КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" листопада 2017 р. Справа№ 910/6706/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Іоннікової І.А.

Тарасенко К.В.

за участю представників сторін відповідно до протоколу судового засідання від 28.11.2017 року

розглянувши апеляційну скаргу Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України на рішення господарського суду міста Києва від 10.10.2017

по справі №910/6706/16 (суддя - Ващенко Т.М.)

за позовом публічного акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Київської міської філії публічного акціонерного товариства "Укртелеком"

до Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України

про стягнення 20 587,90 грн.

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ПАТ "Укртелеком" в особі Київської міської філії ПАТ "Укртелеком" звернулось до господарського суду м. Києва з позовом до Українського науково - дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України про стягнення 63722,11 грн. заборгованості, в тому числі: 45702,72 грн. заборгованості по орендній платі, 8636,57 грн. пені за несвоєчасне перерахування орендної плати, 7420,97 грн. втрат від інфляції, 1128,55 грн. 3% річних, 833,30 грн. пені за невиконання умов договору щодо страхування майна та 1378,00 грн. витрат зі сплати судового збору, на підставі статей 526, 530, 610, 612, 625, 629, 764 Цивільного кодексу України та статей 193, 284 Господарського кодексу України, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором оренди рухомого майна №25-27/1320-15 від 25.07.2011 р.

Рішенням господарського суду міста Києва від 18.05.2016 у справі № 910/6706/16 позов публічного акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Київської міської філії публічного акціонерного товариства "Укртелеком" задоволено повністю, стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 45 702 грн. 72 коп., 3% річних у розмірі 1 128 грн. 55 коп., інфляційні у розмірі 7 420 грн. 97 коп., пеню у розмірі 8 636 грн. 57 коп., пеню у розмірі 833 грн. 30 коп. та судовий збір у розмірі 1 378,00 грн. Постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.07.2016 вказане рішення залишено без змін. Постановою від 11.10.2016 Вищим господарським судом України постанову Київського апеляційного господарського суду від 14.07.2016 та рішення господарського суду міста Києва від 18.05.2016 у справі № 910/6706/16 скасовано, а матеріали справи передано на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

За результатами нового розгляду справи рішенням господарського суду міста Києва від 10.01.17 у справі № 910/6706/16, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 04.04.17 позовні вимоги задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь позивача 45 702,72 грн. заборгованості, 1 620,71 грн. 3% річних, 9 249,13 грн. інфляційних втрат, 9 415,36 грн. пені та 1 360,82 грн. судового збору. В іншій частині в позові відмовлено. Постановою Вищого господарського суду України від 20.06.17 вказані постанову та рішення скасовано в частині стягнення 1620,71 грн. 3% річних, 9 249,13 грн. інфляційних втрат, 9 415,36 грн. пені, і в цій частині справу направлено на новий розгляд до господарського суду міста Києва. Решту рішення та постанови залишено без змін.

Так, при новому розгляді справи рішенням господарського суду міста Києва від 10.10.2017 року у справі № 910/6706/16 позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 1 619,69 грн. - 3% річних, 9 551,88 грн. - інфляційних втрат та 4 679,37 грн. - пені. В іншій частині в позові відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду Український науково-дослідний інститут спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 10.10.2017 року у справі № 910/6706/16 та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити повністю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 03.11.2017 року у складі суду: головуючий суддя - Тищенко О.В, судді: Іоннікова І.А., Тарасенко К.В. апеляційну скаргу відповідача прийнято до провадження та призначено справу № 910/6706/16 до розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу ПАТ "Укртелеком" в особі Київської міської філії ПАТ "Укртелеком" вважає подану апеляційну скаргу відповідача безпідставною та необґрунтованою, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, позивач просить суд апеляційної інстанції залишити оскаржуване рішення суду без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України надав суду свої пояснення по справі в яких підтримав подану апеляційну скаргу на підставі доводів зазначених у ній та просив апеляційний господарський суд апеляційну скаргу задовольнити рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити повністю.

Представники ПАТ "Укртелеком" в особі Київської міської філії ПАТ "Укртелеком" у судове засідання суду апеляційної інстанції не з'явилися, про час та місце розгляду справи позивач повідомлявся належним чином, про що в матеріалах справи міститься повідомлення про вручення поштового відправлення. Про причини неявки суд не повідомили.

Враховуючи викладене, заслухавши пояснення представника відповідача, що з'явився у судове засідання, колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ст. 75 ГПК України вважає за можливе розглянути справу без участі представника позивача, що не з'явився у судове засідання та за наявними в ній матеріалами, оскільки позивач про дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, участь представника, що не з'явився, у судовому засіданні 28.11.2017 року, судом обов'язковою не визнавалась, клопотань про витребування додаткових доказів по справі не надходило. В матеріалах справи міститься достатньо доказів для прийняття рішення по справі.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи. Такої ж правової позиції дотримується й Вищий господарський суд України, зокрема, у своїй постанові від 07.07.2016 року по справі 910/21819/15.

Застосовуючи відповідно до ч.1ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Разом з тим, відповідно до положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).Згідно статті 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII Господарського процесуального кодексу України.

Згідно статті 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, заслухавши пояснення представника відповідача, що з'явився у судове засідання, перевіривши наявні матеріали справи та докази, проаналізувавши застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення господарського суду міста Києва від 10.10.2017 року у справі № 910/6706/16 необхідно змінити в частині стягнення пені, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 25.07.2011 р. між ПАТ "Укртелеком" в особі Київської міської філії ПАТ "Укртелеком" - орендодавцем та Українським науково - дослідним інститутом спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України - орендарем був укладений договір оренди рухомого майна товариства №25-27/1320-15.

За умовами цього договору орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування обладнання АТС ЄС-11 на 459 портів, один кондиціонер та цифрові телефони у кількості 24 одиниці (майно), яке буде розташоване на площах орендаря за адресою: м. Київ, вул. Василенка, 3, для облаштування та підключення УВАТС. Перелік майна, що надається в оренду зазначається в додатку 1 до договору.

Відповідно до пункту 2.1 вказаного договору передача орендареві майна в користування здійснюється одночасно з підписанням повноважними представниками сторін акта приймання - передачі майна.

Згідно з пунктом 2.3 договору майно, передане орендареві, повертається орендодавцеві не пізніше дати закінчення терміну дії договору (якщо не укладено новий договір або додаткову угоду до цього договору щодо його продовження) за актом передачі-приймання, звіреним з актом приймання-передачі майна, зазначеним у пункті 2.1 договору.

Орендна плата встановлюється орендодавцем на підставі його внутрішніх актів та перераховується орендарем в безготівковому порядку на розрахунковий рахунок орендодавця не пізніше 27 числа місяця, що настає за розрахунковим (пункт 3.1 договору).

Згідно з пунктом 3.2 договору орендна плата за перший місяць оренди становить 2380,35 грн., ПДВ (20%) 476,07 грн., всього розмір орендної плати за перший місяць становить 2 856,42 грн.

Відповідно до пункту 3.4 договору орендодавець станом на останній календарний день розрахункового місяця складає акт про надані послуги та не пізніше 17 числа місяця, наступного за розрахунковим, разом з розрахунком та податковою накладною надає його орендарю.

Орендна плата перераховується орендарем у безготівковому порядку на поточний банківський рахунок орендодавця не пізніше 27 числа місяця, наступного за розрахунковим, згідно з рахунками, які виставляються орендодавцем не пізніше 17 числа місяця, наступного за розрахунковим та надаються орендарю разом з актом про надані послуги та податковою накладною (пункт 3.5 договору).

Згідно з пунктом 3.8 договору у разі закінчення строку дії цього договору чи його дострокового розірвання орендна плата за останній місяць розраховується орендодавцем з урахуванням фактичного періоду використання, визначеного відповідно до акта передачі-приймання орендованого майна. Орендна плата за останній місяць сплачується орендарем на підставі рахунку, який складається орендодавцем на дату підписання акта передачі-приймання майна та підлягає оплаті протягом 20 календарних днів.

В пункті 12.1 договору передбачено, що договір укладено на період з 01.09.2011 р. до 30.08.2014 р. Сторони зобов'язані протягом 20 днів після закінчення строку дії договору здійснити остаточні розрахунки за ним.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору орендодавець передав, а орендар, в свою чергу, прийняв в оренду обладнання АТС ЄС-11 на 459 портів, один кондиціонер та цифрові телефони у кількості 24 одиниці, яке буде розташоване на площах орендаря за адресою: м. Київ, вул. Василенка, 3, для облаштування та підключення УВАТС, що підтверджується актом приймання-передачі майна від 01.09.2011 р., підписаним уповноваженими представниками сторін і скріпленим печатками підприємств.

Додатковими угодами до договору оренди рухомого майна товариства №25-27/1320-15 від 25.07.2011 р. сторони вносили зміни до умов розрахунків за договором.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 10.11.2015 р. у справі №910/12013/15 встановлено, що договір оренди рухомого майна №25-27/1320-15 від 25.07.2011 р. вважається пролонгованим в силу закону до 31.08.2016 р., оскільки стаття 764 Цивільного кодексу України передбачає таку правову конструкцію, як поновлення договору найму, котра зводиться по суті до автоматичного продовження попередніх договірних відносин на той самий строк без укладення нового договору за умови, по-перше, що наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, та, по-друге, відсутні заперечення наймодавця протягом одного місяця.

Отже, як вірно вказав суду першої інстанції, спірний договір був пролонгований та діяв після 30.08.2014 р.

З матеріалів справи вбачається, що 31.12.2015 р. орендар повернув, а орендодавець, в свою чергу, прийняв з оренди майно за актом передачі - приймання майна, який оформлений належним чином та підписаний уповноваженими представниками сторін і скріплений печатками підприємств без зауважень та заперечень, в добровільному порядку.

Відповідно до статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно з частиною 6 статті 283 Господарського кодексу України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язаний передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За користування майном з наймодавця справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором (стаття 762 Цивільного кодексу України).

Статтею 286 Господарського кодексу України передбачено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

За приписами статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з приписами частин 1 та 7 статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом та перевірено судом апеляційної інстанції, відповідач орендував обладнання за спірним договором оренди укладеним з позивачем, проте, орендні платежі з 01.09.2014 р. по 31.12.2015 р. (тобто до моменту повернення орендованого майна) за договором не сплачував, допустивши порушення умов спірного договору.

Позивач у спірний період виставляв відповідачу рахунки на оплату, що підтверджується повідомленнями про вручення, однак такі рахунки, як вже зазначалося, відповідач не оплатив, у зв'язку з чим за ним рахується заборгованість з орендної плати за договором у розмірі 45702,72 грн., тобто суму боргу заявлену до стягнення.

Враховуючи викладене, колегія суддів Вищого господарського суду України в постанові від 20.06.17. в даній справі погодилась з висновком господарських судів про обґрунтованість позову в частині стягнення з відповідача суми основного боргу у розмірі 45702,72 грн. та про безпідставність нарахування позивачем 833,30 грн. пені за невиконання зобов'язання зі страхування майна, оскільки таке нарахування не ґрунтується на приписах частини 6 статті 232 Господарського процесуального кодексу України.

Вказаною постановою Вищий господарський суд скасував рішення Господарського суду міста Києва від 10.01.17. у справі № 910/6706/16 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 04.04.17. у справі № 910/6706/16 в частині стягнення з відповідача 1620,71 грн. - 3% річних, 9249,13 грн. - інфляційних втрат, 9415,36 грн. пені, та направив справу в цій частині на новий розгляд до господарського суду міста Києва, а в решті - постанову і рішення у справі залишив без змін.

Направляючи справу на новий розгляд в частині стягнення з відповідача 1620,71 грн. - 3% річних, 9249,13 грн. - інфляційних втрат, 9415,36 грн. пені, суд касаційної інстанції наголосив на тому, що господарські суди належним чином не дослідили та не перевірили розрахунок заявлених до стягнення сум інфляційних втрат, 3% річних і пені за невчасне внесення орендної оплати; не звернули уваги на порядок обрахунку інфляційних втрат; суди не перевірили зазначені позивачем в розрахунку суми інфляційних втрат величини індексів інфляції на предмет їх відповідності індексам інфляції, визначеним у відповідні (спірні періоди - 2014-2016 роки) Державною службою статистики України, як і не оцінили відповідні доводи відповідача (щодо невірності визначення величин індексів інфляції). Вищий господарський суд України вказав, що судам попередніх інстанцій при вирішенні спору, окрім іншого, слід звернути увагу і на встановлений законодавством порядок нарахування, 3% річних та пені за порушення грошових зобов'язань, належним чином перевірити заявлені до стягнення суми, з огляду на зібрані у справі докази та доводи сторін.

Так, як вбачається з матеріалів справи, при новому розгляді справи позивач збільшив свої позовні вимоги та просив суд стягнути з відповідача на свою користь 9415,38 грн. пені, 9551,88 грн. інфляційних втрат, та 1620,64 грн. 3% річних.

Що стосується позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, судова колегія зазначає наступне.

Згідно зі статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. (Відповідної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові № 48/23 від 18.10.2011 р. та Верховний Суд України у постанові № 3-12г10 від 08.11.2010 р.).

Згідно з пунктом 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається, виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Як вірно вказав суд першої інстанції, дії відповідача є порушенням умов договору, що є підставою для застосування захисту майнових прав та інтересів позивача відповідно до норм статті 625 Цивільного кодексу України.

Так, здійснивши перевірку розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, що був зроблений судом першої інстанції, судова колегія апеляційного господарського суду вважає його арифметично вірним та обґрунтованим, а тому з відповідача на користь позивача місцевим господарським судом правомірно було стягнуто 1619,69 грн. 3% річних та 9551,88 грн. інфляційних втрат. 3% річних в розмірі 0,95 грн. позивачем було нараховано безпідставно, у зв'язку з чим судом першої інстанції правомірно було відмовлено в цій частині позову.

Доводи скаржника про те, що 3% річних є пенею колегія суддів вважає необґрунтованим та безпідставними, оскільки, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України), а 3% річних не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу (постанова Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.13. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Що стосується позовних вимог про стягнення 9415,38 грн. пені на підставі пункту 8.2 договору, судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до пункту 8.2 договору за несвоєчасне перерахування орендної плати та інших витрат за договором орендар сплачує орендодавцю пеню від суми простроченого платежу в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, починаючи з 28 числа місяця, що настає за розрахунковим.

Приписами ст. 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Зазначене кореспондується з нормами ст. 617 Цивільного кодексу України згідно якої особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно з ст. ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач нараховує пеню на орендні платежі з вересня 2014 року по грудень 2015 року включно, визначаючи загальний період для її нарахування з 08.04.15 по 28.07.16.

При цьому, відповідачем, під час розгляду справи у суді першої інстанції в письмових поясненнях подано заяву про застосування строку позовної давності по пені.

Частина перша статті 223 ГК України передбачає, що при реалізації в судовому порядку відповідальності за правопорушення в сфері господарювання застосовуються загальний та скорочені строки позовної давності, передбачені ЦК України, якщо інші строки не встановлені ГК України.

Поняття позовної давності міститься в ст. 256 ЦК України, відповідно до якої позовні давність - це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (постанова судової палати у господарських справах Верховного суду України від 27.04.12. № 3-27гс12, висновки від 01.08.12. Верховного суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 111-16 ГПК України за перше півріччя 2012 р.).

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) передбачено спеціальну позовну давність в один рік.

Отже, як вірно зазначив суд першої інстанції, пеня може бути розрахована лише за шість місяців з дня виникнення прострочення та стягнена в межах року, що передує зверненню позивача до суду із відповідною вимогою. (правова позиція, викладена в постанові Вищого господарського суду України від 16.02.11. № 46/395).

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Вищенаведений шестимісячний строк не є строком позовної давності, оскільки в нормі йдеться саме про припинення нарахування штрафних санкцій, за стягненням яких особа має право звернутися в межах річного строку позовної давності, встановленого п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України.

При цьому слід враховувати, що позовна вимога про стягнення пені пов'язана з триваючим правопорушенням - простроченням виконання зобов'язання. Оскільки пеня стягується у певних відсотках від простроченого зобов'язання за кожен день такого прострочення, то строк позовної давності (один рік) починається для кожної позовної вимоги про сплату пені окремо за кожен прострочений день. (Такої ж правової позиції притримується Вищий господарський суд України, Постанова № 41/153-07 від 11.10.2007 року).

Судом апеляційної інстанції перевірено, що позивач звернувся з даним позовом до суду 08.04.16. Отже, рік, що передує зверненню позивача до суду із відповідною вимогою, становить з 08.04.15. по 08.04.16.

Так, здійснивши перевірку розрахунку пені зробленого судом першої інстанції, враховуючи позовну давність, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком місцевого господарського суду, що розмір пені становить 9 358,73 грн. Пеню в розмірі 56,65 грн. нараховано позивачем безпідставно, а тому суд першої інстанції правомірно відмовив в цій частині позову.

При цьому, як зазначалося вище, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення суду першої інстанції слід змінити в частині стягнення пені.

Стягуючи з відповідача пеню у розмірі 4 679,37 грн. місцевий господарський суд враховуючи положення п. 3 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, дійшов до висновку про наявність підстав для зменшення розміру пені на 50%, тоді, як відповідач просив суд першої інстанції про зменшення розміру пені на 90%.

Нормами чинного законодавства України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням господарського суду (частина третя статті 551 ЦК України, стаття 233 ГК України, пункт 3 статті 83 ГПК).

Відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно зі ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до п. 3 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право, зокрема, зменшувати у окремих випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

У вирішенні пов'язаних з цим питань господарському суду слід враховувати викладене в підпункті 3.17.4 підпункту 3.17 пункту 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", а також в абзацах першому - четвертому пункту 9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.11. № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" (п. 2.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.13. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Згідно з п. 3.17.4 підпункту 3.17 пункту 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Встановивши причини невиконання відповідачем грошового зобов'язання та надавши належну оцінку обставинам такого невиконання, врахувавши великий розмір пред'явленої до стягнення пені наслідкам поведінки відповідача та відсутність доведених завданих позивачу такою поведінкою збитків, врахувавши те, що наявність у кредитора можливості стягувати з боржника надмірні грошові суми, як неустойку, викривлює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов'язання неустойка перетворюється на непомірний тягар, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про наявність підстав для задоволення клопотання відповідача та зменшення розміру пені на 90%, що на думку суду апеляційної інстанції є правомірним та об'єктивним, внаслідок чого з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 935,88 грн. пені, а не 4679,37 грн. пені, як стягнув місцевий господарський суд.

Відповідно до ч.1 ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що, апеляційна скарга Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України підлягає частковому задоволенню, а рішення господарського суду міста Києва від 10.10.2017 підлягає зміні в частині стягнення пені.

Судовий збір в разі зменшення судом розміру пені покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення такого розміру. (Постанова Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

Враховуючи наведене вище та керуючись статтями 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України на рішення господарського суду міста Києва від 10.10.2017 року у справі № 910/6706/16 задовольнити частково.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 10.10.2017 року у справі № 910/6706/16 змінити в частині стягнення з Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України пені у сумі 4679,37 грн. та викласти у наступній редакції:

«1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України (03113, м. Київ, вул. М. Василенка, буд. 3, ідентифікаційний код 20001993) на користь публічного акціонерного товариства "Укртелеком" (01601, м. Київ, бульвар Тараса Шевченка, буд. 18, ідентифікаційний код 21560766) в особі Київської міської філії публічного акціонерного товариства "Укртелеком" (01033, м. Київ, вул. Антоновича, 40, ідентифікаційний код 01189910) 1 619 (одну тисячу шістсот дев'ятнадцять) грн. 69 коп. - 3% річних, 9 551 (дев'ять тисяч п'ятсот п'ятдесят одну) грн. 88 коп. - інфляційних втрат, 935 (дев'ятсот тридцять п'ять) грн. 88 коп. - пені.

3. В іншій частині в позові відмовити.».

3. Видачу відповідних наказів доручити господарському суду міста Києва.

4. Матеріали справи № 910/6706/16 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова може бути оскаржена впродовж двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді І.А. Іоннікова

К.В. Тарасенко