КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" листопада 2017 р. Справа№ 925/740/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ткаченка Б.О.

суддів: Зубець Л.П.

Зеленіна В.О.

За участю секретаря судового засідання Москаленко Г.С.

представників сторін:

від прокурора - Греськів І.І. - посв.;

від позивача - Слуценко Р.П. - дов. № 240 від 31.05.2017 року;

від відповідача - Задорожній Ю.В. - дов. б/н від 16.08.2017 року,

розглянувши матеріали

апеляційної скарги Приватного підприємства «Юпітер»

на рішення Господарського суду Черкаської області

від 05.09.2017 року

у справі № 925/740/17 (суддя Пащенко А.Д.)

за позовом Керівника Смілянської місцевої прокуратури в інтересах

держави в особі Фонду державного майна України

до Приватного підприємства «Юпітер»

про витребування майна із чужого незаконного володіння.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 05.09.2017 року по справі № 925/740/17 позов задоволено повністю.

Витребувано від Приватного підприємства «Юпітер» нежитлове приміщення автозаправної станції, що розташоване за адресою: Черкаська область, м. Шпола, вул. Леніна (Соборна), 138, на користь Держави Україна в особі Фонду державного майна України.

Стягнуто з Приватного підприємства «Юпітер» на користь Прокуратури Черкаської області 1 600 грн. витрат на сплату судового збору.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Приватне підприємство «Юпітер» звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Черкаської області від 05.09.2017 року по справі № 925/740/17 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.09.2017 року апеляційну скаргу було прийнято до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя Ткаченко Б.О., судді: Зеленін В.О., Зубець Л.П. та призначено до розгляду в судовому засіданні на 11.10.2017 року.

11.10.2017 року у судовому засіданні від Приватного підприємства «Юпітер» надійшли додаткові письмові пояснення, в яких відповідач підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.10.2017 року було відкладено розгляд справи на 15.11.2017 року.

20.10.2017 року через Відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від Фонду державного майна надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У судовому засіданні 15.11.2017 року було оголошено перерву в розгляді справи до 27.11.2017 року.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття невірного судового рішення.

Представник Приватного підприємства «Юпітер» у поясненнях, наданих у судовому засіданні, підтримав доводи, викладені в його апеляційній скарзі, просив суд рішення Господарського суду Черкаської області від 05.09.2017 року по справі № 925/740/17 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представник прокуратури у поясненнях, наданих у судовому засіданні, заперечував проти доводів апелянта, викладених в апеляційній скарзі, просив суд відмовити в задоволенні скарги та залишити без змін оскаржуване судове рішення місцевого господарського суду як таке, що прийняте з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи.

Представник Фонду державного майна України у поясненнях, наданих у судовому засіданні, заперечував проти доводів апелянта, викладених в апеляційній скарзі, просив суд відмовити в задоволенні скарги та залишити без змін оскаржуване судове рішення місцевого господарського суду як таке, що прийняте з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

31.03.2004 року між Приватним підприємство «Юпітер» (далі - покупець, відповідач, ПП «Юпітер») та Закритим акціонерним товариством «Метровагонмаш» (далі - продавець, ЗАТ «Метровагонмаш») було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення (далі - Договір).

За умовами Договору продавець продав, а покупець купив автозаправну станцію за адресою: м. Шпола, вул. Леніна, 138, Черкаської області, об'єктом купівлі-продажу є АЗС, позначена в поетажному плані під цифрою 8, площею 34,3 кв.м. Об'єкт належить продавцю ЗАТ «Метровагонмаш» на праві власності, що підтверджено свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданого Шполянською міською радою 30.03.2004 року та зареєстрованого Шполянським відділком БТІ 31.03.2004 року, кн.. № 2, запис № 185 Р. № 4827132.

Відповідно до п.п. 2.2, 2.3 Договору, договірна вартість об'єкту становить 30 000,00 грн., з урахуванням ПДВ, які сплачені покупцем до підписання цього договору, згідно платіжного доручення № 61 від 31.03.2004 року. Вартість об'єкту відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого Шполянським відділком БТІ 31.03.2004 року 35 168,00 грн.

Згідно з Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 27.05.2004 року, 05.04.2004 року було прийнято рішення про реєстрацію права власності за ПП «Юпітер» нежитлової будівлі АЗС за адресою: м. Шпола, вул. Леніна, буд. 138, що виникло на підставі договору купівлі-продажу від 31.03.2004 року (а.с. 17).

До моменту укладення Договору, відповідно до свідоцтв про право власності на нерухоме майно серії САА № 468335 від 22.02.2004 року та серії САА № 468373 від 30.03.2004 року, в яких власником вказаний ЗАТ «Метровагонмаш», АЗС за адресою: м. Шпола, вул. Леніна, буд. 138, позначалася як АЗС, 8, 34,3 кв.м., входила до складу комплексу Шполянського заводу запасних частин за адресою: м. Шпола, вул. Леніна, 138, Черкаської області. Підставою для видачі вказаних свідоцтв зазначене рішення виконавчого комітету Шполянської міської ради від 29.01.2004 року № 49 (а.с. 15-16).

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.02.2016 року в справі № 925/1831/14 визнано нечинним рішення Шполянської міської ради від 29.01.2004 року № 49 та скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 19.10.2009 року серії САС № 422755, що було видане взамін свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 30.03.2004 року серії САА № 468373 у зв'язку із скасуванням органом, що його видав. Витребувано з чужого незаконного володіння ВАТ «Метровагонмаш» комплекс нежитлових споруд, що розташований за адресою Черкаська область, м. Шпола, вул. Леніна, 138, шляхом зобов'язання передати вказане майно у власність Держави Україна в особі Фонду державного майна України, однак у наведеному в цій постанові переліку складових названого комплексу АЗС, 8, 34,3 кв.м., що є предметом спору у даній справі, відсутня.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ПП «Юпітер» зареєстроване право власності на нежитлову будівлю АЗС за адресою: м. Шпола, вул. Леніна, буд. 138, що виникло на підставі договору купівлі-продажу від 31.03.2004 року, тобто на момент розгляду даної справи власником цієї автозаправної станції є ПП «Юпітер».

Звертаючись із даним позовом, прокурор просить витребувати від ПП «Юпітер» нежитлове приміщення автозаправної станції, що розташоване за адресою: Черкаська область, м. Шпола, вул. Леніна (Соборна), 138, на користь Держави Україна в особі Фонду державного майна України, з тих підстав, що вказаний об'єкт нерухомості був проданий відповідачу особою, яка не була його власником і не мала права його відчужувати, тобто цей об'єкт вибув з володіння власника - держави в особі Фонду державного майна України не з його волі.

Положеннями статті 15 Цивільного кодексу України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною другою статті 2 Цивільного кодексу України передбачено, що одним з учасників цивільних відносин є держава Україна, яка згідно зі статтями 167, 170 Цивільного кодексу України набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Одним із таких органів є прокуратура, на яку покладено функції представництва інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.

За змістом положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України господарський суд порушує справи за позовними заявами, зокрема прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. Прокурор у позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Відповідно до положень ч.ч. 2, 4 ст. 29 Господарського процесуального кодексу України у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Згідно статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Статтею 330 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 388 ЦК України передбачено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Відповідач є добросовісним набувачем автозаправної станції, що була ним придбана у ЗАТ «Метровагонмаш» за відплатним договором купівлі-продажу від 31.03.2004 року. При цьому, відповідач не знав і не міг знати про те, що продавець за Договором безпідставно набув право власності на майновий комплекс Шполянського заводу запасних частин, серед яких була і автозаправна станція.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.02.2016 року у справі № 925/1831/14, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 06.07.2016 року, за позовом прокурора Шполянського району в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до Виконавчого комітету Шполянської міської ради, Шполянського заводу запасних частин - філії ВАТ «Метровагонмаш», ВАТ «Метровагонмаш», ТОВ «Шполянський завод запасних частин», ТОВ «Шполянський завод запасних частин - Метровагонмаш», треті особи: Комунальне підприємство Черкаського обласного об'єднаного бюро технічної інвентаризації - Шполянський виробничий відділок, Шполянська міська рада, Обслуговуючий кооператив «Машинобудівник», Федеральне агентство з управління державним майном Російської Федерації, позовні вимоги задоволено частково:

- визнано нечинним рішення виконавчого комітету Шполянської міської ради народних депутатів № П/7 від 29.07.1996 року «Про реєстрацію власності Шполянського заводу запасних частин філіалу ЗАТ «Метровагонмаш»,

- визнано нечинним рішення виконавчого комітету Шполянської міської ради № 49 від 29.01.2004 року «Про видачу свідоцтва про право власності на майновий комплекс Шполянського заводу запчастин ЗАТ «Метровагонмаш» по вул. Леніна, 138, м. Шпола», № 167 від 26.03.2004 року «Про внесення змін до рішення № 49 від 29.01.2004 року», № 295 від 24.06.2004 року «Про заміну реєстраційного посвідчення на свідоцтво про право власності на будинок № 136 по вул. Леніна», № 309 від 28.08.2009 року «Про заміну свідоцтва щодо права власності ВАТ «Метровагонмаш» на комплекс нежитлових споруд по вул. Леніна, 138», № 350 від 01.10.2009 року «Про заміну свідоцтва щодо права власності ВАТ «Метровагонмаш» на комплекс нежитлових споруд по вул. Леніна, 138»;

- скасовано свідоцтва про право власності від 22.02.2004 року серія САА № 468335, від 16.08.2004 серії САА № 658038, від 19.10.2009 серія САС № 422755;

- витребувано з чужого незаконного володіння ВАТ «Метровагонмаш» комплекс нежитлових споруд, що розташований за адресою Черкаська область, м. Шпола, вул. Леніна, 138, за вказаним у постанові переліком, шляхом зобов'язання передати вказане майно у власність Держави Україна в особі Фонду державного майна України.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.02.2016 року у справі № 925/1831/14 встановлено наступні обставини:

- майно комплексу Шполянського заводу запасних частин (далі - ШЗЗЧ), що розташований у м. Шпола, з розпадом СРСР перейшло до юрисдикції України і набуло статусу державної власності України, яку Україна набула на підставі закону в силу правонаступництва, виходячи із приписів чинного законодавства та із того, що вказаний комплекс перебував у складі підприємства союзного підпорядкування;

- Митищінський машинобудівний завод з дати передачі йому майна комплексу ШЗЗЧ на правах філії і до дати розпаду СРСР перебував у союзному підпорядкуванні, а після оголошення незалежності право державної власності на вказане майно набула Україна, отже фактично майно комплексу ШЗЗЧ з державної власності України не виходило;

- спірне майно вибуло з державної власності всупереч вимогам законодавства України та волі держави в особі Фонду державного майна України;

- саме Фонд державного майна України має право розпоряджатися майном комплексу ШЗЗЧ, яке є державним майном України, в порядку, встановленому міжурядовою двосторонньою Угодою, підписаною 15.01.1993 року між Україною та Російською Федерацією;

- спірними рішеннями № П/7, № 49, № 167, № 295, № 309, № 350, які виконавчий комітет Шполянської міської ради прийняв протягом періоду з 29.07.1996 року (дата рішення № П/7) по 01.10.2009 року (дата рішення № 350) фактично змінено правовий статус майна комплексу ШЗЗЧ з майна державної форми власності на майно власності міжнародних організацій і юридичних осіб інших держав, права на що виконавчий комітет Шполянської міської ради не мав, отже виконавчий комітет діяв не в межах наявних в нього повноважень, тобто протизаконно, у зв'язку з чим апеляційний суд визнав наявними правові підстави для визнання нечинними вказаних вище рішень;

- свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 22.02.2004 року серії САА № 468335, від 16.08.2004 року серії САА № 658038, від 19.10.2009 року серії САС № 422755 видані на підставі рішень, незаконність яких доведена та які визнані судом нечинними, отже ці свідоцтва підлягають скасуванню як похідні документи на підтвердження права, оскільки радою окремі рішення щодо цих документів не приймались, а при скасуванні спірних рішень виконкому дані свідоцтва не можуть бути чинними;

- свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 30.03.2004 року серії САА № 468373 скасоване органом, що його видав, оскільки замість вказаного свідоцтва видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 19.10.2009 року серії САС № 422755 (яке скасоване даною постановою);

- враховуючи наявність Угоди від 15.01.1993 року між Україною та Російською Федерацією, саме Фонд державного майна має право розпоряджатися майном комплексу ШЗЗЧ, яке є державним майном України, в порядку, встановленому міжурядовою двосторонньою Угодою.

Частиною 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Обставина щодо вибуття майнового комплексу Шполянського заводу запасних частин, до якого входить і АЗС, 8, з державної власності всупереч вимогам законодавства України та волі держави встановлена щодо самої держави України в особі Фонду державного майна України.

Таким чином, оскільки Фондом державного майна України не приймалося жодного рішення стосовно передачі спірної АЗС ЗАТ «Метровагонмаш» чи ПП «Юпітер», враховуючи висновки у справі № 925/1831/14, то спірне майно - майновий комплекс Шполянського заводу запасних частин до якого входила і АЗС - вибуло з державної власності всупереч вимогам законодавства України та волі держави в особі Фонду державного майна України.

Тобто АЗС, 8 по вул. Леніна, 138 у м. Шпола, що значиться у скасованих рішенні та свідоцтвах про право власності, вибула з володіння власника - держави Україна не з її волі. Отже вимога про витребування автозаправної станції АЗС, 8, є обґрунтованою.

За таких обставин, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що АЗС по вул. Леніна, 138 має бути вилучена у ПП «Юпітер» та повернута державі Україна в особі Фонду державного майна України.

Щодо заяви про застосування позовної давності, то судова колегія відмічає наступне.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що заява відповідача про застосування позовної давності не підлягає задоволенню, виходячи з того, що положення законодавства про позовну давність до заявлених позовних вимог про витребування майна у порядку статті 388 Цивільного кодексу України не застосовуються.

При цьому, належного обґрунтування такого висновку саме стосовно спірної ситуації оскаржуване рішення не містить.

Позивач та прокуратура, заперечуючи проти заяви про застосування позовної давності, частково процитували п. 5.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» від 29.05.2013 року № 10, зазначивши, що позовна давність не може поширюватися на вимоги про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України), оскільки в такому разі йдеться про так зване триваюче правопорушення.

Проте ними не повністю процитовано зазначений абзац, що впливає на його розуміння. В ньому далі вказано, що власник може пред'явити такий позов у будь-який час незалежно від того, коли почалося порушення його прав. Обов'язковою умовою негаторного позову є існування порушення прав власника на час пред'явлення такого позову. Водночас у відповідних випадках судам слід враховувати правила про набувальну давність, передбачені статтею 344 названого Кодексу.

Тобто, позовна давність не застосовується до негаторного позову, оскільки такий спосіб захисту являє собою вимогу власника (або титульного володільця) усунути порушення у здійсненні його права, які не пов'язані з позбавленням володіння майном, яке відповідно є триваючим.

Даний позов є віндикаційним, тобто позов неволодіючого майном власника до його фактичного набувача про витребування. Відмінність його від негаторного позову полягає у тому, що порушення відбулося у момент позбавлення позивача права на володіння майном.

За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), перебіг якої, відповідно до частини першої статті 261 ЦК України, починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При цьому і в разі пред'явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою, уповноваженою на це, особою, позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів або інтересів територіальної громади.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 264 Цивільного кодексу України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Як зазначає Фонд державного майна України, він дізнався про порушення його прав з позовної заяви прокуратури у даній справі, якою було встановлено даний факт в ході виконання постанови Київського апеляційного господарського суду від 22.02.2016 року в справі № 925/1831/14 та просив у випадку його пропущення поновити.

З постанови Київського апеляційного господарського суду від 22.02.2016 року в справі № 925/1831/14 встановлено, що свідоцтва про право власності, на підставі яких майновий комплекс, в тому числі спірну АЗС, було зареєстровано за ЗАТ «Метровагонмаш», який, в свою чергу, продав АЗС ПП «Юпітер» - було визнано нечинними. Крім того, весь майновий комплекс витребувано із чужого незаконного володіння, крім АЗС, яка на той час вже не належала відповідачам в тій справі, а була зареєстрована за ПП «Юпітер».

Таким чином, судова колегія вважає, що визнаючи недійсними свідоцтва на право власності та витребовуючи майно із чужого володіння, Фонд державного майна України, у випадку належного користування своїми процесуальними правами, мав дізнатися про порушення його прав ПП «Юпітер» в частині володіння АЗС. Справа № 925/1831/14 в інтересах Фонду державного майна України була порушена за позовною заявою поданою 13.10.2014 року, а отже саме з цього моменту має відраховуватися строк позовної давності. Оскільки позов у даній справі поданий 22.06.2017 року, то, з урахуванням положень ст. 264 Цивільного кодексу України, строк позовної давності не минув.

При цьому, посилання відповідача на те, що Фонд державного майна України дізнався про порушення свого права щодо спірного комплексу ще у 2009 році, судовою колегією відхиляються, оскільки жодних доказів обізнаності того, що Фонд державного майна України знав про порушення ПП «Юпітер» своїх прав щодо саме спірної будівлі АЗС матеріали справи не містять.

При винесенні оскаржуваного рішення суд врахував положення ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики ЄСПЛ щодо відповідності заходу втручання у право власності принципу правомірного і допустимого втручання, яке передбачає: що втручання має бути законним, відповідати суспільним інтересам та бути пропорційним переслідуваним цілям.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що у даній справі не вбачається невідповідності втручання держави у право власності ПП «Юпітер» критеріям правомірного втручання у право на мирне володіння майном. Витребування спірного майна на користь держави Україна з володіння ПП «Юпітер» відповідає критерію законності, оскільки витребування із його власності спірного майна АЗС здійснюється на підставі ст. 388 ЦК України, яка відповідає вимогам доступності, чіткості передбачуваності, офіційний текст якої є публічним та загальнодоступним, з урахуванням відсутності волевиявлення позивача. Прийняття рішення про передачу у приватну власність ПП «Юпітер» об'єкта державної власності фактично позбавило державу Україна можливості володіти, користуватися та розпоряджатися державним майном. Отже, правовідносини, пов'язані з вибуттям спірного майна АЗС, 8 із державної власності, становлять суспільний публічний інтерес, а рішення виконавчого комітету Шполянської міської ради № 49 від 29.01.2004 року, на підставі якого об'єкт вибув із державної власності, такому суспільному інтересу не відповідає та визнане нечинним.

У даній справі «суспільним», «публічним» інтересом звернення прокурора до суду з вимогою про витребування державного майна із володіння ПП «Юпітер» є задоволення суспільної потреби у відновленні законності становища, яке існувало до порушення права державної власності, захист такого права шляхом повернення до державної власності спірного майна, яке було передане продавцю ЗАТ «Метровагонмаш» із порушенням чинного законодавства.

Враховуючи вищенаведені обставини, відсутність підстав для застосування строку позовної давності, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову та витребування від ПП «Юпітер» як добросовісного набувача на користь Держави Україна в особі Фонду державного майна України нежитлового приміщення автозаправної станції, що розташована за адресою: Черкаська область, м. Шпола, вул. Леніна (Соборна), 138, на підставі положень ст. 388 Цивільного кодексу України.

Інших доводів та доказів, які б слугували підставою для скасування судового рішення по даній справі апелянтом не наведено.

Згідно ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Обставини, викладені Приватним підприємством «Юпітер» в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду Черкаської області від 05.09.2017 року по справі № 925/740/17 прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга Приватного підприємства «Юпітер» задоволенню не підлягає.

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на Приватне підприємство «Юпітер» (апелянта).

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Юпітер» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Черкаської області від 05.09.2017 року по справі № 925/740/17 залишити без змін.

2. Матеріали справи № 925/740/17 повернути до Господарського суду Черкаської області.

3. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя Б.О. Ткаченко

Судді Л.П. Зубець

В.О. Зеленін

Повний текст рішення складено 29.11.2017 року.