання, а також про закриття доріг і проїздів на відповідній території; виконання інших завдань і заходів у сфері цивільного захисту, передбачених цим Кодексом та іншими законодавчими актами.

Таким чином, ПрАТ "Рівнеазот", як власник джерела підвищеної небезпеки, зобовязане вживати заходів, направлених на запобігання аваріям, виникнення надзвичайних ситуацій техногенного характеру та захисту людей від їх впливу, і відповідно користування земельною ділянкою відповідача можливе тільки на підставі договору про встановлення земельного сервітуту, який чітко визначить можливість проїзду, проходу по земельній ділянці відповідача до об'єктів нерухомості, які належать позивачу на праві власності.

Таким чином, доводи позивача, викладені у апеляційній скарзі, є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Місцевим господарським судом повністю з'ясовані обставини, що мають значення для справи. Висновки, викладені у рішенні місцевого господарського суду, відповідають обставинам справи. Судом не порушені та правильно застосовані норми матеріального та процесуального права.

За таких обставин підстав для зміни, скасування рішення місцевого господарського суду, визначених ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, не вбачається.

Згідно приписів ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника у звязку із відмовою у її задоволенні.

Керуючись ст.ст. 99,101,103-105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Азофос" на рішення господарського суду Рівненської області від 24.10.17 р. у справі №918/582/17 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Рівненської області від 24.10.17 р. у справі №918/582/17 залишити без змін.

2.Справу №918/582/17 повернути до господарського суду Рівненської області.

3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Савченко Г.І.

Суддя Павлюк І. Ю.

Суддя Демидюк О.О.