ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2017 року Справа № 910/3148/17

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Плюшка І.А. - головуючого,

Малетича М.М.,

Сибіги О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну

скаргу Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Філії "Дельта-Лоцман" Державного підприємства "Адміністрація морських портів України"

на постанову Київського апеляційного господарського суду від 07 вересня 2017 року

у справі № 910/3148/17

господарського суду міста Києва

за позовом Державного підприємства водних шляхів "Укрводошлях"

до Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Філії "Дельта-Лоцман" Державного підприємства "Адміністрація морських портів України"

про стягнення заборгованості у розмірі 3140512,17 грн.,-

за участю представників

позивача - Мусієнко О.В., Кудряшов О.Ю.

відповідача - Преконова К.В., Табула О.М.

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду міста Києва звернулося Державне підприємство водних шляхів "Укрводошлях" з позовом до Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі філії "Дельта-лоцман" ДП "Адміністрація морських портів України" про стягнення заборгованості у розмірі 3 140 512,17 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 16 травня 2017 року (суддя Ярмак О.М.) залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 07 вересня 2017 року (судді Гаврилюк О.М., Гончаров С.А., Тищенко О.В.) у справі № 910/3148/17 позовні вимоги задоволено повністю; з Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі філії "Дельта-лоцман" ДП "Адміністрація морських портів України" стягнуто на користь Державного підприємства водних шляхів "Укрводошлях" 3140512,12 грн. боргу.

Не погодившись з прийнятими рішенням та постановою Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" та Філія "Дельта-Лоцман" Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" звернулись до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 16 травня 2017 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 07 вересня 2017 року та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування зазначених вимог заявники касаційних скарг посилаються на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування господарським судом апеляційної інстанції норм процесуального права, вважає, що касаційні скарги не підлягають задоволенню.

Крім того, необхідно зазначити, що касаційні скарги Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" та Філії "Дельта-Лоцман" Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" абсолютно ідентичні. Філією "Дельта-Лоцман" Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" було сплачено судовий збір за розгляд касаційної скарги, а стороною у справі є Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі Філії "Дельта-Лоцман" Державного підприємства "Адміністрація морських портів України", тому касаційні скарги розглядаються, як подані від однієї сторони у справі.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 05 листопада 2015 року між позивачем та відповідачем укладено договір № 305-В-ФДЛ-15(91п), відповідно до умов якого позивач, за договором виконавець, зобов'язується надати відповідачу, за договором замовнику, послуги, зазначені в п. 2.2 цього договору, а відповідач - прийняти та оплатити надані послуги в порядку, визначеному цим договором.

Згідно із п.п. 2.2, 2.3 договору найменування послуг: послуги з технічного обслуговування судноплавних каналів (Бузько-Дніпровсько-лиманського каналу (БДЛК) та Херсонського морського каналу (ХМК) для підтримки у працездатному стані відповідно до паспортних характеристик шляхом днопоглиблення з транспортуванням вилученого ґрунту на звалище ґрунту (послуги); кількість послуг: визначається згідно виданому замовником технічному завданню в орієнтовному обсязі, що не перевищує 300 000 м 3.

Відповідно до п. 4.1 договору ціна цього договору визначена у додатку № 1, що є невід'ємною частиною цього договору, та становить 25 410 000,00 грн. без ПДВ, крім того сума ПДВ 5 082 000,00 грн., всього ціна договору складає 30 492 000,00 грн. з ПДВ.

Пунктом 5.1 договору встановлено, що оплата наданих послуг здійснюється відповідачем шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок позивача протягом 10 (десяти) банківських днів з дати отримання відповідачем оригіналу належним чином оформленого рахунку на оплату та за умови наявності підписаних сторонами актів наданих послуг та довідок про вартість наданих послуг.

Факт надання послуг позивачем та отримання їх відповідачем за договором підтверджується підписаними обома сторонами актами наданих послуг: № 1 (191) від 28 грудня 2015 року за грудень 2015 року на суму 2 629 935,00 грн., № 2 (205) від 31 грудня 2015 року за грудень 2015 року на суму 1 931 160,00 грн., № 1 (36) від 22 березня 2016 року за березень 2016 року на суму 6 925 495,50 грн., № 2 (55) за березень 2016 року на суму 5 386 920,00 грн., № 3 (79) від 10 травня 2016 року за квітень 2016 року на суму 731 808,00 грн., № 4 (108) від 30 червня 2016 року за червень 2016 року на суму 2 886 576,00 грн., № 5 (845) від 27 липня 2016 року за липень 2016 року на суму 5 051 508,00 грн., № 6 (211) від 19 вересня 2016 року за вересень 2016 року на суму 3 420 186,00 грн., № 7 (212) від 21 вересня 2016 року на суму 1528411,50 грн., а також довідками про вартість наданих послуг на загальну суму у розмірі 30492 000,00 грн.

Судами встановлено, що відповідач в порушення п. 7.1.1 договору оплатив надані послуги частково в сумі 27 351 487,84 грн., у зв'язку із чим у відповідача виникла заборгованість перед позивачем на суму у розмірі 3 140 512,17 грн.

Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно із ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки, та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Факт надання позивачем послуг за зазначеними актами та отримання відповідачем від позивача відповідних рахунків-фактур для їх оплати, відповідачем спростовано не було, також не було надано доказів повної оплати заявленої суми боргу.

Однак відповідач зазначає, що зобов'язання відповідача щодо оплати 3 140 512,16 грн. припинено шляхом зарахування взаємних вимог відповідно до чинного законодавства, що обґрунтовується наступним.

У зв'язку з наданням позивачем послуг в обсягах, менших за обсяг надання послуг у відповідному календарному місяці, зазначений у календарному графіку надання послуг, відповідач неодноразово звертався до позивача із претензіями про сплату пені на підставі п. 8.4 договору за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором (претензія № 2023 від 24 квітня 2016 року на суму 772 880,11 грн., претензія № 3625 від 29 липня 2016 року на суму 436 088,70 грн., претензія № 3825 від 15 серпня 2016 року на суму 702 159,61 грн., претензія № 4254 від 19 вересня 2016 року на суму 841 167,21 грн., претензія № 4284 від 21 вересня 2016 року на суму 388 216,53 грн.).

Судом апеляційної інстанції встановлено з відповідей на претензії відповідача, позивач у листах від 05 травня 2016 року № Пр/10-08/42, від 09 серпня 2016 року № Пр/10-08/74, від 23 серпня 2016 року № Пр/10-08/77, від 20 вересня 2016 року № 06-07/140, від 21 вересня 2016 року № 06-07/142 просив утримати нараховану за договором суму штрафних санкцій із суми актів у зв'язку відсутністю можливості сплатити пеню через скрутне фінансове становище підприємства.

У зв'язку з отриманням зазначених відповідей від позивача, відповідачем здійснено зарахування взаємних вимог шляхом зменшення суми заборгованості відповідача за надані послуги на суму нарахованих штрафних санкцій, що відображено у бухгалтерському обліку відповідача.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ГК України господарське зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони. Аналогічні правила містить і стаття 601 ЦК України.

Таким чином, заява однієї сторони про зарахування зустрічної однорідної вимоги є одностороннім правочином, який має наслідком припинення зобов'язань.

Судами встановлено та матеріалами справи підтверджується, що доказів вчинення вказаного правочину у вигляді направлення відповідної заяви на адресу позивача, відповідачем не надано, а тому немає правових підстав визнати зазначене зарахування та визнати зобов'язання припиненими на відповідну суму.

Вимоги про сплату пені та передбачених частиною другою статті 625 ЦК України інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошових зобов'язань хоча й мають грошовий характер, але за своєю правовою природою не є основним зобов'язанням, а є заходом відповідальності за порушення зобов'язань, й відтак ці вимоги не можуть бути зараховані як зустрічні в порядку статті 601 ЦК України (п. 1.14 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17 грудня 2013 року № 14).

Враховуючи недоведеність заявником касаційної скарги належними доказами заперечень проти позову, зазначені заперечення є необґрунтованими.

Таким чином, враховуючи те, що позивачем доведено факти невиконання відповідачем грошових зобов'язань за договором на загальну суму у розмірі 3 140 512,16 грн., та відсутність належних доказів, які б спростовували позовні вимоги, колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується із висновком господарського судів попередніх інстанцій, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Доводи заявника касаційної скарги є необґрунтованими з огляду на наступне та наступне.

У матеріалах справи відсутня заява про зарахування зустрічної однорідної вимоги, як передбачено ч. 3 ст. 203 ГК України та ст. 601 ЦК України, до того ж пеня хоча і має грошовий характер, але не є основним зобов'язанням та не може бути зарахована як зустрічна вимога в порядку статті 601 ЦК України.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає лише ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, доводи заявника касаційної скарги про порушення і неправильне застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права під час прийняття оскаржуваного процесуального документу не знайшли свого підтвердження, у зв'язку з чим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового рішення колегія суддів Вищого господарського суду України не вбачає.

З огляду на зазначене. Вищий господарський суд України дійшов висновку, що постанову суду апеляційної інстанції слід залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11110, 11111 Господарського процесуального кодексу України Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Філії "Дельта-Лоцман" Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" залишити без задоволення.

2. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 07 вересня 2017 року у справі № 910/3148/17 залишити без змін.

Головуючий суддя І. А. Плюшко

Судді М. М. Малетич

О. М. Сибіга