КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" грудня 2017 р. Справа№ 910/3711/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гончарова С.А.

суддів: Скрипки І.М.

Коротун О.М.

при секретарі судового засідання Денисюк І.Г.

за участю представників:

від прокуратури: Винник О.О. - за посвідченям;

від позивача: не з'явились;

від відповідача-1: не з'явились;

від відповідача-2: Штець В.І. - за належним чином оформленою довіреністю;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Прокуратури Закарпатської області

на рішення Господарського суду міста Києва від 31.05.2017 у справі № 910/3711/17 (суддя - Підченко Ю.О.)

За позовом Виконувача обов'язків керівника Мукачівської місцевої прокуратури Закарпатської області

до 1. Закарпатської обласної ради

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Лалівський мисливський колектив "Майорня"

про скасування рішення та визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 31.05.2017 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 31.05.2017 у даній справі та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права та таким, що підлягає скасуванню.

Прокурор обґрунтовує свою скаргу тим, що зазначаючи в рішеннях, що законодавством не встановлено форми такого погодження, а також про відсутність порушень інтересів держави, господарський суд міста Києва, разом з тим, в порушення вимог ст. 84 ПІК України, не проаналізував всі наведені прокуратурою норми нрава та не дав оцінки всім доводам прокуратури, наведеним як в позові так і висловлених у судових засіданнях.

Також прокурор у своїй скарзі вказує, що Закарпатська обласна рада всупереч волевиявленню органів місцевого самоврядування та місцевих державних адміністрацій розпорядилася мисливськими угіддями без дотримання передбаченого законодавством погодження всіх власників та землекористувачів земельних ділянок.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.07.2017 року апеляційну скаргу Прокуратури Закарпатської області на рішення Господарського суду міста Києва від 31.05.2017 року у справі № 910/3711/17 разом з доданими до неї матеріалами було повернуто скаржнику на підставі п. 3 ч. 1 ст. 97 Господарського процесуального кодексу України.

29.08.2017 року апеляційна скарга Прокуратури Закарпатської області надійшла до Київського апеляційного господарського суду повторно.

Відповідно автоматичного розподілу справ між суддями для розгляду даної апеляційної скарги сформовано колегію суддів у складі: Гончаров С.А. (головуючий), Коротун О.М., Суховий В.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 31.08.2017 року. колегією суддів в зазначеному складі прийнято апеляційну скаргу до провадження, розгляд справи призначено на 27.09.2017 року.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 26.09.2017 року у зв'язку з перебування судді Сухового В.Г. на лікарняному, сформовано для розгляду зазначеної апеляційної скарги колегію суддів у складі: головуючий суддя: Гончаров С.А., судді Скрипка І.М., Коротун О.М.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.09.2017 року. колегією суддів в зазначеному складі прийнято апеляційну скаргу до провадження, розгляд справи відкладено до 08.11.17р.

08.11.2017 року. у зв'язку з прийняттям участі головуючого судді Гончарова С.А., у підготовці для підвищення кваліфікації, розгляд справи № 910/3711/17 не відбувся.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.11.2017 року розгляд справи призначено на 27.11.2017 року.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.11.2017 року відкладено розгляд справи на 05.12.2017 року.

Відповідач-1, згідно з поданим до суду 27.09.2017 року відзивом, проти доводів викладених в апеляційній скарзі заперечив та вважає, що вимоги апеляційної скарги Прокуратури Закарпатської області не підлягають задоволенню та просить рішення Господарського суду міста Києва від 31.05.2017 у справі № 910/3711/17 залишити без змін.

Відповідач-2, згідно з поданим до суду 10.10.2017 року відзивом, проти доводів викладених в апеляційній скарзі заперечив та просить апеляційний суд рішення Господарського суду міста Києва від 31.05.2017 у справі № 910/3711/17 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Позивач та відповідач-1 до судового засідання, що відбулось 05.12.2017 року, не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання.

Згідно із п. 3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011 року Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Судовою колегією встановлено, що неявка представників позивача та відповідача-1 не перешкоджає розгляду апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами, та, за таких обставин, розгляд справи за відсутності позивача та відповідача-1 є можливим.

Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, заслухавши пояснення учасників судового процесу, присутніх в судовому засіданні, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Місцевим господарським судом вірно встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне.

Статтями 13, 14 і 16 Конституції України визначено, що земля, її надра, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об'єктами права власності українського народу. Від імені українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України є обов'язком держави.

Згідно зі ст. 5 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" державній охороні і регулюванню використання на території України підлягають природні ресурси, як залучені в господарський обіг, так і невикористовувані в народному господарстві в даний період (земля, надра, води, атмосферне повітря, ліс та інша рослинність, тваринний світ).

Відповідно до ст. 36 Закону України "Про тваринний світ" охорона тваринного світу включає систему правових, організаційних, економічних, матеріально-технічних та інших заходів, спрямованих на збереження, відтворення і використання об'єктів тваринного світу.

Основним завданням мисливського господарства як галузі стаття 1 Закону України "Про мисливське господарство та полювання" визначає охорону, використання та відтворення мисливських тварин.

Дотримання норм законодавства при набутті права на користування мисливськими угіддями є одним із основних засобів забезпечення державою законності використання природних об'єктів, охорони та збереження тваринного світу.

Прокурор у позовній заяві, визначив, що вивченням інформації Закарпатського обласного управління лісового та мисливського господарства з'ясовано, що Закарпатською обласною радою 16.11.2012 року прийнято рішення № 564 "Про надання мисливських угідь у користування Товариству з обмеженою відповідальністю "Лалівський мисливський колектив "Майорня" відповідно до якого відповідачу-2 надано у користування строком на 15 років мисливські угіддя Мукачівського району площею 3 671 га згідно із додатком до рішення № 564.

Рішенням № 564 відповідачу-2 надано у користування земельні ділянки наступних власників/користувачів: Зубівська сільська рада - 45, 98 Га, Яблунівська сільська рада - 38, 89 га, Станівська сільська рада - 52, 33 га, Бабичівська сільська рада - 429, 44 га, Верхньокоропецька сільська рада - 172, 63 га, Лалівська сільська рада - 125, 27 га, СТОВ "Завидівське" - 496, 0 га, Лісфонд філії "Мукачевдержспецлісгосп" ГДСЛАП "Закарпатагроліс" кв. 42-47 - 488 га; АТП радгосп-завод "Мукачівський" на території Верхньокоропецької сільської ради - 906,5 га, Станівської сільської ради - 622, 1 га, територія в межах смуг відводу під водосховища "Пістрялово" та "Бабічка" Мукачівського міжрайонного управління водного господарства - 154, 53 га; власники земельних ділянок на території: Бабичівської сільської ради - 3, 41 га; Яблунівської сільської ради площа - 6, 28 га; Станівської сільської ради - 4,15 га; Зубівської сільської ради - 62,39 га; Верхньокоропецької сільської ради - 22,04 га; Лалівської сільської ради - 42, 2 га.

Прокурор, зокрема, звертає увагу суду на незаконність включення у рішення № 564 земельних ділянок Мукачівського міжрайонного управління водного господарства державного агентства водних ресурсів України.

На думку прокурора лист № 18 від 20.07.2012 року Мукачівського МУВГ не можна вважати належним погодження надання у користування відповідачу-2 мисливських угідь.

Також, листом № 02-27/952 від 24.05.2012, відповідачу-2 надано інформації про те, що Мукачівська району державна адміністрація не заперечує щодо надання у користування земельних ділянок під мисливські угіддя для ведення мисливського господарства, які знаходяться за межами Вернхньокоропецької, Станівської, Лалійської, Зубівської, Яблунівської та Бабичівської сільської ради.

Заперечуючи законність вказаного листа прокурор посилається на ч. 1 ст. 6 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" відповідно до якої на виконання Конституції України, законів України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону забезпечують нормативно-правове регулювання власних і делегованих повноважень, голова місцевої державної адміністрації в межах своїх повноважень видає розпорядження, а керівники структурних підрозділів - накази. Тому, із даної норми вбачається, що рішення голови місцевої державної адміністрації, як форма волевиявлення під час виконання ним владних повноважень, оформляється відповідним розпорядженням, а не листом.

Прокурор посилаэться на те, що згідно інформації Управління Держгеокадастоу у Мукачівському районі Закарпатської області станом на 16.11.2012 року землі запасу згаданих у рішенні № 564 сільських рад становили наступні площі:

- Зубівська сільська рада - 22,2437 га;

- Яблунівська сільська рада - 18,1103 га;

- Станівська сільська рада - 19,7633 га;

- Бабичівська сільська рада - 271,4905 га;

- Верхньокоропецька сільська рада - 94,3434 га;

- Лалівська сільська рада - 79,8935 га.

Разом з цим, рішенням № 564 другому відповідачу надано у користування наступні площі сільських рад:

- Зубівська сільська рада - 45,98 га;

- Яблунівська сільська рада - 38,89 га;

- Станівська сільська рада - 52,33 га;

- Бабичівська сільська рада - 429,44 га;

- Верхньокоропецька сільська рада - 172,63 га;

- Лалівська сільська рада - 125,27 га.

Прокурор зазначаэ, що рішенням Верхньокоропецької сільської ради № 324 від 23.08.2012 року другому відповідачу надано у користування 116, 4 га, однак в рішенні та у пов'язаних із ним документах не вказано точне розташування згаданої земельної ділянки та не вказано із скількох ділянок дана площа складається.

На виконання рішення № 564 між Закарпатським обласним управлінням лісового та мисливського господарства, як територіальним органом Державного агентства лісових ресурсів України, та Мукачівською районною організацією Українського товариства мисливців та рибалок 27.11.2012 року укладено договір про умови ведення мисливського господарства, який, на думку прокуратури, підлягає визнанню недійсним.

Прокурор стверджує, що в частині вимог щодо визнання недійсним договору від 27.11.2012 року про умови ведення мисливського господарства, укладеного між Закарпатським обласним управлінням лісового та мисливського господарства та другим відповідачем, слід взяти до уваги те, що за вказаним договором передано мисливські угіддя підприємству, яке не має змоги забезпечити виконання вимог законодавства про полювання та охорону тваринного світу, оскільки в ньому не створені спеціальні підрозділи для ведення мисливського господарства, необхідність створення яких передбачена Законом України "Про тваринний світ" та "Про мисливське господарство та полювання".

Як зазначалось, позовними вимогами у даній справі є визнання незаконним та скасування рішення Закарпатської обласної ради № 564 від 16.11.2012 року "Про надання мисливських угідь у користування товариству з обмеженою відповідальністю "Лалівський мисливський колектив "Майорня" та визнання недійсним договору про умови ведення мисливського господарства від 27.11.2012 року, укладеного між Закарпатським обласним управлінням лісового та мисливського господарства та ТОВ "Лалівський мисливський колектив "Майорня".

Позовні вимоги вмотивовані тим, що рішення Закарпатської обласної ради № 564 від 16.11.2012 року "Про надання мисливських угідь у користування товариству з обмеженою відповідальністю "Лалівський мисливський колектив "Майорня" суперечить вимогам чинного законодавства і підлягає скасуванню.

Судова колегія, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, погоджується з висновками, з яких виходив місцевий господарський суд при прийнятті оскаржуваного рішення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону України "Про мисливське господарство та полювання" мисливські угіддя для ведення мисливського господарства надаються у користування Верховною Радою Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими радами за поданням територіального органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань лісового і мисливського господарства та полювання, погодженим з Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями, територіальними органами спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища, а також власниками або користувачами земельних ділянок.

Статті 78, 79 Земельного кодексу України передбачають, що право власності на землю є правом володіти, користуватися та розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земельна ділянка є частиною земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правилами. Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об'єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться.

Частина 1 ст. 316 Цивільного кодексу України визначає право власності як право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із Конституцією України (ч. 2 ст. 14), право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Статтею 134 Господарського кодексу встановлено, що суб'єкт господарювання, який здійснює господарську діяльність на основі права власності, на свій розсуд, одноосібно або спільно з іншими суб'єктами володіє, користується і розпоряджається належним йому (їм) майном, у тому числі має право надати майно іншим суб'єктам для використання його на праві власності, праві господарського відання чи праві оперативного управління, або на основі інших форм правового режиму майна, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про мисливське господарство та полювання" мисливські угіддя є ділянками суші та водного простору, на яких перебувають мисливські тварини і які можуть бути використані для ведення мисливського господарства.

Таким чином, запровадження на законодавчому рівні погоджень всіх землекористувачів зумовлене необхідністю узгодження реалізації власниками земельних ділянок, на яких знаходиться мисливське угіддя, прав на землю з реалізацією користувачем мисливських угідь права на ці угіддя.

При цьому слід зазначити, що згідно зі статтею 22 Закону України "Про мисливське господарство та полювання" власники та користувачі земельних ділянок мають переважне право на користування мисливськими угіддями.

Отже, для ведення мисливського господарства необхідні погодження всіх власників та користувачів земель, на яких планується ведення такого мисливського господарства.

Статтею 10 Закону України "Про мисливське господарство та полювання" визначено, що до повноважень сільських, селищних і міських рад у галузі мисливського господарства та полювання належить, зокрема, вирішення відповідно до цього Закону питань, що стосуються надання у користування мисливських угідь.

Слід зазначити, що законодавство не містить вимог щодо форми погодження про надання мисливських угідь у користування і не містить вимог, що такі погодження повинні оформлятись рішенням сесії відповідного органу місцевого самоврядування, а тому погодження можуть бути наданні у інший спосіб.

В матеріалах справи відсутні заперечення будь-якого з землевласників або землекористувачів, земельні ділянки яких надані відповідачу-2, стосовно того, що з ними не було погоджено такого надання.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо безпідставності доводів прокурора про відсутність погоджень відповідних сільських, селищних рад як на підстави для скасування вищезазначеного рішення, оскільки правова конструкція статті 22 Закону України "Про мисливське господарство та полювання", враховуючи закріплене у статті 1 вказаного закону визначення поняття мисливських угідь, не містить вимоги щодо необхідності отримувати відповідні погодження у сільських, селищних рад, як і не містить вимоги щодо погодження з усіма власниками або користувачами земельних ділянок.

Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 6 Закону України "Про мисливське господарство та полювання" у відповідній редакції, до повноважень спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань лісового і мисливського господарства та полювання належить подання документів з питань надання у користування мисливських угідь. Зазначене подання, погоджене у передбаченому законом порядку з Радою міністрів Автономної республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями, територіальними органами спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища, а також власниками або користувачами земельних ділянок, у майбутньому є підставою для прийняття Верховною радою Автономної республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими радами рішення про надання у користування мисливських угідь. Тобто, правової підстави для отримання 2-м відповідачем у користування мисливських угідь є прийняття Закарпатською обласної радою рішення за результатами розгляду подання Закарпатського обласного управління лісового та мисливського господарства.

Акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ який породжує певні правові наслідки, спрямовані на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

Статтею 8 Земельного кодексу України передбачено повноваження обласних рад у галузі земельних відносин, до яких належить: розпорядження землями, що знаходяться у спільній власності територіальних громад; забезпечення реалізації державної політики в галузі використання та охорони земель; погодження загальнодержавних програм використання та охорони земель, участь у їх реалізації на відповідній території; затвердження та участь у реалізації регіональної програми використання земель, підвищення родючості ґрунтів, охорони земель; координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів; організація землеустрою; внесення до Верховної ради України пропозицій щодо встановлення та зміни меж районів, міст; встановлення та зміна меж сіл, селищ; вирішення земельних спорів; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Відповідно до преамбули закону № 1478-ІІІ його положення визначають правові, економічні та організаційні засади діяльності юридичних та фізичних осіб у галузі мисливського господарства та полювання, забезпечують рівні права усім користувачами мисливських угідь взаємовідносини з органами державної влади та щодо ведення мисливського господарства, організації охорони, регулювання чисельності, використання та відтворення тваринного світу.

Відповідно до частини 3 статті 21 Закону України "Про мисливське господарство та полювання" умови ведення мисливського господарства визначаються у договорі, який укладається між територіальним органом спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань лісового і мисливського господарства та полювання і користувачами мисливських угідь.

До повноважень Верховної ради автономної республіки Крим, обласних, районних, Київської та Севастопольської міської ради у галузі мисливського господарства та полювання належить: затвердження відповідних програм розвитку мисливського господарства; вирішення в установленому порядку питань надання в користування мисливських угідь; вирішення інших питань у межах своїх повноважень.

Так, на виконання вимог пункту 2 рішення № 564 між Закарпатським обласним управлінням лісового та мисливського господарства та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лалійський мисливський колектив "Майорня" 27.11.2012 року було укладено договір про умови ведення мисливського господарства.

Прокурором не зазначено, у чому саме відбулось порушення у зв'язку з прийняттям Закарпатською обласною радою оскаржуваного рішення та не доведено, що під час надання 2-му відповідачу у користування мисливських угідь не було отримано погодження власників та землекористувачів, території яких можуть бути використані для ведення мисливського господарства, як і не було надано їх переліку.

Згідно ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з Положенням про Державне агентство лісових ресурсів України, затвердженого Указом Президента України від 13.04.2011 № 458/2011 Державне агентство лісових ресурсів України (Держлісагентство України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства України (далі - Міністр), входить до системи центральних органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері лісового та мисливського господарства. Основними завданнями Держлісагентства України є: внесення пропозицій щодо формування державної політики у сфері лісового та мисливського господарства; реалізація державної політики у сфері лісового та мисливського господарства.

Закарпатське обласне управління лісового та мисливського господарства підпорядковується Держлісагентству України та є його територіальним органом.

Відповідач-2 на підставі оспорюваного рішення Закарпатської обласної ради уклало договір про умови ведення мисливського господарства з ТОВ "Лалівський мисливський колектив "Майорня", який не суперечить положенням Цивільного кодексу України та ст. 22 Закону України "Про мисливське господарство та полювання", у зв'язку з чим він не підлягає визнанню недійсним.

Тому, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що не був порушений охоронюваний законом інтерес держави внаслідок прийняття Закарпатською обласною радою спірного рішення та укладення спірних договорів.

Відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Прокурор, також як на підставу для визнання недійсним спірного договору, посилається на протиправність рішення, на підставі якого він був укладений, однак, враховуючи те, що рішення, на виконання якого укладено спірний договір, було прийняте з дотриманням норм діючого законодавства України і, відповідно, є чинним, позовна вимога про визнання недійсним договору про умови ведення мисливського господарства від 27.11.2012 року є безпідставною.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Прокуратурою належними та допустимими доказами не доведено порушення прав та охоронюваних законом інтересів держави оспорюваним рішенням та договором.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується прокуратури, яка мала довести наявність тих обставин, на підставі яких вона звернулась до господарського суду з позовними вимогами.

Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги Мукачівської місцевої прокуратури Закарпатської області безпідставні та задоволенню не підлягають.

Відповідно до п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Так, судом першої інстанції вірно не прийманято до уваги заява відповідача-2 про застосування строків позовної давності, оскільки суд на підставі досліджених у судовому засіданні доказів установив, що право та інтереси держави відповідачами не порушено.

Стаття 33 ГПК України зобов'язує сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог статті 34 ГПК України визначає, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Втім ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили і оцінюються судом в розумінні вимог статті 43 ГПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, заперечення відповідача не знайшли підтвердження зібраними у матеріалах справи доказами.

Згідно ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

В порядку, передбаченому ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Заперечення відповідача до уваги судом не приймається з підстав їх недоведеності та невідповідності фактичним обставинам справи і вимогам закону.

З огляду на викладене позовні вимоги Виконувача обов'язків керівника Мукачівської місцевої прокуратури Закарпатської області є необґрунтованими та такими, в задоволені яких вірно відмовлено судом першої інстанції.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення господарського суду міста Києва від 31.05.2017 року у справі № 910/3711/17 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Разом з тим, доводи Прокуратури Закарпатської області, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Прокуратури Закарпатської області на рішення господарського суду міста Києва від 31.05.2017 року у справі № 910/3711/17 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Прокуратури Закарпатської області на рішення господарського суду міста Києва від 31.05.2017 року у справі № 910/3711/17 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 31.05.2017 року у справі № 910/3711/17 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/3711/17 повернути до суду першої інстанції.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя С.А. Гончаров

Судді І.М. Скрипка

О.М. Коротун