номер провадження справи 27/110/17
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.12.2017 Справа № 908/1894/17

За позовом: ОСОБА_1 (69104 АДРЕСА_1)

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Віра-2" (69095 м. Запоріжжя пр. Леніна, 144)

про стягнення 30 519 грн. 83 коп.

Суддя Дроздова С.С.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_2, дов. № 919 від 27.05.2016 р.

від відповідача: не з'явився

ОСОБА_1, м. Запоріжжя звернувся до господарського суду Запорізької області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Віра-2", м. Запоріжжя про стягнення 29 557 грн. 83 коп. матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, 962 грн. 00 коп. 3 % річних.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.09.2017 р., справу № 908/1894/17 передано на розгляд судді Дроздовій С.С.

Ухвалою суду від 21.09.2017 р. порушено провадження у справі № 908/1894/17 присвоєно справі номер провадження 27/110/17 та призначено судове засідання на 25.10.2017 р.

Ухвалою суду від 25.10.2017 р. розгляд справи відкладався на 14.11.2017 р., на підставі ст. 77 ГПК України, у зв'язку з неявкою у судове засідання представників сторін, враховуючи необхідність витребування додаткових доказів у справі та документів, які необхідні для всебічного, об'єктивного розгляду спору.

Ухвалою суду від 14.11.2017 р., на підставі п. 3 ст. 69 ГПК України, строк розгляду справи продовжено на п'ятнадцять днів, відповідно до ст. 77 ГПК України, розгляд справи відкладено на 28.11.2017 р.

Ухвалою суду від 28.11.2017 р. розгляд справи відкладався на 05.12.2017 р., у зв'язку з неявкою у судове засідання представника відповідача.

05.12.2017 р. продовжено судовий розгляд справи № 908/1894/17.

У судовому засіданні 05.12.2017 р. справу розглянуто, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

До початку розгляду справи представник позивача заявив клопотання щодо відмови від здійснення технічної фіксації судового процесу.

Головуючим суддею оголошено яка справа розглядається, склад суду, та роз'яснено представнику позивача, який прибув в судове засідання, їх права, у тому числі право заявляти відводи.

Відводів складу суду не заявлено.

У судовому засіданні 05.12.2017 р. позивач підтримав позовні вимоги, на підставах, викладених у позовній заяві та надав витребувані ухвалою суду документи. Обґрунтовуючи вимоги ст.ст. 1, 33 ГПК України, ст. 625 ЦК України, просить позов задовольнити, стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Віра-2", м. Запоріжжя 29 557 грн. 83 коп. матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, 962 грн. 00 коп. 3 % річних.

Відповідач у судові засідання 25.10.2017 р., 14.11.2017 р., 28.11.2017 р. та 05.12.2017 р. не з'явився. Про час та місце розгляду справи був попереджений належним чином. Поважні причини своєї неявки суду не повідомив. Клопотань про розгляд справи без відповідача або про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило. Письмового відзиву до суду не надіслав.

Відповідно до п. 3.9.1 Постанови Пленуму ВГС від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування ГПК України", особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

У разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні, протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (пункт 4 частини другої статті 81-1 ГПК), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони (іншого учасника судового процесу) про час і місце наступного судового засідання.

За змістом статті 64 ГПК України, зокрема, в разі, якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців) і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Згідно зі ст. 93 ЦК України місцезнаходження юридичної особи визначається місцем її державної реєстрації, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, місцезнаходження юридичної особи -Товариства з обмеженою відповідальністю "Віра-2" є: 69095 м. Запоріжжя пр. Леніна, 144, що відповідає юридичній адресі відповідача, зазначеній у позовній заяві.

Відповідач належним чином був повідомлений судом про дату, час та місце розгляду справи. Ухвалу суду про порушення провадження у справі та призначення судового засідання на 25.10.2017 р., ухвалу суду про відкладення розгляду справи на 14.11.2017 р., ухвалу суду від 14.11.2017 р. про продовження строку розгляду справи та призначення судового засідання на 28.11.2017 р., ухвалу суду про відкладення розгляду справи на 05.12.2017 р. надіслано на юридичну адресу відповідача: 69095 м. Запоріжжя пр. Леніна, 144.

Згідно ст. 22 ГПК України, сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

У відповідності із ст. 33 ГПК України, обов'язок доказування і подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно роз'яснень Вищого Господарського Суду України, які викладені в інформаційному листі від 15.03.2010 року № 01-08/140 "Про деякі питання запобігання зловживанню процесуальними правами у господарському судочинстві" - неявка в судові засідання учасників судового процесу (сторін), ненадання витребуваних судом документів та доказів, необхідних для повного розгляду справи - подібна практика, спрямована на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників судового процесу та суперечить вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

Неподання або несвоєчасне подання стороною у справі, іншим учасником судового процесу доказів з неповажних причин, спрямоване на затягування судового процесу, може розцінюватися господарським судом як зловживання процесуальними правами.

Згідно п. 26.4.7-1 Роз'яснення президії Вищого господарського суду України № 04-5/609 від 31.05.2002 р. "Про внесення змін і доповнень і про визнання таким, що втратило чинність, деяких роз'яснень президії Вищого арбітражного суду України", особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною у позовній заяві.

Неявка відповідача в судове засідання не звільняє відповідача від виконання вимог суду, викладених в ухвалах суду і направлення суду витребуваних матеріалів.

Суд зазначає, що Господарський процесуальний кодекс України не обмежує коло осіб, які можуть з'явитися в судове засідання та представляти інтереси Товариства з обмеженою відповідальністю "Віра-2", згідно статті 28 ГПК України.

Згідно ст. 75 ГПК України, якщо витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами, якщо їх достатньо для вирішення спору по суті. Відповідач свої зобов'язання не виконав, не скористався правом на захист своїх інтересів.

Розглянувши матеріали та фактичні обставини справи, оцінивши надані докази, заслухавши представника позивача, суд вважає вимоги позивача такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути - визнання права.

Господарським судом встановлено, що відповідно до Статуту ТОВ «Віра-2» (із змінами та доповненнями, затвердженими загальними зборами учасників 07.02.2003 року та зареєстрованими у Відділі реєстрації та єдиного реєстру Запорізької міської ради 16.12.2003 року) позивач був учасником товариства з 21 часткою в статутному фонді.

Статтею 10 Закону України «Про господарські товариства» передбачено право учасника товариства вийти в установленому порядку з товариства.

02.12.2011 р. позивач звернувся до відповідача з заявою про вихід зі складу учасників ТОВ «Віра-2». В нотаріально посвідченій заяві зазначив про те, що розрахунок вартості належної йому частки в майні товариства провести виходячи з ринкової (справедливої) оцінки вартості цього майна, підтвердженої висновком незалежної експертизи, або надати погоджену частину майна в натуральній формі згідно зі ст. 54 Закону України «Про господарські товариства».

Заява отримана відповідачем 02.12.2011 р., що підтверджується підписом директора відповідача на зазначеній заяві про її отримання.

02.12.2011 р. на загальних зборах учасників ТОВ «Віра-2» було вирішено виключити позивача із учасників товариства; розрахунки провести згідно із законодавством.

Згідно ст. 54 Закону України «Про господарські товариства» при виході учасника з товариства з обмеженою відповідальністю йому виплачується вартість частини майна товариства, пропорційна його частці в статутному капіталі.

Виплата проводиться після затвердження звіту за рік, в якому він вийшов з товариства, і в строк до 12 місяців з дня виходу. На вимогу учасника та за згодою товариства вклад може бути повернуто повністю або частково в натуральній формі.

Рішення загальних зборів учасників ТОВ «Віра-2» від 02.12.2011 р. відповідачем не виконано.

З позовною заявою до ТОВ «Віра-2» «про стягнення вартості частки майна та частини прибутку товариства учаснику, що вибув з товариства» позивач звернувся до суду.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 27.01.2016 р. у у справі № 908/881/13-г стягнуто з ТОВ «Віра-2» на користь ОСОБА_1 446 170 грн. 00 коп. вартості частки в статутному капіталі товариства.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 25.04.2016 р. у справі № 908/881/13-г рішення господарського суду Запорізької області від 27.01.2016 р. у справі № 908/881/13-г залишено без зміни. Розрахунки не проведені.

Відповідно до ст. 44 ГПК України судовими витратами є витрати сторін та інших учасників судового процесу в господарському суді, які пов'язані з розглядом справи і складаються з: судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до приписів ст. 88 ГПК України, господарський суд має право за заявою сторони, прокурора, який брав участь у судовому процесі, або за своєю ініціативою прийняти додаткове рішення, ухвалу, якщо: 1) з якоїсь позовної вимоги, яку було розглянуто в засіданні господарського суду, не прийнято рішення; 2) не вирішено питання про розподіл витрат або про повернення судового збору з бюджету. Додаткове рішення, ухвала можуть бути оскаржені в установленому порядку.

Додатковим рішенням від 08.08.2016 р. у справі № 908/881/13-г, колегією суддів встановлено, що в ході розгляду справи 908/881/13-г судом призначались наступні судові експертизи:

1). Ухвалою господарського суду Запорізької області від 18.04.13. на підставі ст. 41 Господарського процесуального кодексу України задоволено клопотання позивача про призначення судової економічної експертизи, призначено судову економічну експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України. (Оплату експертизи, згідно рахунку № 2910 від 18.05.2013р. в сумі 13248,00 грн. здійснено позивачем у справі - ОСОБА_1 07.06.2013р., що підтверджується довідкою про підтвердження оплати Київського НДІ судових експертиз № 11 від 19.02.2016р.);

2). Ухвалою господарського суду Запорізької області від 05.09.13. задоволено клопотання позивача про призначення судової будівельно-технічної експертизи, на підставі ст. 41 Господарського процесуального кодексу України призначено судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручено Товариству з обмеженою відповідальністю "Регіональне судово-експертне бюро". (Оплату експертизи, згідно рахунку № 1609 від 19.09.2013р. в сумі 7500,00 грн. здійснено позивачем у справі - ОСОБА_1 10.10.2013р., що підтверджується листом ТОВ "Регіональне судово-експертне бюро" за вих.№ 6608 від 12.02.2016р.);

3). Ухвалою господарського суду Запорізької області від 28.01.14. підставі ст. 41 Господарського процесуального кодексу України у справі № 908/881/13-г задоволено клопотання відповідача про призначення судової економічної експертизи, призначено судову економічну експертизу, проведення якої доручено Дніпропетровському науково-дослідному інституту судових експертиз. (Оплату експертизи в сумі 7065,60 грн. здійснено відповідачем у справі - ТОВ "Віра-2", що підтверджується платіжним дорученням № 93 від 07.03.2014р.);

4). Ухвалою господарського суду Запорізької області від 09.09.14. у справі № 908/881/13-г задоволено клопотання ОСОБА_1 та призначено у даній справі повторну судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз. (Оплату експертизи, згідно рахунку № 25/12-1 від 25.12.2014р. в сумі 4500,00 грн. здійснено позивачем у справі - ОСОБА_1 08.01.2015р., що підтверджується листом Київського НДІ судових експертиз за вих. № 2104 від 12.02.2016р.);

5). Ухвалою господарського суду Запорізької області від 15.09.15. у справі № 908/881/13-г на підставі ст. 41 Господарського процесуального кодексу України задоволено клопотання відповідача про призначення додаткової судової економічної експертизи, у даній справі призначено додаткову судову економічну експертизу, проведення якої доручено Дніпропетровському науково-дослідному інституту судових експертиз. (Оплату експертизи в сумі 3686,40 грн. здійснено відповідачем у справі - ТОВ "Віра-2", що підтверджується квитанцією № 1622 від 10.11.2015р.).

В той же час, при прийнятті рішення від 27.01.2016 р., господарський суд не вирішив питання про розподіл вказаних судових витрат.

Пунктом 23 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 4 від 23.03.2012р. "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" визначено, що витрати, пов'язані з проведенням судової експертизи, під час судового розгляду має нести заінтересована сторона, а у разі призначення господарським судом судової експертизи з власної ініціативи - сторона, визначена в ухвалі господарського суду про призначення судової експертизи. Після закінчення розгляду справи витрати, пов'язані з проведенням судової експертизи, підлягають розподілу господарським судом на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК України.

Відповідно до ч. 6 ст. 49 ГПК України, суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що рішенням господарського суду Запорізької області від 27.01.2016р. у справі 908/881/13-г позов ОСОБА_1 задоволено повністю, додатковим рішенням господарського суду Запорізької області від 08.08.2016 року у справі № 908/881/13-г з відповідача на користь позивача стягнуто 25 248 грн. 00 коп. витрат по сплаті експертизи. До теперішнього часу зазначена сума відповідачем не сплачена, що змусило позивача звернутися з позовом до суду про стягнення з відповідача 29 557 грн. 83 коп. втрат від інфляції та 962 грн. 00 коп. три відсотка річних.

Згідно з ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, інфляційні нарахування на суму боргу не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. 3% річних нараховуються від простроченої суми за весь час прострочення.

Нарахування вказаних сум в силу положень наведеної норми здійснюється протягом існування всього часу прострочення виконання грошового зобов'язання.

Наведеною вище нормою передбачено нарахування 3% річних та інфляційних втрат лише на суму основного боргу за грошовим зобов'язанням.

Пунктом 1.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що грошовим, за змістом статей 524, 533-535, 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

За приписами частин 1, 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

В даному випадку грошове зобов'язання відповідача виникло у зв'язку з невиплатою вартості частки майна та частини прибутку товариства учаснику.

Виходячи з наведених норм статей 11 та 509 Цивільного кодексу України, рішення суду про стягнення втрат від інфляції, 3% річних, не породжує виникнення грошових зобов'язань в розумінні зобов'язальних правовідносин, а є способом захисту тих правовідносин, які вже виникли і щодо яких виник спір.

У п. 6.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" також зазначено, що стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов'язання і одночасно, як зазначалося, способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов'язанням сплатити кошти.

Таким чином, суми втрат від інфляції, 3% річних, не є грошовими зобов'язаннями в розумінні ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України. Прийняття судом рішення про стягнення втрат від інфляції, 3% річних не змінює їх правової природи як заходу відповідальності, оскільки вони носять допоміжний характер по відношенню до основного зобов'язання та залежать від нього (нараховуються на суму основного зобов'язання).

При цьому суд зауважує, що право кредитора нараховувати 3% річних, інфляційні втрати виникає з дня порушення основного зобов'язання і з цим терміном пов'язаний початок перебігу строку позовної давності для нарахування 3% річних, інфляційних втрат та пені, а також загальний строк припинення нарахування штрафних санкцій, передбачений частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України.

Виходячи з цього, суд вважає, що після винесення судом рішення про стягнення основного боргу (в даному випадку 446 170 грн. 00 коп. вартості частки в статутному капіталі товариства), в подальшому позивач має право нараховувати 3% та інфляційні втрати лише на суму основного боргу, оскільки судовим рішенням лише підтверджується правомірність здійснених нарахувань, а нові грошові зобов'язання не виникають.

Додатковим рішенням господарського суду Запорізької області від 08.08.2016 року у справі № 908/881/13-г з відповідача на користь позивача стягнуто 25 248 грн. 00 коп. витрат по сплаті експертизи, які є розумінні ст. 44 ГПК України судовими витратами.

Отже, в даному випадку, у відповідача не виникло грошового зобов'язання.

Суми судового збору, а до них також відносяться суми, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, взагалі належать до процесуальних витрат за розгляд справи, які не носять матеріально-правового характеру, а їх стягнення здійснюється відповідно до процесуальних норм того судочинства, в межах якого розглядається спір. Тому стягнуті суми судового збору (суми, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи) не є грошовим зобов'язанням, на яке можливе нарахування 3% річних та інфляційних втрат.

Враховуючи викладене, нарахування позивачем в даній справі 3% річних та матеріальні втрати від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів є безпідставним.

Згідно статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписом статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно з ст. 49 ГПК України судовий збір у сумі 1 600 грн. 00 коп. покладається на позивача при відмові у позові. Однак, позивач є інвалідом ІІ групи, який відповідно до ч. 1 п. 9 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору.

Керуючись ст.ст. 22, 33, 44, 49, 75, 82, 84, 85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, м. Запоріжжя до Товариства з обмеженою відповідальністю "Віра-2", м. Запоріжжя відмовити.

Повне рішення складено та підписано 11 грудня 2017 р.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя С.С. Дроздова