РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2017 року Справа № 918/609/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Петухов М.Г.

при секретарі судового засідання Максютинська Д.В

за участю представників сторін:

позивача: представник не з'явився

відповідача: представник не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача Фізичної особи-підприємця Шикало В'ячеслава Миколайовича на рішення господарського суду Рівненської області від 02.10.17р. у справі № 918/609/17 (суддя Політика Н.А.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Шикала В'ячеслава Миколайовича

до відповідача Козинської сільської ради Радивилівського району Рівненської області

про визнання договору дійсним та визнання права власності

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Шикало В'ячеслав Миколайович (надалі - позивач) звернувся в господарський суд Рівненської області з позовною заявою (а.с.2-4) до Козинської сільської ради Радивилівського району Рівненської області (надалі - відповідач, Рада), в якій просить визнати дійсним договір купівлі-продажу приміщення контори № 3-РВ, укладеного 25 грудня 2008 року між ним та Сільськогосподарським виробничим кооперативом "Маяк", а також визнати за позивачем право власності на нерухоме майно - приміщення контори (адміністративної будівлі) загальною площею 1668,1 м2, що знаходиться в с. Зарічне Радивилівського району Рівненської області по вулиці 40-річчя Перемоги, 119А, яке було предметом вищенаведеного правочину.

Рішенням господарського суду Рівненської області від 02 жовтня 2017 року (а.с.52-58) у задоволенні позову відмовлено.

В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції, посилаючись на положення ч.3 статей 640 та 657 ЦК України, п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" вказав, що спірний договір не може бути визнаний судом дійсним, так як він підлягав і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. Відтак, застосування положень ст.220 ЦК України до даних правовідносин неможливе.

Крім того, місцевий господарський суд звернув увагу, що у даному позові матеріально-правові вимоги позивача були пред'явлені до відповідача - Ради. Також судом зазначено, що позивачем не було наведено жодних фактів, які свідчать про ухилення Сільськогосподарського виробничого кооперативу "Маяк" від нотаріального посвідчення спірного договору в розумінні статті 220 ЦК України, а також не надано жодних належних і допустимих доказів на підтвердження наведених обставин, незважаючи на те, що кооператив є стороною договору.

Крім того, судом першої інстанції із посиланням на вимоги ст.. 392 ЦК України зазначено, що позов про визнання права власності спрямований на усунення перешкод у здійсненні власником свого права і виключення домагань на належне власнику майно за допомогою підтвердження у судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності, судове рішення про задоволення таких вимог має ґрунтуватися на встановленому судом у ході розгляду справи існуючого юридичного фактів і не може підміняти собою правовстановлюючих документів. Разом з тим, підставою даного позову є намір набути вказане право за рішенням суду а не спір або невизнання існуючого права.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить поновити строки апеляційного оскарження, скасувати рішення місцевого господарського суду у даній справі та задоволити позов (а.с.73-74).

Скаржник зокрема зазначає, що оскаржуване рішення є таким, що винесене із порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апелянт, посилаючись на положення ч.2 ст.220 ЦК України, ст. 328 та ч.3 ст.334 цього ж Кодексу, вказує, що у зв'язку із припиненням державної реєстрації СВК «Маяк» немає можливості посвідчити спірний договір нотаріально, що у свою чергу, підтверджує ухилення сторони від нотаріального посвідчення договору. Крім того, зазначає, що в адміністративному порядку оформити право власності на об'єкт нерухомості неможливо, окрім судового рішення, тому суд першої інстанції дійшов поспішних висновків про відмову у позові.

Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи № 918/609/17 у складі: головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Філіпова А.Г., суддя Петухов М.Г. (а.с.63).

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 14 листопада 2017 року скаржнику поновлено строк апеляційного оскарження, апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд скарги призначено на 13 грудня 2017 року на 10 год.30 хв. (а.с. 64).

11.12.2017 на адресу суду від представника позивача у справі надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на інший час, у зв'язку із перебуванням у відрядженні.

Крім того, 11.12.2017 на адресу суду від представника відповідача у справі надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на інший час. У даному клопотанні відповідач вказує, що не погоджується із рішенням суду першої інстанції, вважає його таким, що винесене поспішно. Зазначає, що оскаржуваним рішенням порушуються інтереси держави в особі органу місцевого самоврядування, а саме - відсутність права власності на об'єкти нерухомості, які знаходяться на території ради, позбавляє можливості нарахування податку на нерухомість та сплати земельного податку.

У судовому засіданні 13 грудня 2017 року представники сторін не реалізували процесуальне право на участь у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, хоча про час та місце його проведення були повідомлені належним чином, про що свідчать повідомлення поштових відправлень. Крім того, відповідач не надав обґрунтованого відзиву на апеляційну скаргу, як того вимагалося ухвалою суду від 14 листопада 2017 року.

Згідно з пунктом 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду № 18 від 26 грудня 2011 року, у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з абз. 3 пп. 3.9.2 пп. 3.9 пункту 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції (із змінами), неявка учасника судового процесу в судове засідання не є підставою для скасування судового рішення, якщо ухвалу, в якій зазначено час і місце такого засідання, надіслано йому в порядку, зазначеному в підпункті 3.9.1 підпункту 3.9 цього пункту постанови.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Судом здійснено усі заходи щодо повідомлення належним чином сторін про дату, час та місце проведення судового засідання.

Крім того, представником апелянта не надано доказів участі у іншому судовому засіданні.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що сторони вважаються повідомленими про час і місце розгляду апеляційним судом даної справи.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

З врахуванням того, що у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору і міститься апеляційна скарга позивача, в котрій викладена його позиція, явка сторін в судове засідання обов'язковою не визнавалась, в правовому полі статей 101, частини 1 статті 102 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів відмовляє у задоволенні клопотань сторін про відкладення розгляду справи та вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності, за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України, апеляційний суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з наступного.

25 грудня 2008 року між Шикалом Вячеславом Миколайовичем та Сільськогосподарським виробничим кооперативом "Маяк" було підписано договір купівлі-продажу приміщення контори № 3-РВ (а.с. 12), за умовами якого останній зобов'язався передати у власність покупцю приміщення контори Сільськогосподарського виробничого кооперативу "Маяк", що знаходиться за адресою: Рівненська область, Радивилівський район, с. Зарічне, а покупець, у свою чергу, - прийняти та оплатити вартість цієї нерухомості згідно експертної оцінки від 10 серпня 2008 року.

Зазначена угода підписана покупцем та уповноваженим представником Сільськогосподарського виробничого кооперативу "Маяк", а також скріплена печаткою наведеної юридичної особи.

Відповідно до пункту 2.1 цього правочину вартість майна становить 53 500 грн. 00 коп. згідно експертної оцінки від 10 серпня 2008 року.

Покупець вносить суму вартості майна на поточний рахунок продавця (пункт 2.2 договору).

З матеріалів справи вбачається, що вартість спірного майна була повністю оплачена покупцем, що підтверджується нотаріально посвідченою копією відповідної квитанції (а.с. 14).

25.12.2008 між Шикало В.М. та СВК «Маяк» підписано акт прийому-передачі майна, згідно якого продавець передає, а покупець приймає приміщення, що є предметом договору купівлі- продажу №3-РВ від 25.12.2008.

Аналізуючи встановлені обставини справи, колегія суддів вважає за необхідне врахувати наступне.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист.

Норми статті 16 ЦК України та статті 20 Господарського кодексу України розкривають зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав.

Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Колегія суддів насамперед звертає увагу, що позивачем у даному випадку не було вказано, яким чином Радою порушуються, не визнаються або оспорюються права Підприємця, а також не було надано жодних доказів на підтвердження наведених обставин.

Крім того, із матеріалів справи вбачається, що Рада не є стороною договору, що унеможливлює задоволення цього позову в частині визнання дійсним договору купівлі-продажу приміщення контори від 25 грудня 2008 року № 3-РВ, укладеного між позивачем та Сільськогосподарським виробничим кооперативом "Маяк".

Розглядаючи позовну вимогу про визнання договору купівлі-продажу приміщення контори № 3-РВ від 25.12.2008 дійсним , колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно з частиною 2 цієї статті, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до частини 3 статті 640 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210, 640 ЦК України пов'язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Відповідно до статті 657 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Зі змісту вищенаведених нормативних приписів вбачається, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, слід враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

З матеріалів справи вбачається, що спірний договір купівлі-продажу приміщення контори, за яким позивач, на його думку, набув право власності на спірну нерухомість та на який останній посилався як на підставу своїх вимог, підписано та виконано до 1 січня 2013 року, а тому він підлягав як нотаріальному посвідченню, так і державній реєстрації.

Відтак, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання спірного правочину дійсним.

Крім того, колегія суддів також бере до уваги те, що однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрати стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин (правова позиція Верховного Суду України у справі за № 6-1288цс17).

Так, відповідно до вищевказаного п. 13 постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року, при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з'ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

Разом з тим, позивачем в порушення нормативних приписів чинного процесуального законодавства не наведено жодних фактів, які свідчать про ухилення Сільськогосподарського виробничого кооперативу "Маяк" від нотаріального посвідчення спірного договору в розумінні статті 220 ЦК України у період з моменту укладення спірного договору (25.12.2008) та до припинення відповідача як юридичної особи (16.12.2015), а також не надано жодних належних і допустимих доказів на підтвердження наведених обставин, що є необхідною умовою для можливості визнання дійсним договору в судовому порядку.

Розглядаючи позовну вимогу про визнання права власності приміщення контори № 3-РВ від 25.12.2008 за позивачем, колегія суддів зазначає наступне.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України та статтею 20 Господарського кодексу України. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб'єкт захисту, вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав.

Насамперед колегія суддів звертає увагу на те, що як на час укладення спірного договору, так і на час звернення до місцевого господарського суд з даним позовом, позивач був зареєстрований як фізична особа-підприємець, що підтверджується наявними у матеріалах справи витягами з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 47-48). До суду позивач звернувся як фізична особа-підприємець.

Разом з тим, стороною спірного договору був Шикало В'ячеслав Миколайович, що ставить під сумнів обґрунтованість вимог про визнання права власності на спірне нерухоме майно саме за Підприємцем.

Відповідно до приписів статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Зі змісту статті 392 ЦК України вбачається, що позов про визнання права власності на майно необхідний позивачеві тоді, коли у інших осіб виникають сумніви у належності йому цього майна, створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності, у зв'язку з наявністю таких сумнівів чи втратою належних правовстановлюючих документів, наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними, а метою подання позову про визнання права власності є усунення невизначеності у суб'єктивному праві, належному особі щодо індивідуально визначеного майна.

Позов про визнання права власності спрямований на усунення перешкод у здійсненні власником свого права і виключення домагань на належне власнику майно за допомогою підтвердження у судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності, судове рішення про задоволення таких вимог має ґрунтуватися на встановленому судом у ході розгляду справи існуючого юридичного факті і не може підміняти собою правовстановлюючих документів.

Таким чином, захист права власності шляхом його визнання у судовому порядку можливий за наявності одночасно двох умов: по-перше, підтвердження у судовому порядку своїх прав на майно, шляхом подання належних і достатніх доказів, які достеменно підтверджують факт набуття права власності на законних підставах, і, по-друге, вичерпне спростування доводів третіх осіб, які оспорюють або не визнають право власності позивача.

Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів на підтвердження у судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Такими доказами можуть бути правовстановлюючі документи, а також будь-які інші докази, що підтверджують приналежність позивачу спірного майна. Відтак, до предмету доказування за позовом про визнання права власності входить встановлення цивільно-правових підстав набуття позивачем права власності на спірне майно.

Приписами статті 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Таким чином, з огляду на те, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав чи в який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому законом.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 травня 2015 року у справі № 6-244цс14 і від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15, а також у постанові Вищого господарського суду України від 30 червня 2016 року у справі № 902/1293/14.

Згідно вимог статті 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченому нотаріально дійсним.

Колегія суддів, враховуючи у сукупності вищевикладені норми законодавства та висновки щодо дійсності спірного договору, приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання права власності позивача на нерухоме майно.

Відповідно до ст.32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст. 33, 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обов'язковим. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Таким чином, колегія суддів вважає посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що скаржником у апеляційній скарзі не зазначено, які саме норми матеріального чи процесуального права порушено судом першої інстанції. Так, апеляційна скарга містить аналогічні посилання на норми законодавства та обставини, викладені у позовній заяві.

Відтак, скаржник, в порушення вимог ст.ст. 33,34 ГПК України, не довів тих обставин, на які він посилався як на підставу для відмови в задоволенні позовних вимог.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з'ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта згідно ст.49 ГПК.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Шикало В'ячеслава Миколайовича від 03.11.17р. на рішення господарського суду Рівненської області від 02.10.2017 у справі № 918/609/17 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Рівненської області від 02 жовтня 2017 року у справі №918/609/17 залишити без змін. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Справу №918/609/17 повернути господарському суду Рівненської області.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Петухов М.Г.