ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2017 року Справа № 906/101/17
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючогоГубенко Н.М.
суддівБарицької Т.Л. Гольцової Л.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_4
на постанову відРівненського апеляційного господарського суду 19.07.2017
у справі№ 906/101/17
Господарського судуЖитомирської області
за позовомОСОБА_4
до1. Приватного акціонерного товариства "Житомирське облагропроменерго" 2. ОСОБА_5 3. ОСОБА_6 4. ОСОБА_7 5.Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропроменерго"
провизнання недійсним договору купівлі-продажу

у судовому засіданні взяли участь представники:

- позивача повідомлений, але не з'явився;
- відповідачів 1. повідомлений, але не з'явився; 2. повідомлений, але не з'явився; 3. повідомлений, але не з'явився; 4. повідомлений, але не з'явився; 5. ОСОБА_8;
Розпорядженням керівника апарату Вищого господарського суду України № 08.03-04/6813 від 11.12.2017 призначено проведення автоматичної зміни складу колегії суддів у справі № 906/101/17 у зв`язку з відпусткою судді Козир Т.П.

Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 11.12.2017 у справі № 906/101/17 визначено наступний склад колегії суддів: Губенко Н.М.- головуючий (доповідач), Барицька Т.Л., Гольцова Л.А.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 12.12.2017 у складі колегії суддів: Губенко Н.М. - доповідач, Барицької Т.Л., Гольцової Л.А. касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 19.07.2017 у справі № 906/101/17 прийнято до свого провадження.

ВСТАНОВИВ:

25.01.2017 ОСОБА_4 звернувся до Господарського суду Житомирської області з позовом до Приватного акціонерного товариства "Житомирське облагропроменерго", ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропроменерго" про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 13.02.2002.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 07.04.2017 у справі № 906/101/17 (суддя Давидюк В.К.), залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 19.07.2017 (колегія суддів у складі: Василишин А.Р. - головуючий суддя, судді Гулова А.Г., Петухов М.Г.), у позові відмовлено.

Не погоджуючись з постановою апеляційного господарського суду, ОСОБА_4 звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 19.07.2017 у справі № 906/101/17.

Обґрунтовуючи підстави звернення з касаційною скаргою, скаржник посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права.

Приватне акціонерне товариство "Житомирське облагропроменерго" та Товариство з обмеженою відповідальністю "Агропроменерго" надали відзиви на касаційну скаргу, в яких з нею не погоджуються та просять касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 19.07.2017 у справі № 906/101/17 залишити без змін.

Усіх учасників судового процесу відповідно до статті 1114 ГПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

12.12.2017, через канцелярію Вищого господарського суду України від ОСОБА_4 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з неможливістю з поважних причин прийняти участь у судовому засіданні суду касаційної інстанції.

Суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення клопотання скаржника про відкладення розгляду справи, оскільки в силу наданих ст. 1117 ГПК України повноважень, суд касаційної інстанції не має права досліджувати докази, збирати нові докази, тощо, а перевіряє судові рішення виключно на дотримання судами при їх прийнятті норм матеріального та процесуального права; при цьому, ст. ст. 69, 111-8 ГПК України обмежено строк розгляду касаційної скарги; в свою чергу, ухвалами Вищого господарського суду України від 01.11.2017 та від 15.11.2017 було відкладено розгляд справи № 906/101/17 зокрема, у зв'язку із нез'явленням у призначене судове засідання повноважного представника ОСОБА_4 та на підставі поданих скаржником клопотань про відкладення розгляду справи. Водночас, представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропроменерго" заперечує проти задоволення зазначеного клопотання.

Ознайомившись з матеріалами та обставинами справи на предмет надання їм судами попередніх інстанцій належної юридичної оцінки та повноти встановлення обставин справи, дотримання норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та вбачається із матеріалів справи, відповідно до протоколу № 1 засідання правління Житомирського акціонерного товариства закритого типу "Облагропроменерго" від 12.01.2002 членами правління, одноголосно, було прийнято рішення про продаж приміщення і обладнання Миропільської гідроелектростанції, а також обладнання кабельного цеху ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 в рівних долях по залишковій вартості.

Згідно із свідоцтвом про право власності від 11.02.2002, виданим Виконавчим комітетом Миропільської селищної ради народних депутатів, будівля Миропільської гідроелектростанції належала Житомирському акціонерному товариству закритого типу "Облагропроменерго" (правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство "Житомирське облагропроменерго") на праві колективної власності.

13.02.2002 між Житомирським акціонерним товариством закритого типу "Облагропроменерго" з однієї сторони та громадянами ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 з іншої сторони, було укладено договір купівлі-продажу будинку Миропільської гідроелектростанції, загальною площею 231,3 кв. м. разом з обладнанням (додаток № 1 до договору). Даний договір посвідчено державним нотаріусом Любарської державної нотаріальної контори ОСОБА_10

Предметом даного позову є вимога позивача визнати недійсним договір купівлі-продажу будинку Миропільської гідроелектростанції від 13.02.2002, укладений між Житомирським акціонерним товариством закритого типу "Облагропроменерго" з однієї сторони та громадянами ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 з іншої сторони.

Обгрунтовуючи підстави даного позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 13.02.2002, ОСОБА_4 послався на те, що спірний договір порушує його права як акціонера Приватного акціонерного товариства "Житомирське облагропроменерго", оскільки вагома частка підприємства була продана незаконно.

Суд касаційної інстанції погоджується з висновком місцевого та апеляційного господарських судів про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з урахуванням такого.

Згідно із положеннями статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлено статтею 215 ЦК України.

Відповідно до приписів ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому, ЦК України не дає визначення поняття "заінтересована особа", тому коло заінтересованих осіб має з'ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

В п. 2.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" роз'яснено, що крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце (така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14, від 06.07.2016 у справі № 910/1891/14, від 21.09.2016 у справі № 902/841/15).

Частиною 1 ст. 167 ГК України визначено, що корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до вимог закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

У п. 2.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 4 від 25.02.2016 "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних правовідносин" роз'яснено, що під час вирішення корпоративних спорів господарським судам слід виходити з того, що особа стає носієм корпоративних прав з моменту набуття права власності на акції АТ або вступу до інших юридичних осіб.

В силу положень ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Водночас, наявність права на пред'явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а лише однією з необхідних умов реалізації, встановленого вищевказаними нормами права.

Так, вирішуючи переданий на розгляд господарського суду спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов.

Відсутність права на позов у матеріальному розумінні тягне за собою ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Отже, виходячи із наведених приписів, позивач, звертаючись до суду із даним позовом та вимагаючи визнати недійсним договір купівлі-продажу від 13.02.2002, не будучи його стороною, зобов'язаний довести, яким чином порушуються (зачіпаються) його права та законні інтереси, а суд, в свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій виходили з того, що спірний правочин було вчинено у 2002 році, тоді як позивач став акціонером Приватного акціонерного товариства "Житомирське облагропроменерго" в червні 2014 року за правом спадкування. Тому суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що при укладанні у 2002 році між відповідачами оспорюваного договору права та законні інтереси позивача, який на той час не був акціонером Приватного акціонерного товариства "Житомирське облагропроменерго", порушено не було.

Таким чином, судами попередніх інстанцій встановлено, що звертаючись до суду із даним позовом, позивачем не доведено, в чому полягає порушення його прав та законних інтересів укладенням оспорюваного договору відповідачами.

Водночас, у п. 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" роз'яснено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Враховуючи наведене, суди попередніх інстанцій відмовляючи у позові з підстав його необґрунтованості, правомірно відмовили у позові саме з цих підстав, а не з підстав спливу позовної давності.

Таким чином, виходячи із встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, з урахуванням того, що господарські суди у порядку статті 43 ГПК України всебічно і повно дослідили подані сторонами докази, усім доводам надали обґрунтовану та належну правову оцінку, проаналізували відносини сторін та правильно застосували до спірних правовідносин норми матеріального і процесуального права, відсутні підстави для зміни або скасування рішень судів попередніх інстанцій.

Доводи скаржника, викладені в касаційній скарзі, були предметом дослідження суду апеляційної інстанції, оскільки є ідентичними доводам, зазначеним в апеляційній скарзі, їм дана належна оцінка, тому відхиляються як необґрунтовані та такі, що не спростовують зроблених апеляційним господарським судом висновків. При цьому в частині встановлення фактичних обставин справи та переоцінки наявних доказів касаційна скарга не відповідає вимогам статті 1117 ГПК України стосовно меж перегляду справи в касаційній інстанції.

Відповідно до п. 1 ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга залишається без задоволення, коли суд визнає, що рішення місцевого або постанова апеляційного господарських судів прийняті з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Такі рішення можуть бути скасовані лише у виняткових обставинах, а не тільки з метою одержання іншого рішення у справі (вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13.04.2016 у справі № 908/4804/14).

Беручи до уваги межі перегляду справи в суді касаційної інстанції та повноваження останнього, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального права і підстав для її скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 19.07.2017 у справі № 906/101/17 залишити без змін.

Головуючий суддя Н.М. ГУБЕНКО
СуддіТ.Л. БАРИЦЬКА
Л.А. ГОЛЬЦОВА