донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

29.11.2017 справа №905/1789/17

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: суддівМарченко О.А. Татенка В.М., Черноти Л.Ф.
за участю представників сторін: від прокуратури: від позивача: від відповідача 1: від відповідача 2: Полякова С.О. - за посвідченням Не з'явився Литвиненко В.І. - за довіреністю Пимонов В.М. - особисто, за паспортом
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу: Заступника прокурора Донецької області, м. Маріуполь Донецької області
на рішення господарського судуДонецької області
від02.10.2017р. (повний текст підписано 03.10.2017р.)
у справі№ 905/1789/17 (суддя Левшина Г.В. )
за позовомЗаступника керівника Краматорської місцевої прокуратури, м.Краматорськ в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України, м.Київ
до відповідачів:1. Донбаської національної академії будівництва і архітектури, м.Краматорськ 2. Фізичної особи-підприємця Пимонова Віктора Миколайовича, м.Дружківка
провизнання недійсним договору про спільне співробітництво №1 від 10.02.2017р. та зобов'язання звільнити приміщення
В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду Донецької області від 02.10.2017р. у справі №905/1789/17 у задоволенні позовних вимог Заступника керівника Краматорської місцевої прокуратури, м.Краматорськ в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України, м.Київ до відповідачів: 1. Донбаської національної академії будівництва і архітектури, м.Краматорськ та 2. Фізичної особи-підприємця Пимонова Віктора Миколайовича, м.Дружківка про визнання недійсним договору про спільне співробітництво №1 від 10.02.2017р. та припинення зобов'язання за ним на майбутнє, а також зобов'язання звільнити приміщення - відмовлено у повному обсязі.

Заступником прокурора Донецької області, м. Маріуполь Донецької області подана апеляційна скарга, відповідно до якої останній просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Зокрема, скаржник вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки договір про спільне співробітництво є удаваним, в свою чергу, укладанню спірного договору щодо передачі майна, яке є предметом вказаного договору, передує погодження з Міністерством освіти та науки України. Крім того, апелянт зазначає про те, що спірний договір укладено 10.02.2017р., а строк його дії встановлено з 01.01.2017р. по 31.12.2017р., що на думку скаржника також є підставою для визнання такого договору недійсним.

Прокурор підтримав доводи апеляційної скарги, просив скасувати рішення господарського суду та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представники відповідачів у судовому засіданні надали усні заперечення проти доводів апеляційної скарги, просили рішення суду залишити без змін, а скаргу - без задоволення.

Представники позивача у судове засідання не з'явились, причини неявки до суду не повідомили.

Зважаючи на достатність наданих сторонами доказів, керуючись статтею 75 Господарського процесуального кодексу України, справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII Господарського процесуального кодексу України. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і переглядає законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Перевіркою матеріалів справи встановлено наступне.

Заступник керівника Краматорської місцевої прокуратури, м.Краматорськ в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України, м.Київ звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідачів: 1. Донбаської національної академії будівництва і архітектури, м.Краматорськ та 2. Фізичної особи-підприємця Пимонова Віктора Миколайовича, м.Дружківка про визнання недійсним договору про спільне співробітництво №1 від 10.02.2017р., укладеного між Дружківським житлово-комунальним коледжем Донбаської національної академії будівництва і архітектури та ФОП Пимоновим В.В., припинення зобов'язання за ним на майбутнє та зобов'язання відповідача 2 звільнити приміщення спортивного залу загальною площею 89,3 кв.м., розташованого за адресою: Донецька область, м.Дружківка, вул.Ломоносова, 1.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що укладений між відповідачами договір про спільне співробітництво №1 від 10.02.2017р. не відповідає вимогам чинного законодавства, зокрема Закону України "Про управління об'єктами державної власності" та Постанові КМУ №296 від 11.04.2012 "Про затвердження Порядку укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном", суперечить інтересам держави, оскільки при укладенні спірного правочину відповідачами порушено порядок такого укладення в частині неотримання погодження центрального органу виконавчої влади, до сфери управління якого він належить, а саме - Міністерства освіти і науки України. Наведені обставини, за твердженням прокурора, є підставою для визнання недійсним договору №1 від 10.02.2017р., припинення зобов'язання за ним на майбутнє та, як наслідок, звільнення відповідачем 2 спірного приміщення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із недоведеності обставин, які є підставою для визнання недійсним договору про спільне співробітництво.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши доводи заявника апеляційної скарги, повноту встановлених судом обставин справи та їх юридичну оцінку, оцінюючи правильність застосування місцевим господарським судом норм чинного законодавства, судова колегія дійшла висновку, що рішення господарського суду є законним та обгрунтованим з наступних підстав.

Так, як встановлено господарським судом, згідно з положеннями статуту Донбаської національної академії будівництва і архітектури, затвердженого Міністерством освіти та науки України від 21.03.2016р. №293, Донбаська національна академія будівництва і архітектури є юридичною особою, має відокремлене майно, може від свого імені набувати майнових і особистих немайнових прав і мати обов'язки бути позивачем, відповідачем та третьою особою у суді.

Відповідно до п.1.7 статуту структурним підрозділом Донбаської національної академії будівництва і архітектури є Дружківський житлово-комунальний коледж, розташований за адресою: Донецька область, м.Дружківка, вул.Ломоносова, 1.

Міністерство освіти та науки України є центральним органом виконавчої влади, у підпорядкуванні та сфері управління якого перебуває академія (пункт 2.2. Статуту).

Пунктом 1.2. Положення про Дружківський житлово-комунальний колледж, коледж є державним навчальним закладом - відокремленим структурним підрозділом Донбаської національної академії будівництва і архітектури, що реалізує державну політику в галузі освіти і науки. Коледж самостійно приймає рішення і здійснює діяльність у межах повноважень, визначених цим положенням та статутом Донбаської національної академії будівництва і архітектури.

10.02.2017р. між Дружківським житлово-комунальним коледжем Донбаської національної академії будівництва та архітектури (далі- ДЖКК ДонНАБА) та Фізичною особою- підприємцем Пимоновим Віктором Миколайовичем (відповідач 2) укладено договір про спільне співробітництво №1, предмет якого відповідно до умов договору ДЖКК ДонНАБА надає відповідачу 2, а саме: приміщення спортивного залу загальною площею 89,3 кв.м. для ведення спортивної секції, а відповідач 2 надає ДЖКК спортивне обладнання, матеріальну підтримку коледжу для проведення спортивних змагань та ремонту спортзалу. (розділ 2 договору)

Метою цього договору є оснащення спортивного залу тренажерами, покращення проведення занять з фізичного виховання, проведення спортивно-оздоровчих заходів для студентів та співробітників коледжу, покращенння матеріально-технічної бази коледжу (розділ 3).

Договір вступає в силу з 01.01.2017р. та діє 31.12.2017р. (пункт 9.1. договору).

Додатковою угодою №1 від 10.02.2017р. до договору про спільне співробітництво №1 від 10.02.2017р. встановлено, що Фізична особа- підприємець Пимонов Віктор Миколайович зобовязується надати матеріально-технічну допомогу на загальну суму 1 500,00грн.

Відповідно ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Статтею 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Визначальною ознакою договору є мета його укладення.

За змістом ст. 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Договір може містити будь-які умови, узгоджені сторонами на власний розсуд. Наявність таких умов не є підставою для визнання укладеного договору недійсним, якщо вони не суперечать нормам ЦК України та іншим актам цивільного законодавства.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені ст. ст. 215, 216 Цивільного кодексу України, ст. ст. 207, 208 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно зі ст. 215 Цивільного кодексу України у разі, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до положень ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Тобто, в силу припису наведеної статті правомірність правочину презюмується і обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

Отже, заявляючи позов про визнання договору недійсним, необхідно довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків.

Як вбачається з матеріалів справи, в обґрунтування своїх вимог прокурор посилався на те, що при укладенні договору відповідачем порушено порядок такого укладення в частині отримання погодження центрального органу виконавчої влади, до сфери управління якого він належить - Міністерства освіти і науки України, що є підставою для визнання договору про спільне співробітництво №1 від 10.02.2017р. недійсним.

При цьому, згідно пункту 8.2. статуту Донбаської національної академії будівництва і архітектури, майно закріплене за Академією не може бути предметом застави, а також не підлягає вилученню або передачі у власність юридичним і фізичним особам без згоди Міністерства освіти та науки України та загальних зборів трудового колективу Академії, крім випадків, передбачених законодавцем.

В свою чергу, відповідно до 7 розділу Положення про Дружківський житлово-комунальний колледж, майно, земельні ділянки, що знаходиться у державній власності та передані у користування коледжу, не підлягають вилученню або передаванню будь-яким фізичним та юридичним особам, у тому числі шляхом приватизації. Забороняється розміщення на території та в будівлях коледжу будь-яких об'єктів (рухомого та нерухомого майна) без відповідного погодження вченої ради ДонНАБА.

Проте, з умов укладеного між відповідачами договору вбачається, що приміщення надане відповідачу 2 з метою оснащення спортивного залу тренажерами, покращення проведення занять з фізичного виховання, проведення спортивно-оздоровчих заходів для студентів та співробітників коледжу, покращення матеріально-технічної бази, що не є тотожним вилученню у власність інших осіб та не є передачею права користування.

Також, в апеляційній скарзі прокурор посилався на те, що фактично договір про спільне співробітництво є удаваним правочином, що має наслідком визнання такого правочину недійсним.

Розглянувши доводи апеляційної скарги в цій частині, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 235 Цивільного кодексу України визначено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 Цивільного кодексу України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Таким чином, позивач (прокурор), заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Оскільки, згідно з частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 Цивільного кодексу України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з'ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Такий правовий висновок наведено у постанові Верховного Суду України від 07.09.2016 року в цивільній справі № 6-1026цс16 в подібних правовідносинах.

Як вбачається зі змісту оспорюваного договору, а саме розділу 3 цього Договору, сторонами чітко визначено мету його укладення - оснащення спортивного залу тренажерами, покращення проведення занять з фізичного виховання, проведення спортивно-оздоровчих заходів для студентів та співробітників коледжу, покращення матеріально-технічної бази. Виконання умов договору підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, зокрема, робочими навчальними програмами з дисципліни "Фізичне виховання", навчально-методичними картками занять з предмету "Фізична культура", тощо (а.с.133-159).

Слід зазначити, що за змістом розділу 3 положення Дружківський житлово-комунальний коледж Донбаської національної академії будівництва і архітектури, зокрема, має право розвивати мережу спортивно-оздоровчих закладів, здійснювати поліпшення побутових умов та зміцнення здоров'я студентів.

Більш того, безоплатне користування відповідачем 2 вищевказаним приміщенням з визначеною метою, не позбавляє права користування вказаним приміщенням відповідачем 1, не є вилученням у власність інших осіб та не є передачею права користування.

Таким чином, обставини справи свідчать про дійсне волевиявлення сторін, спрямоване на реальне виконання умов оспорюваного договору і досягнення мети, задля якої він укладався, оскільки, як зазначено вище, відповідачем 2 виконуються умови спірного договору та проводяться роботи з реалізації спільного проекту та досягнення визначеної мети.

Твердженням апелянта про порушення порядку укладення спірного договору, передбаченого Законом України "Про управління об'єктами державної власності" та Постанови КМУ №296 від 11.04.2012 "Про затвердження Порядку укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном", з огляду на відсутність погодження Міністерства освіти та науки України на укладення договору спільного співробітництва №1 від 10.02.2017р. є помилковим, оскільки оспорюваний правочин не містить ознак договору про спільну діяльність, договору комісії, доручення та управління майном, не є удаваним, що унеможливлює визнання такого договору недійсним.

При цьому, наведені нормативні акти регулюють правовідносини, пов'язані з фактом передачі об'єктів управління державної власності, однак, матеріалами справи не підтверджено факту передачі приміщення спортивного залу відповідачу 2.

Твердження позивача у письмових поясненнях №9.1-11-287 від 29.09.2017р., в яких останній підтримує позовні вимоги прокурора про те, що сторони при укладенні договору фактично уклали договір оренди державного майна є помилковими, оскільки відповідно до частини 1 ст. 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Також, матеріали справи не містять акту приймання-передачі приміщення спортивного залу, що є обов'язковою умовою орендних правовідносин, що спростовує доводи позивача про зворотнє.

Крім того, прокурор в апеляційній скарзі зазначає про те, що спірний договір укладено 10.02.2017р., а строк його дії встановлено з 01.01.2017р. по 31.12.2017р., що на думку скаржника також є підставою для визнання такого договору недійсним.

Однак, такі доводи є хибними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 631 Цивільного кодексу України, сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення, а відтак визначення строку дії договору з 01.01.2017р. по 31.12.2017р., зважаючи на укладення оспорюваного правочину - 10.02.17р., не суперечить приписам чинного законодавства.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необґрунтованість вимоги прокурора про визнання недійсним укладеного між відповідачами договору про спільне співробітництво №1 від 10.01.2017р. та припинення зобов'язання за ним на майбутнє.

З огляду на відсутність підстав для визнання оспорюваного договору недійсним, підстави для зобов'язання Фізичної особи-підприємця Пимонова Віктора Миколайовича, м.Дружківка звільнити приміщення спортивного залу загальною площею 89,3кв.м., розташованого за адресою: Донецька область, м.Дружківка, вул. Ломоносова, 1, у даному випадку - відсутні.

Одночасно, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, про те, що прокурором у позовній заяві не зазначено, в чому саме полягає порушення прав та інтересів Міністерства освіти і науки України, як позивача у справі, як і не обґрунтовано необхідності захисту порушеного права.

Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі, не впливають на правильність висновків суду першої інстанції та спростовані вищевикладеними висновками судової колегії.

Виходячи з наведеного, колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду Донецької області від 02.10.2017р. у справі №905/1789/17 ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, що відповідає приписам ст.43 Господарського процесуального кодексу України, тому залишає зазначене рішення без змін, а апеляційну скаргу за наведеними в ній мотивами - без задоволення.

Відповідно до ст.49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору по апеляційній скарзі покладаються на заявника скарги по справі.

Керуючись ст. ст. 33, 43, 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Заступника прокурора Донецької області, м. Маріуполь Донецької області - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Донецької області від 02 жовтня 2017 р. у справі № 905/1789/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів.

Головуючий Марченко О.А.

Судді: Татенко В.М.

Чернота Л.Ф.