ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2017 року Справа № 6/8-09

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого:Панової І.Ю.,
суддів:Білошкап О.В.,
Куровського С.В.,

розглянувши касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Богам-ЛТД"
на постановуХарківського апеляційного господарського суду від 16.02.2017
у справі №6/8-09 господарського суду Сумської області
за заявоюТовариства з обмеженою відповідальністю "Богам-ЛТД"
доВідкритого акціонерного товариства "Сумський завод сільськогосподарського машинобудування "Сумсільмаш"
провизнання банкрутом
за участю представників сторін: від ВАТ "Сумський завод сільськогосподарського машинобудування "Сумсільмаш" - ліквідатор Шишлов О.М.,

від Генеральної прокуратури України - Савицька О.В.,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду Сумської області від 08.11.2016 у справі № 6/8-09 (суддя Соп'яненко О.Ю.) відмовлено в задоволенні позовної заяви ліквідатора Відкритого акціонерного товариства "Сумський завод сільськогосподарського машинобудування "Сумсільмаш" арбітражного керуючого Шишлова О.М. (далі - ВАТ "Сумсільмаш", боржник) про визнання угоди про умови укладання договору купівлі - продажу майна, укладеної між ВАТ "Сумсільмаш" та ВАТ "Сумбуд" 22.05.2008 та угоди від 07.10.2008, укладеної між ВАТ "Сумбуд" та ТОВ "Богам - ЛТД" про переведення боргу за Угодою про умови укладання договору купівлі - продажу майна від 22.05.2008 , недійсними.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 16.02.2017 (колегія суддів: Здоровко Л.М., Бородіна Л.І., Шутенко І.А.) ухвалу господарського суду Сумської області від 08.11.2016 скасовано, прийнято нове рішення, яким позов ліквідатора ВАТ "Сумсільмаш" Шишлова О.М. задоволено повністю; визнано недійсною угоду про умови укладення договору купівлі - продажу майна від 22.05.2008, укладену між ВАТ "Сумсільмаш" та ВАТ "Сумбуд"; визнано недійсним договір уступки вимоги (цесії) від 07.10.2008, укладений між ВАТ "Сумбуд" та ТОВ"Богам - ЛТД".

Не погоджуючись із постановою суду другої інстанції, ТОВ "Богам - ЛТД" звернулося з касаційною скаргою до Вищого господарського суду України, в якій просить скасувати постанову Харківського апеляційного господарського суду від 16.02.2017 та залишити в силі ухвалу господарського суду Сумської області від 08.11.2016.

Касаційна скарга мотивована порушенням та неправильним застосуванням апеляційним судом норм матеріального права: ст.ст. 1, ч. 10 ст. 17, 25, Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі - Закон про банкрутство), ст.ст. 203, 215, 220, 257, 261 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Колегія суддів Вищого господарського суду України, перевіривши матеріали справи та доводи касаційної скарги, проаналізувавши правильність застосування господарськими судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права дійшла висновку про відмову у задоволенні касаційної скарги виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою господарського суду Сумської області від 09.01.2009 порушено провадження у справі № 6/8-09 про банкрутство ВАТ "Сумсільмаш" на підставі ст.ст. 6, 11 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Постановою господарського суду Сумської області від 16.04.2009 ВАТ "Сумсільмаш" визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

Справа судами розглядалась неодноразово.

В подальшому, ухвалою господарського суду від 17.03.2016 ліквідатором у даній справі призначено арбітражного керуючого Шишлова О.М.

В даному випадку, суди попередніх інстанцій дійшли правомірного висновку, стосовно того, що до правовідносин, що склалися підлягають застосуванню норми Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" від 14.05.1992 N 2343-XII в редакції, що діяла до 19.01.2013.

Господарськими судами першої та апеляційної інстанцій під час розгляду справи встановлено наступне.

25.04.2016 до господарського суду Сумської області звернувся ліквідатор ВАТ "Сумсільмаш" Шишлов О.М. із позовною заявою у якій, просив визнати недійсною угоду про умови укладення договору купівлі - продажу майна, укладену між ВАТ "Сумсільмаш" та ВАТ "Сумбуд" від 22.05.2008, та визнати недійсною угоду від 07.10.2008, укладену між ВАТ "Сумбуд" та ТОВ "Богам - ЛТД" про переведення боргу за угодою про умови укладення договору купівлі - продажу майна від 22.05.2008.

Заява обґрунтована тим, що угода про умови укладення договору купівлі - продажу майна від 22.05.2008, укладена між ВАТ "Сумсільмаш" і ВАТ "Сумбуд" та договір уступки вимоги (цесії) від 07.10.2008, укладений між ВАТ "Сумбуд" та ТОВ "Богам - ЛТД" є нікчемними, оскільки при їх укладенні вимоги встановлені ст. 220 ЦК України щодо нотаріального посвідчення угод дотримані не були.

Крім того, ліквідатор зазначав, що на момент укладення угоди про умови укладення договору купівлі - продажу майна від 22.05.2008 ВАТ "Сумсільмаш" перебувало у процедурі ліквідації у справі №12/83-05 та заборгованість, яка виникла за вказаною угодою та угодою про уступку права вимоги від 07.10.2008 у розмірі 4 225 500,00 грн. стала підставою для повторного порушення провадження у справі про банкрутство ВАТ "Сумсільмаш" з подальшим визнанням його банкрутом у справі 6/8-09.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ліквідатора ВАТ "Сумсільмаш" Шишлова О.М. місцевий господарський суд виходив з того, що ч. 10 ст. 17 Закону не передбачено підстав для визнання ліквідатором недійсними угод, укладених до порушення провадження у справі про банкрутство.

Крім того, місцевий господарський суд посилаючись на правову позицію, яка викладена в постанові Верховного Суду України від 08.04.2015 у справі № 14/5026/1311/2012 в обґрунтування ухвали вказав, що підстави для визнання угод боржника недійсними наведені у ч. 11 ст. 17 Закону про банкрутство, однак ліквідатором ВАТ "Сумсільмаш" вимоги по застосуванню цієї норми не були заявлені до суду.

Отже, вирішуючи спір про визнання угоди недійсною місцевий господарський суд дійшов висновку, що посилання ліквідатора на положення ч. 10 ст. 17 Закону не можуть бути підставами для визнання недійсною спірної угоди при провадженні справи про банкрутство, оскільки предметом регулювання цієї норми є підстави для відмови від виконання договорів боржника.

При повторному перегляді справи суд апеляційної інстанції скасував ухвалу господарського суду Сумської області від 08.11.2016 і прийняв нове рішення, яким позов ліквідатора ВАТ "Сумсільмаш" Шишлова О.М. задовольнив повністю, визнавши недійсною угоду про умови укладення договору купівлі - продажу майна від 22.05.2008, укладену між ВАТ "Сумсільмаш" і ВАТ "Сумбуд" та договір уступки вимоги (цесії) від 07.10.2008, укладений між ВАТ "Сумбуд" та ТОВ "Богам - ЛТД".

При цьому, апеляційний суд також зазначив в постанові, що ліквідатор ВАТ "Сумсільмаш" Шишлов О.М. подаючи позов про визнання нікчемних угод про визнання угоди про умови укладання договору купівлі-продажу майна від 22.05.2008 недійсною та визнання угоди від 07.10.2008 про переведення боргу недійсною посилався на ч.10 ст.17 та ч. 1 ст. 25 Закону про банкрутство, оскільки окремо ч.10 ст.17 Закону про банкрутство не передбачає підстав для визнання недійсними угод.

Господарський суд Сумської області, відмовляючи у задоволенні позову зазначив, що підстави для визнання угод боржника недійсними наведено у частині 11 ст. 17 Закону України " Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", але вимоги про застосування цієї норми не були заявлені ліквідатором.

Здійснюючи апеляційний перегляд в постанові Харківський апеляційний господарський суд в постанові дійшов висновку, що оскаржувані ліквідатором угоди є нікчемними в силу приписів ЦК України.

Постанова мотивована тим, що за змістом частини другої статті 215 Цивільного кодексу України, нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним, незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду.

Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину ( господарського договору) недійсним.

Постанова Харківського апеляційного господарського суду в цієї частині мотивована тим, що ВАТ " Сумсільмаш" ( боржник) перебуває в процедурі ліквідації, а не санації, у даній справі інші фактичні обставини, ніж викладені у постанові Верховного суду України від 08.04.2015 у справі № 14/5026/1311/2012.

Так, ст. 25 Закону про банкрутство встановлено, що ліквідатор з підстав, передбачених ч. 10 ст.17 цього Закону, подає до господарського суду заяви про визнання недійсними угод боржника.

Ліквідатор, у відповідності до прямої вказівки Закону про банкрутство, а саме приписів ст. 25 Закону правомірно звернувся до господарського суду з позовною заявою про визнання недійсними угод боржника з підстав, передбачених частиною 10 ст. 17 цього Закону.

Враховуючи норми чинного законодавства, які підлягають до застосування у правовідносинах що склалися , апеляційний суд дійшов висновку, що визначені ч.10 ст.17 Закону про банкрутство підстави для керуючого санацією відмовитися від договорів боржника, в силу вимог ч. 1 ст. 25 Закону про банкрутство, стають правовими підставами для ліквідатора банкрута подавати до господарського суду заяви про визнання недійсними угод боржника.

Згідно з ч.11 ст.17 Закону про банкрутство, угода боржника, у тому числі та, що укладена до винесення господарським судом ухвали про санацію, може бути визнана господарським судом за заявою керуючого санацією відповідно до цивільного законодавства недійсною.

Отже, виходячи з аналізу наведених вище норм, апеляційний суд дійшов в постанові висновку, що оскільки ВАТ "Сумсільмаш" (боржник) перебуває у процедурі ліквідації, а не санації; у даній справі інші обставини ніж викладені у постанові Верховного Суду України від 08.04.2015 у справі № 14/5026/1311/2012, ліквідатор у відповідності до приписів ст. 25 Закону про банкрутство, правомірно звернуся до суду з позовною заявою про визнання недійсними угод боржника з підстав передбачених ч.10 ст.17 цього Закону.

Крім того, слід зазначити, що в ході розгляду позовних вимог ліквідатора ВАТ "Сумсільмаш" Шишлова О.М. апеляційний суд також встановив, що 22.05.2008 між ВАТ "Сумсільмаш" в особі ліквідатора Усенко М.П. було укладено угоду про умови укладання договору купівлі - продажу майна (далі - угода).

Зі сторони ВАТ "Сумсільмаш" угода була підписана ліквідатором підприємства Усенко М.П., який дів на підставі постанови господарського суд Сумської області від 08.02.2008 у справі № 12/83-05.

На момент укладання даної угоди ВАТ "Сумсільмаш" перебувало на стадії ліквідації.

За умовами угоди, ВАТ "Сумсільмаш" бере на себе зобов'язання до 01.08.2008 укласти з ВАТ "Сумбуд" договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, розташованих за адресою: м. Суми, вул. Харківська,6 (за переліком) (п. 1 угоди).

Сторони дійшли згоди щодо наступних істотних умов вказаного вище договору купівлі - продажу вартість майна за договором - 25 000 000, 00грн., в тому числі ПДВ 4 166 666,67 грн.;

- остаточний термін розрахунку ВАТ "Сумбуд" за придбане майно - 15.08.2008;

- передача майна в день сплати ВАТ "Сумбуд" повної вартості майна за актом приймання - передачі (п. 2 угоди).

Відповідно до п. 3 угоди сторони погодили, що ВАТ "Сумбуд" зобов'язується сплатити в термін до 26.05.2008 ВАТ "Сумсільмаш" в якості завдатку по вказаному договору - 2 100 000,00 грн.

У разі відмови ВАТ "Сумсільмаш" від подальшого укладання договору, останній зобов'язується повернути ВАТ "Сумбуд" подвійну суму завдатку в термін до 02.08.2008.

За таких обставини, апеляційний суд вказав, що угода про укладання договору - є попереднім договором, до неї застосовують норми ЦК України, які регулюють правовідносини щодо укладання попередніх договорів.

Виходячи з приписів ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Частиною 1 ст.220 ЦК України встановлено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Так, обґрунтовуючи свої висновки, суд апеляційної інстанції правомірно послався на норми цивільного законодавства, вказавши, що до оспорюваної угоди застосовуються загальні положення ст. 657 ЦК України, однак вимога про нотаріальне посвідчення договору, встановлена ст. 220 ЦК України, при укладенні оспорюваної угоди дотримана не була.

Крім того, апеляційним судом в оскаржуваній постанові зазначено про те, що на момент укладення оспорюваної угоди боржник - ВАТ "Сумсільмаш" перебувало у ліквідаційній процедурі у справі №12/83-05, отже продаж майна божника мав відбуватися у відповідності до положень ст. 30 Закону про банкрутство.

Також, апеляційний суд встановив, а матеріалами справи №12/83-05 підтверджується, що з протоколів зборів комітету кредиторів ВАТ "Сумсільмаш" № 27 від 26.05.2008, № 26 від 23.05.2008, № 25 від 22.05.2008, № 24 від 12.05.2008, № 23 від 30.04.2008, № 23 від 30.04.2008, № 22 від 29.04.2008, № 21 від 27.03.2008, № 20 від 20.03.2008, № 19 від 14.02.2008, на порядку денному жодного з засідань зборів комітету кредиторів питання про погодження укладення угоди про умови укладення договору купівлі - продажу майна від 22.05.2008 - не розглядалось.

Встановивши зазначені обставини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оспорювана угода була укладена в порушення вимог ст. 30 Закону про банкрутство в редакції до 19.01.2013.

Виходячи зі змісту ч.2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 208 ЦК України визначено види правочинів, які належить вчиняти у письмовій формі, а відповідно до ст.209 ЦК України також передбачене їх нотаріальне посвідчення.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Статтею 203 ЦК України визначені загальні підстави недійсності правочину, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 ст. 220 ЦК України встановлено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Крім того, згідно ч. 1 ст. 207 ГК України, судом може бути визнане недійсним повністю або частково господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

За змістом ч. 2 ст. 215 ЦК України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним, незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду.

З урахуванням зазначеного вище, суд апеляційної інстанції встановив, що вимога про нотаріальне посвідчення оспорюваної угоди, встановлена ст. 220 ЦК України, при її укладенні дотримана не була, зокрема, всупереч положенням ст. 30 Закону про банкрутство, якою встановлено, що продаж майна банкрута відбувається на відкритих торгах, якщо комітетом кредиторів не встановлено інший порядок продажу майна банкрута.

При цьому, на порядку денному жодного з засідань зборів комітету кредиторів у межах справи про банкрутство ВАТ "Сумсільмаш" у справі №12/83-05 питання про погодження укладення оспорюваної угоди - не розглядалось.

З огляду на вказане, апеляційний суд дійшов висновку, що позовні вимоги ліквідатора ВАТ "Сумсільмаш" арбітражного керуючого Шишлова О.М., в частині визнання недійсною угоди про умови укладання договору купівлі - продажу майна, укладеної між ВАТ "Сумсільмаш" та ВАТ "Сумбуд" 22.05.2008 є обґрунтованими і правомірними.

Крім того, апеляційний суд, звернув увагу на те, що 07.10.2008 між ВАТ "Сумбуд" (далі - цедент), в особі заступника голови правління начальника Управління капітального будівництва ВАТ "Сумбуд" Бритова О..Б. та ТОВ "Богам-ЛТД" (далі - цесіонарій), в особі директора Гордієнко А.А. було укладено договір уступки вимоги (цесії ) (далі - договір), відповідно до умов якого цедент передає цесіонарієві, а цесіонарій набуває право вимоги до ВАТ "Сумсільмаш" на суму 4 225 500, 00 грн., що виникло в цедента на підставі угоди про умови укладення договору купівлі - продажу від 22.05.2008 (рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації "Комерційний арбітраж" від 01.09.2008 та наказу господарського суду Сумської області від 12.09.2008 у справі №5/528-08 (п. 1 договору).

Відповідно до п.2 договору, копії документів, що підтверджують право вимоги, передаються цементом цесіонарію після проведення повного розрахунку за цим договором.

Сторони погодили, що за вказане в цьому договорі право вимоги цесіонарій сплачує цеденту 2 100 000,00грн., в термін до 15.10.2008. В разі невиконання цесіонарієм обов'язку щодо оплати права вимоги, цедент звільняється від будь-яких зобов'язань за цим договором і не несе відповідальності за його невиконання (п. 3 договору).

Відповідно до положень ст. 627 ЦК України сторони вільні в укладені договору та визначенні умов договору з урахуванням вимог цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Частинами 1, 3 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Статтею 513 ЦК України встановлено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється в такій саме формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Отже, суд апеляційної інстанції вірно встановив, що вимога про нотаріальне посвідчення не була дотримана, як при укладанні угоди про умови укладання договору купівлі-продажу майна, так і при укладанні угоди про переведення боргу.

Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов'язанні допускається протягом усього часу існування зобов'язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.

Статтею 203 ЦК України визначені загальні підстави недійсності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Зазначена норма кореспондується з положеннями ч.1 ст. 207 ГК України, якою передбачено, що господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Виходячи з аналізу наведених вище норм , апеляційний суд встановив, що позовні вимоги ліквідатора ВАТ "Сумсільмаш" арбітражного керуючого Шишлова О.М., в частині визнання недійсною угоди про умови укладання договору купівлі - продажу майна, укладеної між ВАТ "Сумсільмаш" та ВАТ "Сумбуд" 22.05.2008 є правомірними, оскільки вказану угоду було укладено всупереч положенням чинного законодавства та яка в силу приписів ст. 236 ЦК України є нікчемною, у зв'язку з тим, що вказана угода була укладена без дотримання вимоги про нотаріальне посвідчення, яка встановлена ст. 220 ЦК України, всупереч положенням ст.30 Закону про банкрутство в редакції до 19.01.2013.

З огляду на зазначені обставини, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ліквідатора ВАТ "Сумсільмаш" арбітражного керуючого Шишлова О.М. в частині визнання недійсним договору уступки вимоги (цесії) від 07.10.2008 укладеного між ВАТ "Сумбуд" та ТОВ "Богам - ЛТД", оскільки останній не був нотаріально посвідчений, що свідчить про його нікчемність в силу приписів ст.ст. 220, 514 ЦК України.

При цьому, апеляційний суд зауважив, що відступлення права вимоги за договором уступки вимоги (цесії) від 07.10.2008, між ВАТ "Сумбуд" та ТОВ "Богам - ЛТД", що в подальшому, звернення до постійно діючого третейського суду при Асоціації "Комерційний арбітраж" та задоволення позову ТОВ "Богам - ЛТД" до ВАТ "Сумсільмаш" про стягнення заборгованості, призвело до повторного порушення провадження у справі про банкрутство ВАТ "Сумсільмаш" з подальшим визнанням його банкрутом у справі № 6/8-09 та вважає, що ліквідатор ВАТ "Сумсільмаш" арбітражний керуючий Шишлов О.М. правомірно звернувся до місцевого господарського суду з відповідним позовом, оскільки виконання вищезазначених угод завдає збитків боржнику та створює умови, що перешкоджають відновленню платоспроможності боржника.

Висновок суду апеляційної інстанцій щодо строку позовної давності ґрунтується на матеріалах справи, з яких вбачається, що у справі №6/8-09 відсутні будь-які заяви учасників провадження у справі про банкрутство про застосування строків позовної давності до позовних вимог ліквідатора ВАТ "Сумсільмаш" арбітражного керуючого Шишлова О.М. про визнання недійсними угоди про умови укладення договору купівлі - продажу майна від 22.05.2008 та договору уступки вимоги (цесії) від 07.10.2008, поданої відповідно до вимог ч.3 ст. 267 ЦК України.

Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

До вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, застосовується загальна позовна давність.

Частиною 3 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України).

Виходячи з аналізу наведених вище норм, суд апеляційної інстанції дійшов правомірного висновку в постанові, що місцевим господарським судом при винесенні оскаржуваної ухвали було без відповідної заяви сторони застосовано позовну давність, що суперечить приписам ч.3 ст. 267 ЦК України та висновкам Верховного Суду України від 17.02.2016 №6-1844цс15, від 18.03.2015 №6-25цс15, від 24.06.2015 у справі № 6-738цс15.

З огляду на викладене, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає вірними висновки суду апеляційної інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову ліквідатора ВАТ "Сумсільмаш" Шишлова О.М., що заявлений в силу імперативних вимог ст. 25 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", про визнання угод недійсними.

Доводи касаційної скарги обґрунтованості висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Відповідно до ст. 1115 ГПК України у касаційній інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи у суді першої інстанції за винятком процесуальних дій, пов'язаних із встановленням обставин справи та їх доказуванням.

Згідно зі ст. 1117 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення, залишити в силі одне із раніше прийнятих рішень або постанов.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, діючи в межах повноважень суду касаційної інстанції згідно з приписами ст. ст. 1115, 1117 ГПК України, вважає, що постанова суду апеляційної інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності , прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим, підстав для її скасування не вбачається.

Керуючись статтями 1117, 1119 - 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Богам-ЛТД" залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 16.02.2017 у справі № 6/8-09 залишити без змін.

Головуючий І.Ю. Панова

Судді О.В. Білошкап

С.В. Куровський