КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" листопада 2017 р. Справа№ 910/14186/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Алданової С.О.

секретар: Іванов О.О.

за участю представників

позивача: Левченко І.А.;

відповідача: Лозицька О.Л.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Державного підприємства "Національна атомна

енергогенеруюча компанія "ЕНЕРГОАТОМ"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 28.09.2017

у справі №910/14186/17 (суддя Шкурдова Л.М.)

за позовом Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний

комбінат"

до Державного підприємства "Національна атомна

енергогенеруюча компанія "ЕНЕРГОАТОМ"

про стягнення 61 746,32 грн.

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "ЕНЕРГОАТОМ" (далі - відповідач) про стягнення з відповідача заборгованості за договором на відповідальне зберігання уранового оксидного концентрату (№2350/20-НАЕК від 28.10.2008 - згідно з номером реєстрації договору відповідачем, №1160/26 від 21.10.2008 - згідно з номером реєстрації позивача) у сумі 61 746,32 грн. (з них: 20 084,90 грн. - пеня, 23 870,00 грн. - 7% штраф, 3 301,62 грн. - 3% річних, 12 889,80 грн. - інфляційні втрати), обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідач неналежним чином виконував свої зобов'язання з оплати наданих позивачем послуг, у зв'язку з чим у позивача виникло право на нарахування відповідачу штрафних санкцій, інфляційних втрат та 3% річних.

В процесі судового розгляду позивач збільшив розмір своїх вимог (том справи - 1, аркуші справи - 80-82) та просив суд стягнути з відповідача 20 937,40 грн. пені, 23 870,00 грн. штрафу, 3 413,74 грн. 3% річних та 15 822,40 грн. інфляційних втрат.

Відповідач проти позову заперечував, зазначаючи про необґрунтованість та непідтвердженість вимог позивача належними доказами, просив суд в позові відмовити. Зокрема, відповідач стверджував про те, що позивачем було в односторонньому порядку змінено номер банківського рахунку і відповідач не зміг здійснити оплату наданих позивачем послуг, у зв'язку з чим в даному випадку мало місце прострочення саме позивача, як кредитора.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.09.2017 у справі №910/14186/17 позов було задоволено повністю, присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 20 937,40 грн. - пені, 23 870,00 грн. - штрафу, 15 822,40 грн. - інфляційних втрат, 3 413,74 грн. - 3% річних та 1 600,00 грн. - витрат зі сплати судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, відповідач звернувся до Київського апеляційного Господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 28.09.2017 у справі №910/14186/17 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги відповідача обґрунтовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, внаслідок чого невірно застосовано норми матеріального і процесуального права. Загалом доводи апеляційної скарги ідентичні тим, які наводилися відповідачем під час розгляду справи місцевим господарським судом.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.10.2017 апеляційну скаргу було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у наступному складі: головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Мартюк А.І., Алданова С.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.10.2017 (головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Мартюк А.І., Алданова С.О.) апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 30.11.2017.

13.11.2017 через Відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначав про необґрунтованість та непідтвердженість доводів апеляційної скарги, просив суд залишити скаргу без задоволення.

29.11.2017 через Відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшли додаткові пояснення по справі.

В судовому засіданні 30.11.2017 представник відповідача підтримав апеляційну скаргу з урахуванням додаткових пояснень до неї, просив суд скаргу задовольнити, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 28.09.2017 у справі №910/14186/17 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

В судовому засіданні 30.11.2017 представник позивача заперечував проти апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просив суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін як таке, що було ухвалено з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні 30.11.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

28.10.2008 між позивачем, як зберігачем, та відповідачем, як поклажодавцем, було укладено договір №2350/20-НАЕК на відповідальне зберігання уранового оксидного концентрату (№1160/26 від 21.10.2008) (далі - Договір зберігання) (том справи - 1, аркуші справи - 10-16).

За умовами Договору зберігання (п.п.1.1, 1.2) поклажодавець передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання уранового оксидного концентрату (далі - УОК) у кількості та на умовах, визначених цим Договором. Одиницею виміру кількості УОК є кілограм урану. Термін зберігання: 2009-2020 роки.

Ціна та загальна вартість Договору зберігання визначена у параграфі 6 договору, відповідно до п.п.6.1, 6.2 якого ціна послуг зі зберігання УОК становить 68 200,00 грн., у тому числі ПДВ - 11 366,67 грн. в місяць, незалежно від обсягів зберігання УОК. Калькуляція вартості послуг зі зберігання УОК наведена у Додатку №2 до цього Договору. Загальна вартість договору в цінах, визначених на момент укладення договору становить 9 820 800,00 грн., у тому числі ПДВ - 1 636 801,09 грн.

Порядок розрахунків погоджений сторонами у параграфі 7 Договору зберігання, згідно з п.п.7.1, 7.2 якого сторони щомісячно, не пізніше 5 числа місяця, наступного за місяцем зберігання, підписують Акт виконаних робіт, форма якого наведена у Додатку №3 до цього Договору. оплата за цим Договором здійснюється у національній валюті України (гривня) у 15-денний термін на підставі Акту виконаних робіт та відповідних рахунків, виставлених зберігачем.

В п.11.5 Договору зберігання передбачено, що за несвоєчасне або неповне проведення грошових розрахунків поклажодавець зобов'язаний сплатити зберігачу пеню у розмірі 0,05% від несплаченої суми за кожен день прострочки, але не більше 10% від суми простроченого платежу. При простроченні платежу за УОК понад 30 днів поклажодавець додатково оплачує штраф в розмірі 7% від несплаченої суми.

Відповідно до п.п.16.1, 16.2 Договору зберігання останній вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін. Строк цього Договору починає свій перебіг у момент, визначений у п.16.1 цього договору та закінчується 31.12.2020.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав про те, що на виконання умов Договору зберігання він надав відповідачу послуги на загальну суму 409 200,00 грн. Відповідач розрахувався з позивачем, але з порушенням строків, встановлених у Договорі зберігання.

Позивач направив відповідачу претензію №18/3676 від 05.07.2017 (том справи - 1, аркуші справи - 37-40), в якій просив сплатити борг з урахуванням інфляційних втрат, 3% річних, штрафу та пені.

Претензія позивача в частині сплати інфляційних втрат, 3% річних, штрафу та пені була залишена відповідачем без належного реагування, у зв'язку з чим позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.

Позивач просив (в редакції заяви про збільшення позовних вимог) суд стягнути з відповідача 20 937,40 грн. пені, 23 870,00 грн. штрафу, 3 413,74 грн. 3% річних та 15 822,40 грн. інфляційних втрат.

Місцевий господарський суд позов задовольнив повністю, визнавши вимоги позивача нормативно обґрунтованими та документально підтвердженими.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду, вважає їх такими, що відповідають як фактичним обставинам справи, так і вимогам чинного законодавства, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

За договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання (ст. ст. 936, 938 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Зазначене також кореспондується зі ст. 526 Цивільного кодексу України, де встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

В процесі судового розгляду було встановлено, що на виконання умов Договору зберігання позивач надав відповідачу послуги на загальну суму 409 200,00 грн., про що сторонами було складено та підписано акти виконаних робіт від 30.12.2016 №123, від 31.01.2017 №124, від 28.02.2017 №125, від 31.03.2017 №126, від 28.04.2017 №127 та від 31.05.2017 №128 (том справи - 1, аркуші справи - 26-31).

Відповідач оплатив вартість наданих позивачем послуг, але з порушенням встановленого в п.7.2 Договору зберігання строку, про що свідчать наявні в матеріалах справи виписки по особовому рахунку позивача (том справи - 1, аркуші справи - 60, 71-72).

Колегією суддів враховано доводи відповідача про те, що позивачем було змінено банківський рахунок і не повідомлено про це відповідача. На думку відповідача, вказівка у рахунках на оплату іншого рахунку, ніж той, який вказано у Договорі зберігання є односторонньою зміною умов цього правочину, наслідком чого стало прострочення не відповідача, а позивача.

Однак, як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, чинним законодавством не передбачено необхідність погодження зміни банківських реквізитів у двосторонньому порядку, оскільки номери поточних банківських рахунків, які зазначаються сторонами у тексті договору, не можуть вважатися умовами самого договору, вони не спрямовані на встановлення, зміну чи припинення прав чи обов'язків та не встановлюють міру необхідної поведінки сторін. До того ж, як зазначає сам відповідач, у рахунках, які виставляв до сплати позивач, було зазначено номер банківського рахунку, на який необхідно було здійснити оплату за Договором зберігання, що відповідачем здійснено своєчасно не було.

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

В п.11.5 Договору зберігання передбачено, що за несвоєчасне або неповне проведення грошових розрахунків поклажодавець зобов'язаний сплатити зберігачу пеню у розмірі 0,05% від несплаченої суми за кожен день прострочки, але не більше 10% від суми простроченого платежу. При простроченні платежу за УОК понад 30 днів поклажодавець додатково оплачує штраф в розмірі 7% від несплаченої суми.

Окрім того, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто, названа стаття встановлює виняток із загального правила ст. 614 Цивільного кодексу України, що закріплює принцип вини як підставу відповідальності боржника.

До того ж, передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

За розрахунками позивача з відповідача підлягає стягненню 20 937,40 грн. пені, 23 870,00 грн. 7% штрафу, 3 413,74 грн. 3% річних та 15 822,40 грн. інфляційних втрат.

Оскільки в процесі судового розгляду було встановлено факт прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання за Договором зберігання, нарахування штрафних санкцій, 3% річних та інфляційної складової боргу є правомірним.

Перевіривши розрахунок позовних вимог (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог), колегія суддів дійшла висновку про їх арифметичну правильність, у зв'язку з чим позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відносно клопотання відповідача, викладеного у відзиві на позов, про зменшення розміру штрафних санкцій, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з ч.3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

В п.3 ч.1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

З вищенаведених правових норм випливає, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо (аналогічна правова позиція викладена в п.3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Зважаючи на те, що відповідачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності об'єктивних обставин, які б перешкоджали належному виконанню грошового зобов'язання перед позивачем у строк, встановлений Договором зберігання, а також враховуючи майнові інтереси обох сторін, колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом в тому, що в даному випадку відсутні передумови для зменшення заявлених позивачем до стягнення штрафних санкцій.

В ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

Згідно зі ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

З вищенаведеного слідує, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки. Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами, в тому числі подавати докази на підтвердження обставин, на які вони посилаються.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідачем не надано доказів на підтвердження власних заперечень проти позову та доказів на спростування висновків місцевого господарського суду.

Відповідно до вимог ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Приймаючи до уваги вищенаведені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що при ухваленні рішення від 28.09.2017 у справі №910/14186/17 місцевим господарським судом було дотримано норми матеріального і процесуального права, повно та всебічно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Зважаючи на відмову в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за її подання покладаються на відповідача (апелянта).

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 75, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "ЕНЕРГОАТОМ" на рішення Господарського суду міста Києва від 28.09.2017 у справі №910/14186/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 28.09.2017 у справі №910/14186/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/14186/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у встановленому законодавством порядку і строки.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

С.О. Алданова