РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" грудня 2017 р. Справа № 918/529/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Гудак А.В.

судді Олексюк Г.Є. ,

судді Маціщук А.В.

секретар судового засідання Драчук В.М.

за участю представників:

позивача ОСОБА_1 довіреність в справі;

відповідача ОСОБА_2 довіреність в справі;

Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія ""Гештальт" - не з`явився;

ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "Сауз Філд" - не з`явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "СОЛАРИС" на рішення господарського суду Рівненської області від 31.10.2017 у справі № 918/529/17 (суддя Войтюк В.Р.)

за позовом ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "СОЛАРИС"

до ДП "Авіком Рівне"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, ОСОБА_4 акціонерне товариство "Страхова компанія ""Гештальт"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "Сауз Філд"

про повернення дизельного палива та стягнення штрафних санкцій

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Рівненської області від 31.10.2017 у справі № 918/529/17 (суддя Войтюк В.Р.) в задоволенні позову ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "СОЛАРИС" до ДП "Авіком Рівне", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, ОСОБА_4 акціонерне товариство "Страхова компанія ""Гештальт", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "Сауз Філд" про повернення дизельного палива та стягнення штрафних санкцій, відмовлено.

Рішення господарського суду мотивоване тим, що позивачем не було передано відповідачу на зберігання надлишкову кількість дизельного палива ДТ-Л-К5, сорт С в кількості 6557 кг, також вбачається, що між сторонами не підписано жодних документів, які б підтверджували факт передачі на зберігання надлишкової кількості палива обсягом 6557 кг., зокрема не підписано акт приймання нафти або нафтопродуктів за кількістю за формою № 5-НП та акт приймання-передачі на зберігання згідно вимог п. 2.11 Договору, не підписано акти звіряння залишків товару як це передбачено п. 2.12 Договору.

Оскільки факт передачі надлишкової кількості дизельного палива відсутній, відтак суд першої інстанції в рішенні прийшов до висновку, що відсутня підстава для задоволення позову про зобов'язання ДП "Авіком-Рівне" повернути позивачу дизельне паливо ДТ-Л-К5, сорт "С" в кількості 6557 кг.

Також позивач просив суд стягнути з відповідача штрафні санкції у вигляді пені в розмірі 11658,46 грн. та 794,90 грн. 3 % річних.

Суд першої інстанції зазначає, що стягнення пені із зберігача не передбачено умовами договору, а можливість стягнення 3 % річних передбачено лише щодо боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання (ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України).

Вимога позивача про повернення товару зі зберігання не є грошовою, а тому вимога позивача про стягнення із штрафних санкцій також є безпідставною.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "СОЛАРИС" звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Рівненської області від 31.10.2017 у справі №918/529/17 та прийняти нове рішення, яким зобов`язати ДП «Авіком Рівне» повернути ТОВ «Соларис» дизельне паливо ДТ-Л-К5, сорт «С» в кількості 6557 кг; стягнути з ДП «Авіком Рівне» на користь ТОВ «Соларис» штрафні санкції в розмірі 11658,46 грн. пені, 794,90 грн. 3% річних.

Вважає, що суд першої інстанції зробив невідповідні обставинам справи висновки, а саме: щодо калібру вагону-цистерни, адже калібр «62» вказаний у технічному паспорті вагону, вантажних митних деклараціях на які посилається суд, листі №ЦЦМ-12/336 від 27.03.2017 ПАТ «Укрзалізниця», інформації з автоматизованого банку даних парку вантажних вагонів; щодо способу визначення маси вантажу п.2.8 договору визначено, що приймання товару здійснюється представниками сторін з використанням об`ємно-масового методу), в той час як суд першої інстанції вирішив застосувати масовий метод, чим також порушив положення ст.. 629 ЦК України щодо обов`язковості умов договору; щодо недійсності акту 5-НП від 19.12.2016 через відсутність на ньому підпису директора позивача, що є абсолютно необґрунтованим і нелогічним, оскільки при прийманні дизельного палива був уповноважений представник позивача та й сам акт подавався нашим товариством, а отже, визнавалися дані які у ньому зазначені.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 27.11.2017, колегією суддів у складі: головуюча суддя Гудак А.В., суддя Олексюк Г.Є., суддя Маціщук А.В., апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено її розгляд на 13.12.2017.

07.12.2017 на адресу суду від ТОВ «Соларис» надійшло клопотання про проведення судового засідання 13.12.2017 в режимі відеоконференції.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 08.12.2017 клопотання представника ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "Соларис" про проведення судового засідання 13.12.2017 в режимі відеоконференції, задоволено та доручено Київському апеляційному господарському суду забезпечити проведення відеоконференції 13.12.2017 о 10:00 у приміщенні Київського апеляційного господарського суду за адресою: 04116 м.Київ вул. Шолуденка 1, за участю уповноважених представників ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "Соларис".

08.12.2017 на адресу суду від Дочірнього підприємства «Авіком Рівне» надійшов відзив в якому просить суд залишити рішення господарського суду Рівненської області від 31.10.2017 у справі №918/529/17 без змін, а апеляційну скаргу ТОВ «Соларис» без задоволення.

Представник позивача в судовому засіданні 13.12.2017, яке відбулось в режимі відео конференції, підтримав доводи апеляційної скарги та надав пояснення на обґрунтування своєї позиції. Вважає, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, а тому просить його скасувати, а апеляційну скаргу - задовольнити, з мотивів наведених в апеляційній скарзі.

В судовому засіданні 13.12.2017 яке відбулось в режимі відеоконференції, відповідач апеляційну скаргу заперечив в повному обсязі, вважає рішення господарського суду Рівненської області від 31.10.2017 у справі № 918/529/17 законним та обґрунтованим, просить рішення господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Подав клопотання про доручення до матеріалів справи витяг д Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо Дочірнього підприємства «Авіком Рівне».

В судове засідання 13.09.2017 треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_4 акціонерне товариство "Страхова компанія ""Гештальт" та ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "Сауз Філд", своїх представників не направили, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Статтею 27 ГПК встановлено, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог, користуються процесуальними правами i несуть процесуальні обов'язки сторін, крім права на зміну підстави i предмета позову, збільшення чи зменшення розміру позовних вимог, а також на відмову від позову або визнання позову.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Пунктом 3.9.2 постанови Пленуму ВГСУ «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (із змінами і доповненнями) у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Враховуючи, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представників третіх осіб.

Відповідно до статті 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача в судовому засіданні 13.12.2017, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, оцінивши висновки суду першої інстанції на відповідність дійсним обставинам справи, судова колегія дійшла висновку, що рішення господарського суду Рівненської області від 31.10.2017 у справі № 918/529/17 слід залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1 та 4 ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 ГК України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 ст. 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.02.2016 між ДП Авіком Рівне (надалі - зберігач) та ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю Соларис (надалі - клієнт) укладено договір відповідального зберігання паливно-мастильних матеріалів №20 (а.с. 12 18 т.1).

Згідно з умовами договору зберігач зобов'язується за винагороду надавати клієнту послуги з приймання, зливу із залізничних цистерн, зберігання, контролю якості, наливу в автомобільні цистерни та обліку світлих нафтопродуктів (надалі - товар), що належить клієнту, повернення порожніх цистерн за вказівкою клієнта протягом терміну дії цього договору (п. 1.1. договору).

Відповідно до п. 1.3 договору, зберігання товару за цим договором здійснюється до моменту пред`явлення клієнтом вимоги про повернення (відвантаження) товару. Звичайним строком зберігання для цілей цього договору вважатиметься строк не більш ніж 60 календарних днів з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі на зберігання партії товару. Початок та закінчення строку зберігання визначається у відповідності з цим договором.

Пунктом 2.5 договору, передбачено, що приймання товару за кількістю здійснюється відповідно до вимог інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженою спільним наказом Міністерства палива та енергетики України, Міністерства економіки України, міністерства транспорту і зв`язку України та Державного комітету України питань технічного регулювання та споживчої політики від 20.05.2008 №281/171/578/155 (зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 2 вересня 2008 за № 805/15496) в обов`язковій присутності представника клієнта.

Зберігач несе повну відповідальність за якісну та кількісну збереженість товару клієнта з урахуванням норм природних втрат, затверджених постановою Державного комітету СРСР з матеріально-технічного постачання від 26.03.1986 №40 «Об утверждении норм естественной убыли нефтепродуктов при приеме, отпуске и транспортировании». (п 2.6 договору).

Згідно п. 2.8 договору, приймання товару здійснюється представниками сторін з використанням об`ємно-масового методу вимірювання, для якого відносна похибка встановлюється в розмірі 0,004% - для ваги до 100 тон, 002% - для ваги більше 100 тон.

Пунктами 2.10, 2.11 договору передбачено, що злив товару із залізничних цистерн на зберігання здійснюється тільки після складання та підписання сторонами акту приймання(зливу) товару за формою 5-НП (додаток №1 до інструкції) або іншого підтверджуючого документа, оформленого відповідно до інструкції. Дата акту приймання (зливу) товару за формою 5-НП (додаток №1 до інструкції) є датою прийняття товару на відповідальне зберігання. Акти приймання-передачі товару між сторонами складаються на підставі актів зливу товару за формою 5-НП. Охоронна організація здає товар зберігачу (вантажоотримувачу) з охорони та супроводження (за відповідним актом приймання-передачі за підписом уповноважених представників зберігача та охоронної організації).

Відповідно до п. 2.12 договору, сторони в строк до 5-го (п`ятого) числа місяця наступного за звітним підписують акт звіряння залишків товару клієнта в резервуарах складу, що є невід`ємною частиною цього договору і включає в себе наступні дані за звітний місяць: - залишки товару клієнта на 1-ше число звітного місяця; - кількість (маса) товару клієнта, прийнятого зберігачем на зберігання; - кількість (маса) товару клієнта, повернутого клієнту (відвантаженого одержувачем клієнта) зі складу; - кількість (маса) товару клієнта, переданих одержувачам клієнта в резервуарах складу; - залишки товару клієнта на 1-ше число місяця наступного за звітним.

Зберігач щоденно і щомісяця першого числа, надає клієнту наступну оперативну інформацію, пов`язану зі зберіганням товару клієнта на складі, при прийнятті на зберігання та поверненні зі зберігання товару клієнта: про кількість прийнятого на склад товару клієнта за звітний період; про кількість відвантаженого зі складу за звітний період товару клієнта; відомості про кількість товару клієнта по кожній номенклатурі (сорту), що перебуває у зберігача на 10:00 годин ранку дня надання інформації (п. 3.8 договору)

Згідно п.п. 3.9, 3.10 договору, повернення товару клієнта зі зберігання здійснюється зі складанням акту прийому-передачі (повернення) товару зданого на зберігання. Клієнт має право в будь-який час вимагати повернення товару, переданого ним на зберігання надіславши зберігачу відповідну заявку на повернення товару зі зберігання, а зберігач зобов`язаний повернути товар на першу вимогу клієнта в кількості, якості, асортименті та у строки, що вказані в заявці клієнта.

Вразі втрати або знищення товару, зберігач зобов`язується протягом 2-х банківських днів в повному обсязі відшкодувати (компенсувати) вартість втраченого майна та втрачену вигоду, яку клієнт мав на меті отримати від реалізації даного майна(п. 4.25 договору).

Пунктами 5.2, 5.3 договору передбачено, що за дві доби до моменту передачі залізниці товару, що відвантажується на зберігання, письмово погодити асортимент, термін зберігання та кількість товару. У разі такого погодження, клієнт зобов`язанийза одну добу до транспортування на склад, повідомити зберігача про дату відвантаження, номери залізничних цистерн, залізничних накладних, та вагу товару. Зберігач не несе відповідальність за приймання товару на зберігання у разі відсутності погодження.

Сторони несуть відповідальність за невиконання чи неналежне виконання своїх зобов`язань за цим договором у відповідності з діючим законодавством України. За порушення з вини Зберігача умов зберігання товару клієнта, що призвели до втрати товару або погіршенню його якості, а також у випадку втрати, не забезпечення схоронності товару на шляху від станції призначення до складу та у період зберігання на складі зберігач відшкодовує клієнту повну вартість втраченого або зіпсованого товару клієнта, а також збитки, що виникли в даній ситуації у клієнта. Розрахунок вартості втрачених або зіпсованого товару здійснюється за ринковими цінами на відповідний товар(п.9.1, 9.2 договору).

Згідно п.10.1 договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та діє до 31 грудня 2016 року, а в частині розрахунків сторін та повернення товару до повного виконання сторонами своїх обов`язків.

Даний договір підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно статей 173, 174, 175 ГК України, статей 11, 202, 509 ЦК України, а згідно статті 629 ЦК України є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Так, відповідно частин 1, 2 ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов'язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому.

Відповідно до ст. 938 ЦК України зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений, виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

Статтею 942 ЦК України встановлено, що зберігач зобов'язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі.

У відповідності до статей 509, 526 ЦК України, які кореспондуються зі статтями 173, 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Матеріалами справи встановлено, що згідно з умовами договору, комісією у складі: начальника складу ПММ ДП «Авіком Рівне» ОСОБА_5 та представника ТОВ «Соларис» директора ОСОБА_6 складено акт №19/12-ДП приймання нафти або нафтопродуктів за кількістю від 19.12.2016 року (форма № 5-нп) відповідно до якого відповідачу передано на зберігання дизельне паливо в кількості 107 796 кг, з яких 6 557 кг - фактичний надлишок(а.с. 19 т.1).

Даний акт підписано представником відповідача - ОСОБА_5 та представником Страхової компанії Гештальт, підпис члена комісії ТОВ «Соларис» директора ОСОБА_6 в даному акті відсутній.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що ним було отримано зі зберігання нафтопродукти в кількості - 101678 кг., однак частину в кількості 6557 кг., яка передана за актом від 19.12.2016 року, як фактичний надлишок відповідач не повернув, у зв'язку з чим поданий даний позов.

З метою досудового врегулювання спору позивач надсилав на адресу відповідача лист № 179 від 09.03.2017 року (а.с. 20 т.1); претензію від 19.05.2017 року № 218 (а.с. 23-24 т.1) в якій вимагав повернути товар зі складу в кількості - 6 557 кг; претензію від 15.06.2017 року №242 (а.с. 26 27 т.1).

Відповідно статей 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Матеріалами справи встановлено, що 19.12.2016 ДП «Авіком Рівне» отримав за залізничною накладною № 0462044 (а.с. 64 т.1) паливо дизельне у кількості 479246 кг, в тому числі 47364 кг у вагоні № 50281807 дане відображено у відомості вагонів, яка є додатком до залізничної накладної № 0462044, (а.с. 65 т.1). В графі 21 даної залізничної накладної, зазначений спосіб визначення маси - на електронних вагах.

Отже, відповідно до п. 4.2.4.1 Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, яка затверджена Наказом Міністерства палива та енергетики України Міністерства економіки України Міністерства транспорту та звязку України Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 20.05.2008 N 281/171/578/155 (далі за текстом - Інструкція) залізницею застосовано прямий (ваговий) метод вимірювання масу нафти і нафтопродуктів у тарі та транспортних засобах шляхом зважування на вагах (залізничних та автомобільних цистерн) для статичного зважування середнього класу точності за ГОСТ 29329-92 "Весы для статического взвешивания. Общие технические требования" з кількістю повірочних поділок не менше ніж 3000.

Відповідно до положень п. 5.1.1 Інструкції, приймання нафти і нафтопродуктів за кількістю здійснюється відповідно до вимог цієї Інструкції та договорів постачання, купівлі-продажу тощо.

Приписами п.п. 5.2.5, 5.2.6 Інструкції, встановлено, що комісійне приймання нафти або нафтопродукту за кількістю здійснюють уповноважені наказом керівника підприємства - вантажоодержувача особи, які мають відповідну освіту, кваліфікацію та досвід роботи з питань визначення кількості нафти і нафтопродуктів у залізничних цистернах, на яких покладено відповідальність за дотримання правил приймання нафти і нафтопродуктів, установлених цією Інструкцією та іншими нормативно-правовими актами та нормативними документами. Результати комісійного приймання нафти або нафтопродуктів оформлюються актом приймання нафти або нафтопродуктів за кількістю за формою № 5-НП, який складається одразу після приймання вантажу та затверджується керівництвом підприємства не пізніше наступного дня після його складання.

Відповідно до розділу 5 Інструкції результати приймання нафти або нафтопродуктів оформлюються актом приймання нафти або нафтопродуктів за кількістю за формою N 5-НП, який складається одразу після приймання вантажу та затверджується керівництвом підприємства не пізніше наступного дня після його складання.

Акт приймання нафти або нафтопродуктів за кількістю за формою N 5-НП є підставою для оприбутковування нафти і нафтопродуктів у складському обліку та відображення на відповідних рахунках бухгалтерського обліку в підзвіт матеріально відповідальних осіб.

Відповідно до п.14.4 Інструкції матеріально відповідальні особи підприємств ведуть кількісний облік нафти та нафтопродуктів у товарній книзі кількісного руху нафтопродуктів (нафти) за формою № 31-НП, у якій зазначаються надходження і відпуск нафтопродуктів за день, а також їх залишки на кінець дня.

Для посилення контролю за станом приймання, зберігання, відпуску та обліку нафти та нафтопродуктів матеріально відповідальні особи ведуть журнал обліку надходження нафти і нафтопродуктів за формою № 6-НП і журнал вимірювання нафти і нафтопродуктів у резервуарах за формою № 7-НП.

Згідно з п.14.5 Інструкції приймання нафти і нафтопродуктів, які не належать підприємству, також відображається в журналі обліку надходження нафти і нафтопродуктів за формою № 6-НП.

Пунктом 14.6 Інструкції передбачено, що кількість нафти і нафтопродуктів, що приймаються для зберігання під час надходження їх залізничним транспортом, визначається на підставі актів приймання нафти або нафтопродуктів за кількістю за формою № 5-НП. У разі відсутності нестач понад норми природних втрат допускається оформлення приймання нафтопродуктів за кількістю актами інших форм з використанням автоматичних систем оброблення інформації.

Пунктами 1.3., 2.11 договору відповідального зберігання паливно-мастильних матеріалів №20 від 01.02.2016 сторони передбачили складання актів приймання-передачі товару на зберігання за формою 5-НП.

Однак, колегією суддів встановлено, що акт №19/12-ДП приймання нафти або нафтопродуктів за кількістю від 19 грудня 2016 за формою №5-нп, не був оформлений членами комісії належним чином, оскільки довіреність від 05.01.2016 (а.с. 184 т.1), яка видана ТОВ «Соларис» на ім`я ОСОБА_7 для здійснювання ряду дій від імені ТОВ «Соларис» не наділяє останнього правом підписувати будь-які документи від імені члена комісії за актом №19/12-ДП приймання нафти або нафтопродуктів за кількістю від 19 грудня 2016, а саме: ОСОБА_6.

Отже, під час приймання товару палива дизельного ДТ-Л-К5, сорт С необхідно керуватись умовами договору відповідального зберігання паливно-мастильних матеріалів №20 від 01.02.2016, а саме: п. 2.5. даного договору передбачено, що приймання товару за кількістю здійснюється відповідно до вимог Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженою спільним наказом Міністерства палива та енергетики України, Міністерства економіки України, Міністерства транспорту і звязку України та Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 20 травня 2008 року №281/171/578/155.

Частиною 2 п. 4.2.1. Інструкції встановлено, що для визначення маси та об'єму нафти і нафтопродуктів можуть використовуватися обємно-масовий статистичний, обємно-масовий динамічний, прямий масовий (статичне зважування та зважування під час руху) і обємний методи вимірювань відповідно до вимог ГОСТ 26976.

Пунктом 4.2.2.1 Інструкції встановлено, що обємно-масовим статичним методом визначається маса нафти і нафтопродуктів за їх обємом, густиною та температурою. Обєм нафти і нафтопродуктів визначається за допомогою градуйованих резервуарів та засобів вимірювань рівня нафти і нафтопродуктів у резервуарах, залізничних цистернах, танках суден або за повною місткістю мір (автоцистернах, причепах-цистернах, напівпричепах-цистернах).

При цьому, матеріалами справи встановлено, що ДП "Авіком Рівне" складено акт № 19/12-ДП приймання нафти або нафтопродуктів за кількістю від 19.12.2016 форми № 5- НП, в якому зазначено, що приймання нафти або нафтопродуктів в кількості 107 796 кг з яких 6 557 кг - фактичний надлишок було визначено по замірам, однак, даний акт не було підписано та погоджено членом комісії з приймання - представником ТОВ "Соларис" директором ОСОБА_6

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що акт на який посилається позивач в позовній заяві не підписаний усіма членами комісії (не погоджений), як того вимагають умови договору, а тому даний акт не може підтверджувати факт передання надлишкового товару для відповідача в розмірі 6 557 кг.

Щодо твердження позивача, про необхідність використання передбаченого п. 2.8 договору методу визначення маси вантажу, а саме: об`ємно-масового методу вимірювання, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно положень п. 22 Правила видачі вантажів (ст. 35, 42, 46, 47, 48, 52, 53 Статуту), затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21 листопада 2000 р. № 644, перевірка маси вантажу на станції призначення провадиться, як правило, таким самим способом, яким цю масу було визначено на станції відправлення.

Матеріалами справи встановлено, що дана позиція підтримана листом ПАТ «Укрзалізниця» від 27.02.2017 №ЦЦМ-12/218, в якому зазначено, що Правилами видачі вантажів, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 №644, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 24.11.2000 за №862/5083 вказано, що перевірка маси вантажу на станції призначення провадиться, як правило, таким самим способом, яким цю масу було визначено на станції відправлення. Зважаючи, що у накладній СМГС, доданій до листа у графі «спосіб визначення маси» вказано, що маса вантажу визначена на електронних вагах, тому розрахунковий спосіб визначення маси, пов`язаний з типом калі бровки котла цистерни, не застосовується. Даний лист надісланий на адресу ТОВ «Соларис»(а.с. 146 т.1).

Пунктом 3.18 розяснення президії Вищого господарського суду України Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з перевезення вантажів залізницею від 29.05.2002 р. N 04-5/601, якщо у пункті відвантаження масу вантажу визначено шляхом зважування, а у пункті одержання - за обміром або навпаки, то у вирішенні спорів, пов'язаних з недостачею вантажу, слід виходити з того, що зважування є більш точним способом визначення маси вантажу.

Матеріалами справи встановлено, що маса палива у вагоні(цистерні) №50281807 визначена відправником Акціонерним товариством «Орлен Летува» Мажейкю 75, д.Юодейкяй, ЛТ-89467, Мажейський р-н, Литовская республіка, шляхом зважування на електронних вагах та становить 47364 кг. (а.с. 64-65 т.1).

Відповідно, у даному випадку, вірними та такими які потрібно приймати до уваги буде саме показники здійснені методом зважування.

Крім того, варто відзначити, що згідно приписів ч.1 ст. 257 МК України, декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення.

Положеннями ст. 253 МК України встановлено, що підприємства, що переміщують товари через митний кордон України, у присутності посадової особи органу доходів і зборів складають акти про невідповідність цих товарів відомостям, зазначеним у документах, необхідних для здійснення їх митного контролю, про пошкодження товарів, їх упаковки чи маркування або про їх втрату. Зазначені акти подаються відповідним органам доходів і зборів. При переміщенні товарів через митний кордон залізничним транспортом органу доходів і зборів замість акта про невідповідність може подаватися комерційний акт, складений відповідно до міжнародних договорів.

Наказом Державної митної служби України від 18.11.2002 № 630 «Про затвердження форми акта про невідповідність товарів відомостям, зазначеним у необхідних для здійснення митного контролю документах, про пошкодження товарів чи їх упаковки або маркування»(із змінами і доповненнями внесеними наказом Державної митної служби України від 23.01.2003р. № 45 затверджено форму акта про невідповідність товарів відомостям, зазначеним у необхідних для здійснення митного контролю документах, про пошкодження товарів чи їх упаковки або маркування; установлено, що підприємства, які переміщують товари через митний кордон України, складають Акт у присутності посадової особи митного органу, у зоні діяльності якого виявлено: невідповідність товарів відомостям, зазначеним у потрібних для здійснення митного контролю документах; пошкодження товарів чи їх упаковки або маркування. Акт може складатися в 4-х примірниках: перший примірник призначено для підприємства, що переміщує товари через митний кордон України, другий - для митного органу за місцем його складання, третій - для митниці призначення, четвертий - для власника товару.

Як вбачається з матеріалів справи, товар був перевезений від Акціонерного товариства «Орлен Летува» Мажейкю 75, д.Юодейкяй, ЛТ-89467, Мажейський р-н, Литовская республіка до м. Рівного ДП «Авіком Рівне», тобто був переміщений через митний кордон України, проте позивачем в підтвердження позовних вимог не надано суду акта, форма якого встановлена Наказом Державної митної служби України від 18.11.2002 р. № 630.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що при розмитненні палива у вантажно-митних деклараціях вказуються саме точні відомості про кількість палива, в тому числі палива в даному випадку у вагоні (цистерні) № 50281807. А в разі виявлення неточностей щодо відомостей про товари, то у відповідності приписів ст. 253 МК України позивач має скласти акт про невідповідність цих товарів, або ж надати органу доходів і зборів комерційний акт.

Однак, матеріали справи не містять відповідних актів, отже колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем було заявлено до декларування саме точні відомості про товари, зокрема щодо кількості палива у вагоні-цистерні № 50281807 і відповідного надлишку не зафіксовано.

Також, зважаючи на вищевикладене, суд першої інстанції цілком обґрунтовано не взяв до уваги пояснення позивача, про можливі природні втрати палива при транспортуванні, а також про можливий недолив, що можуть спричинити розбіжності у кількості переданого на зберігання палива. Та на спростування даних пояснень зазначив, що природні втрати та недолив не можуть збільшити кількість палива, а лише зменшити.

Поряд з цим, матеріалами справи встановлено наявність акту від 21.12.2016, який складений комісією у складі: СТ. ОРВ ВЧДЕ-8 ОСОБА_8 та старшого оператора складу нафтопродуктів ОСОБА_5 в якому відображено, що вагон-цистерна № 50281807 згідно таблички на котлі цистерни має тип калібру "25", а в електронній довідці 2651 (паспорт вагона) вказано тип калібровки котла "62"(а.с. 72 т.1).

На підтвердження даного факту матеріали справи містять фотографії таблички на цистерні-вагоні № 50281807 та сам вагон, які підтверджують саме тип калібру "25" (а.с. 73 76 т.1).

За результатами встановлення даного факту відповідачем на адресу позивача направлено проект нового акту № 19/12-ДП приймання нафти або нафтопродуктів за кількістю від 19.12.2016 форми № 5-НП, у якому визначено масу палива із врахуванням типу цистерни "25" та визначено масу палива в цистерні № 50281807 в обсязі 47803 кг. (надлишок 439 кг.) (а.с. 77 т.1).

Крім того, в цистерні № 51243087 обсяг палива було визначено в кількості 53875 кг (нестача 398 кг.).

Так, за даним проектом акту встановлено, що до оприбуткування за двома цистернами в загальному підлягає 101678 кг.

Отже, посилання позивача на отримання надлишку товару дизельне паливо ДТ-Л-К5, сорт «С» в кількості 6557 кг. спростовується, тим що матеріалами справи підтверджується, що відповідачем прийнято на зберігання саме 101678 кг, і відповідач виставляв рахунки на оплату послуг зберігання згідно вказаної кількості товару і позивач оплачував ці послуги із фактичного обсягу зберігання.

Дані факти підтверджені виставленими ДП «Авіком Рівне» рахунками для ТОВ «Соларис» за зберігання товару, а саме: рахунок на оплату № 1297 від 19.12.2016 на оплату відповідального зберігання за договором відповідального зберігання ПММ №20 від 01.02.2016; рахунки № 1298 від 20.12.2016; № 1299 від 23.12.2016; № 1340 від 30.12.2016; № 51 від 31.01.2017; № 116 від 28.02.2017; № 230 від 31.03.2017(а.с. 78-84 т.1).

Оплата позивачем даних рахунків підтверджується копіями банківських виписок від 16.12.2016, 01.02.2017, 10.04.2017(а.с. 85-87 т.1).

Також, колегія суддів відзначає, що згідно вимог п.п. 2.12, 2.14 договору, сторони в строк до 5-го числа місяця наступного за звітним підписують акт звіряння залишків товару Клієнта в резервуарах складу, що є невід'ємною частиною цього договору, і включає в себе наступні дані за звітний місяць: залишки товару клієнта на 1-ше число звітного місяця; кількість (маса) товару клієнта, прийнятого зберігачем на зберігання; залишки товару клієнта на 1-ше число місяця, наступного за звітним. Сторони в строк до 15-го числа місяця наступного за звітним здійснюють звіряння фінансових розрахунків і підписують акт звіряння по залишках у розрахунках.

На виконання вищезгаданих умов договору відповідального зберігання ПММ №20 від 01.02.2016 відповідачем складені акти звіряння та акти надання послуг (а.с. 89- 101 т.1) Дані акти підписані та скріплені відтиском печатки відповідача, однак уповноваженим представником ТОВ «Соларис» не підписані.

Отже, оскільки матеріалами справи спростовується факт передачі надлишкової кількості дизельного палива, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстави для задоволення позову про зобов'язання ДП "Авіком-Рівне" повернути позивачу дизельне паливо ДТ-Л-К5, сорт "С" в кількості 6557 кг.

Щодо позовних вимог ТОВ «Соларис про стягнення з відповідача штрафні санкції у вигляді пені в розмірі 11658,46 грн. та 794,90 грн. 3 % річних, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З урахуванням викладеного положення ст.625 ЦК України регулює зобов'язальні правовідносини, тобто поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду.

Однак, як встановлено матеріалами справи вимога позивача про повернення товару зі зберігання не є грошовим зобов`язанням, а тому, вимога позивача про стягнення із відповідача штрафних санкцій та 3% річних є безпідставною.

Відповідно до ст. ст. 32-34 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з правомірністю висновку суду першої інстанції про те, що позивачем всупереч вимогам ч. 1 ст. 33 ГПК України не доведено тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а саме не надано належних доказів, які б підтверджували, що відповідачу передано на зберігання надлишкової кількості палива обсягом 6557 кг.

Враховуючи викладене, колегія суддів, оцінивши наявні в справі матеріали та докази дійшла до висновку, що підстав для скасування чи зміни рішення господарського суду Рівненської області від 31.10.2017 у справі № 918/529/17 не має, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Рівненської області від 31.10.2017 у справі № 918/529/17 залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "СОЛАРИС" без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Гудак А.В.

Суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Маціщук А.В.