ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.12.2017р. Справа № 914/1320/17

За позовом: Заступника керівника Дрогобицької місцевої прокуратури Львівської області в інтересах держави в особі Львівської обласної державної адміністрації, м. Львів,

до відповідача 1: Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи - Величко Ігоря Михайловича, с. Михайлевичі,

до відповідача 2: Дрогобицької районної державної адміністрації, м. Дрогобич,

про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки площею 2,98 га та зобов'язання повернути земельну ділянку площею 2,98 га, вартістю 56620,00 грн. розташовану на території Болехівської сільської ради Дрогобицького району.

Головуючий суддя Березяк Н.Є.,

суддя Козак І.Б.,

суддя Крупник Р.В.

Секретар судового засідання Кравець О.І.

В судове засідання з'явились:

від прокуратури:Леонтьєва Н.Т. (посв. №032118),

від позивача: Бригарда О.С. - представник,

від відповідача 1: Возняк В.Й. - представник,

від відповідача 2: не з'явився.

Представникам сторін роз'яснено права та обов'язки передбачені ст. ст. 22, 28 ГПК України. Заяв про відвід судді не надходило, подано клопотання про здійснення технічної фіксації судового засідання.

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Заступника керівника Дрогобицької місцевої прокуратури Львівської області в інтересах держави в особі Львівської обласної державної адміністрації до відповідача 1: Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи Величко Ігоря Михайловича та до відповідача 2: Дрогобицької районної державної адміністрації про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки площею 2,98 га та зобов'язання повернути земельну ділянку площею 2,98 га, вартістю 56620 грн. розташовану на території Болехівської сільської ради Дрогобицького району.

Ухвалою суду від 03.07.2017 р. порушено провадження у справі та призначено розгляд справи на 17.07.2017 р.

Судовий розгляд справи відкладався з підстав зазначених в ухвалах суду.

Прокурор в судове засідання з'явився, позовні вимоги підтримав, просив суд позов задоволити повністю, з підстав зазначених в позовній заяві та письмових поясненнях. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що у грудні 2016 році під час виконання доручення прокуратури Львівської області прокурору стало відомо про порушення інтересів держави, які полягають у відсутності проведеної нормативно - грошової оцінки земельної ділянки, яка передана в оренду. Відтак, на думку прокурора, вказаний договір слід визнати недійсним, а земельну ділянку повернути до земель державної власності в розпорядження Львівської обласної державної адміністрації, оскільки при укладенні договору оренди земельної ділянки нормативна грошова оцінка земельної ділянки, яка є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної та комунальної власності не проводилася, а тому договір оренди в цій частині суперечить приписам чинного законодавства.

Представник позивача в судове засідання з'явився, усно позовні вимоги підтримав та надав усні пояснення по суті справи.

Представник відповідача 1 в судове засідання з'явилася, проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та поданих письмових поясненнях. В обґрунтування своїх заперечень посилається на те, що підстави для визнання недійсним договору оренди землі від 25.01.2005 р. відсутні, оскільки в оспорюваному договорі розмір орендної плати за земельну ділянку, яка передавалася в оренду був визначений у відповідності до чинних на той час вимог законодавства. Крім того, відповідач, як у відзиві на позовну заяву, так і в поданій заяві про застосування строку позовної давності наголошую на пропуск прокурором позовної давності для звернення із даним позовом. В обґрунтування поданої заяви наголошує на тому, що держава, в особі відповідного органу, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, знала про порушення своїх прав з моменту укладення договору, тобто з 25.01.2005. А позивач, в інтересах якого звернувся прокурор, мав знати про таке порушення з 16.09.2008, з моменту надання законом повноважень щодо розпорядження водними об'єктами. Відтак, просить суд відмовити в позові.

Представник відповідача 2 в судове засідання 06.12.2017 року не з'явився, причин неявки суду не повідомив, проте в попередніх судових засіданнях позовні вимоги визнав повністю з підстав, які заявлено прокурором в позовній заяві, та просив позовні вимоги прокурора задовольнити повністю.

В судовому засіданні 06.12.2017 року оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Суд заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, та оцінивши докази в їх сукупності, встановив наступне:

11 вересня 2003 року розпорядженням Голови Дрогобицької районної державної адміністрації №266 «Про надання в оренду земель водного фонду» надано підприємцю Величку І.М. в оренду терміном на 25 років з орендною платою 30,74 грн. в місяць замкнену природну водойму (ставки) площею 2,98 га для риборозведення, що знаходиться за межами населеного пункту с. Болехівці і відноситься до земель запасу Болехівської сільської ради.

25 січня 2005 року між Дрогобицькою районною державною адміністрацією та підприємцем Величко І.М. укладено Договір оренди земель водного фонду (надалі - Договір). За умовами цього Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування землі водного фонду для риборозведення, які знаходяться за адресою: Львівська область, Дрогобицький район, Болехівська сільська рада (за межами населеного пункту) (п. 1 Договору).

Пунктом 2 Договору передбачено, що в оренду передаються земельні ділянки загальною площею 2,98 га, в тому числі дзеркало води 2,26 га, гідротехнічні споруди (дамба) 0,72 га. Перша ділянка площею 2,4317 га, в т.ч. дзеркало води - 1,8751 га. Друга ділянка - площею - 0,5483 га, в т.ч. дзеркало води - 0,3849 га та гідротехнічні споруди (дамба) - 0,1634 га.

Відповідно до п. 5 Договору встановлено, що нормативно грошова оцінка земельних ділянок становить 7583,77 грн.

Згідно з п. 6 Договору такий укладено строком на 25 років.

Як вбачається з Договору оренди земельних ділянок, такий зареєстровано за №01 від 25.01.2005 начальником Дрогобицького районного відділу Львівської регіональної філії ДП «ЦДЗК»

28 січня 2005 року Актом передачі земельних ділянок, такі земельні ділянки загальною площею 2,98 га передано Величко І.М.

Прокурор звернувся із позовом про визнання вказаного договору недійсним та зобов'язання СПД ФО Величко І.М. повернути земельну ділянку загальною площею 2,98 га до земель державної власності в розпорядження Львівської обласної державної адміністрації, оскільки при укладенні договору оренди земельної ділянки нормативна грошова оцінка земельної ділянки, яка є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної та комунальної власності, не проводилася, а тому договір оренди в цій частині суперечить приписам чинного законодавства.

Проаналізувавши всі обставини та матеріали справи, заслухавши пояснення представників присутніх сторін суд прийшов до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

При прийнятті рішення, суд виходив з наступного:

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, визначених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

За змістом частини першої статті 15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції станом на момент укладення оскаржуваного договору) однією з істотних умов договору оренди землі є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4 - 6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Орендна плата відповідно до статті 21 Закону України «Про оренду землі» - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Річна орендна плата за земельні ділянки, які перебувають у державній або комунальній власності, не може бути меншою за розмір земельного податку, що встановлюється Законом України «Про оплату за землю», та перевищувати 10% їх нормативної грошової оцінки.

Згідно положень ст. ст. 23, 24 Закону України «Про плату за землю» (в редакції станом на момент укладення оскаржуваного договору) грошова оцінка земельної ділянки проводиться Державним комітетом України по земельних ресурсах за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України. Грошова оцінка земельної ділянки щороку станом на 1 січня уточнюється на коефіцієнт індексації, порядок проведення якої затверджується Кабінетом Міністрів України. Грошова оцінка землі застосовується для економічного регулювання земельних відносин при укладанні цивільно-правових угод, передбачених законодавством України.

За змістом ст. 13 Закону України «Про оцінку земель», нормативна грошова оцінка земельних ділянок обов'язково проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що обов'язок зі сплати орендної плати є нормативно врегульованим і не може визначатися чи змінюватися та припинятися сторонами договору за власним волевиявленням.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем надано суду Технічну документацію з нормативної грошової оцінки земельної ділянки, переданої в оренду Величко І.М.

Витягом з технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки встановлено, що така технічна документація виконана Львівською регіональною філією Центру ДЗК за замовленням Величко І.М., земельна ділянка несільськогосподарського призначення площею 2,98 га, використовується для риборозведення, розташована за адресою: Львівська обл., Дрогобицький р-н., Болехівська сільська рада. Нормативна грошова оцінка цієї земельної ділянки становить 7583,77 грн.

Дана нормативно-грошова оцінка земельної ділянки проводилась на підставі Договору №14.02.0015н на виконання проектно-пошукових робіт від 01.12.2004.

Відтак, судом встановлено, що відповідачем належними доказами підтверджено факт проведення нормативно грошової оцінки земельної ділянки площею 2,98 га.

Щодо доводів прокурора з приводу того, що така нормативно грошова оцінка не затверджена у встановленому законом порядку, суд вказує наступне.

Актом про визначення розміру орендної плати за земельні ділянки від 29.12.2004 комісією по визначенню розмірів оплати за земельну ділянку, розглянувши витяг з технічної документації по нормативній грошовій оцінці земельної ділянки Величко І.М. для риборозведення, розташованої на території Болехівської сільської ради, площею 2,98 га, вирішила встановити орендну плату за вказану вище ділянку в розмірі 5% від нормативно грошової оцінки, що становить 379,19 гривень в рік. Даний акта підписано комісією у складі 7 осіб і затверджено головою районної ради та головою Дрогобицької ДРА своїми підписами та проставленням печаток установ.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини особливу увагу звертає на важливості застосування принципу «належного урядування» у правовідносинах, що виникають з державними органами. Цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії», заява №55555/08, п.74, від 20.05.2010р., «Тошкуце та інші проти Румунії», заява №36900/03, п. 37, від 25.11.2008р.) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (зокрема рішення у справі «Беєлер проти Італії», п. 119). Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі «Москаль проти Польщі», п. 73).

Так, за обставинами справи «Стретч проти Сполученого Королівства», вирішуючи питання про те, чи був дотриманий сторонами справедливий баланс між інтересами суспільства та правами заявника, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 24.06.2003 відзначив, що особа, на користь якої органом влади прийняте певне рішення, має повне право розумно очікувати, що якщо місцевий орган влади вважає, що в нього є певна компетенція, то така компетенція дійсно існує, а тому визнання незаконності дій органу влади не повинно змінювати відносини прав, які виникли внаслідок такої дії органу влади.

При цьому, у рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Пайн Велі Девелопмент Лтд» та інші проти Ірландії» від 23.10.1991 Європейський суд з прав людини зазначив, що статтю 1 Першого протоколу Конвенції можна застосувати до захисту «правомірних очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. «Правомірні очікування» виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати, що таке рішення є дійсним та розраховувати на певний стан речей. З наведеного слідує висновок про те, що по-перше, особа, якій відповідним рішенням надано право користування земельною ділянкою, набуває право власності на майно у вигляді правомірних очікувань щодо набуття у майбутньому права володіння майном (право оренди) ще до укладення відповідного договору оренди на виконання даного рішення, по-друге, після укладення відповідного договору оренди у особи виникає право мирно володіти майном, яким є майнові права (право оренди) протягом певного строку. При цьому, право власності на майно у вигляді як правомірних очікувань, так і майнового права (права оренди), є об'єктом правового захисту згідно з ст. 1 Першого протоколу до Конвенції та національного законодавства України.

Так судом встановлено, що відповідач-1 дотримався вимог законодавства, які регламентують його поведінку, необхідну для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, тобто, відповідач 1 може вважатись таким, що набув права «правомірного очікування».

Відтак, колегія суддів вважає, що оскільки СПД ФО Величко І.М., укладаючи договір від 25.01.2005 з державою, в особі Дрогобицької РДА, як місцевого органу виконавчої влади, що входить до системи органів виконавчої влади, на підставі розпорядження від 11.09.2003, прийнятого цим же державним органом, сподівався на легітимність добросовісних дій державного органу та не порушував жодних положень законодавства, тому він не може нести відповідальності та негативних юридичних наслідків від допущеної цим державним органом помилки щодо процедури затвердження спірного договору.

Беручи до уваги встановлені судом обставини справи, вищенаведені норми права, колегія судді вважає, що позовні вимоги в частині визнання договору оренди земельної ділянки від 25.01.2005 року недійсним є необґрунтованими, відтак до задоволення не підлягають.

Щодо позовних вимог про зобов'язання ФОП Величко І.М. повернути спірну земельну ділянку до земель державної власності у розпорядження держави в особі Львівської обласної державної адміністрації, суд зазначає наступне.

Суд погоджується з твердженнями прокурора, що в зв'язку з внесеними змінами до статті 122 Земельного кодексу України (Законом України від 16.09.2008 № 509-ІУ) з 14.10.2008 року розпоряджатися землями водного фонду, зокрема, для рибогосподарських потреб, належить до повноважень обласних державних адміністрацій.

Проте, до матеріалів справи ФОП Величком І.М. долучено інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з якої вбачається, що суб'єктом права власності спірної земельної ділянки є Дрогобицька РДА, а суб'єктом речового права спірної земельної ділянки - Величко І.М.

З наведеного вбачається, що прокурор заявив позов до власника - Дрогобицької РДА та правокористувача - ФОП Величко І.М. в інтересах Львівської обласної державної адміністрації, яка не має жодного правового статусу по відношенню до спірної земельної ділянки.

Главою 29 Цивільного кодексу України передбачено способи захисту права власності, зокрема, статтями 387, 388, 391 ЦК України визначено право на витребування майна.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що прокурором обрано не вірний спосіб захисту про зобов'язання ФОП Величко І.М. повернути спірну земельну ділянку, тому в задоволенні позовних вимог в цій частині слід також відмовити.

Щодо заявленої відповідачем 1 заяви про застосування строку позовної давності, суд розглянувши таку, вказує таке.

У постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» зазначено, що перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Право на задоволення позову або право на позов у матеріальному розумінні - це право позивача вимагати від суду задоволення позову. Зі спливом позовної давності особа втрачає право на позов саме в матеріальному розумінні. Отже, сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Однак, правила про позовну давність відповідно до ст. 267 ЦК України мають застосовуватися лише тоді, коли буде доведено існування самого суб'єктивного права. У випадках відсутності такого права або коли воно не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а у зв'язку з необґрунтованістю самої вимоги.

З огляду на викладене, дослідивши фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі розгляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, суд не вбачає підстав для застосування строку позовної давності, оскільки в позові відмовлено в зв'язку з необґрунтованістю позовних вимог.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до п. 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» № 18 від 26.12.2011 р. якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Судові витрати слід залишити за прокуратурою в порядку ст. 49 ГПК України пропорційно сумі задоволених позовних вимог.

З огляду на викладене, виходячи з положень чинного законодавства України, матеріалів та обставин справи, враховуючи практику застосування законодавства вищими судовими інстанціями, суд прийшов до висновку, що позов не обґрунтований і не підлягає до задоволення.

Керуючись 3,4,41,42,43, 44;45,46,12,32,33,34,35,36,43,49,82,84,85 ГПК України, суд ,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 85 ГПК України та може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст. ст. 91-93 ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 07.12.2017 р.

Головуючий суддя Березяк Н.Є.

Суддя Козак І.Б.

Суддя Крупник Р.В