ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" грудня 2017 р. Справа № 920/784/17

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Ільїн О.В., суддя Слободін М.М., суддя Хачатрян В.С.

за участю секретаря судового засідання Довбиш А.Ю.

за участю представників сторін:

позивач не зявився;

відповідач не зявився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Свято-Миколаївської релігійної громади (парафії) м. Лебедин Сумської області Сумської Єпархії Української Православної Церкви (вх. №2914С/1-35) на рішення господарського суду Сумської області від 06 вересня 2017 року у справі №920/784/17

за позовом Свято-Миколаївської релігійної громади (парафії) м. Лебедин Сумської області Сумської єпархії української православної церкви, м. Лебедин Сумської області

до Лебединської міської ради, м. Лебедин Сумської області

про визнання права власності за набувальною давністю, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського Сумської області від 06 вересня 2017 року у справі №920/784/17 у задоволенні позову відмовлено.

Позивач - Свято-Миколаївська релігійна громада (парафія) м. Лебедин Сумської області Сумської Єпархії Української Православної Церкви - з рішенням господарського суду першої інстанції не погодився, звернувся до апеляційного господарського суду зі скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, просить його скасувати, прийняти нове, яким задовольнити позов.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 04 жовтня 2017 року апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд справи призначений на 02 листопада 2017 року.

У звязку з відпусткою судді Россолова В.В., на підставі розпорядження керівника апарату суду від 01 листопада 2017 року було здійснено автоматичну зміну судової колегії по справі, за результатами якої для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Ільїн О.В., суддя Слободін М.М., суддя Хачатрян В.С.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 02 листопада розгляд справи відкладений на 16 листопада 2017 року, у звязку з неявкою відповідача.

У судове засідання 16 листопада 2017 року представники сторін не зявились, у звязку з чим розгляд справи було відкладено на 07.12.2017 року.

Будучи належним чином повідомленими про дату і місце судового розгляду, учасники процесу своїми правами, передбаченим статтею 22 ГПК України не скористались, у судове засідання 07.12.2017 року знову не зявились, про причини неявки суд не повідомили.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідач не надав.

За висновками суду апеляційної інстанції, незважаючи на те, що учасники процесу своїх представників у судове засідання не направили, у відповідності до вимог статті 75 Господарського процесуального кодексу України справа може бути розглянута за наявними у ній документами, а неявка сторін не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Перевіривши повноту встановлення судом обставин справи та докази на їх підтвердження, їх юридичну оцінку та доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів зазначає наступне.

Як встановлено господарським судом та вбачається з матеріалів справи, рішенням виконавчого комітету Лебединської районної ради народних депутатів № 92 від 10 травня 1989 року приміщення, розташоване по вул. Щербакова, 3 у м. Лебедин, яке перебувало на балансі Сумського обласного обєднання Зооветснаб, передано у розпорядження Миколаївській релігійній організації.

Житловий будинок по вул. Щербакова, 3, м. Лебедин Сумської області побудований у 1902 році. Крім цього, були збудовані добудова, сараї, літня кухня. Дане майно розташоване поруч з Миколаївською церквою та за час її діяльності використовувалось громадою для проживання богослужителя.

Відповідно до довідки Сумського єпархіального управління від 04.05.2017, починаючи з 1989 року, позивач відкрито та безперервно володіє нерухомим майном за вищезазначеною адресою, утримує його, піклується про його збереження та цілісність.

Згідно з довідкою КП Бюро технічної інвентаризації виконавчого комітету Лебединської міської ради № 203 право власності на житловий будинок № 3 по вул. Щербакова, м. Лебедин Сумської області станом на 31.12.2012 не зареєстровано та згідно з технічним паспортом спірні обєкти не є самочинно збудованими.

У звязку з чим, позивач безперешкодно та відкрито користується вищезазначеним майном, він звернувся до суду з позовом, керуючись ст. 344 Цивільного кодексу України.

Проаналізувавши висновки, яких дійшов господарський суд про відмову у задоволенні позовних вимог, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до приписів частин першої та четвертої ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16, ч. 4 ст. 344 Цивільного кодексу України.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник, або особа, яка вважає себе власником майна, якщо попередній власник невідомий - орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Таким чином, у Цивільному кодексі України набувальна давність розглядається як спосіб набуття права власності.

Набувальна давність поширюється на випадки фактичного безпідставного володіння чужим майном за певних умов.

Для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 Цивільного кодексу України , по-перше, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права.

По-друге, таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна, як до власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна в належному стані тощо). Приховування володільцем свого володіння майном є порушенням цієї вимоги.

По-третє, володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених законом строків (відповідно до ч. 2 ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка володіє майном, до часу свого фактичного володіння може приєднати час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є).

Цей строк відповідно до ст. 344 Цивільного кодексу України для нерухомого майна встановлений тривалістю десять років, для рухомого майна - п'ять років.

Інші строки за набувальною давністю встановлені на випадки, коли особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, але після закінчення строку договору власник не пред'явив вимоги про повернення майна. У цьому випадку право власності за набувальною давністю виникає через 15 років на нерухоме майно та через п'ять років на рухоме (згідно з ч. 3 ст. 344 Цивільного кодексу України). Цей строк обчислюється з дня спливу позовної давності, протягом якої власник мав право витребувати своє майно.

Перерви у володінні таким майном, згідно з ч. 3 ст. 344 Цивільного кодексу України не впливають на перебіг строків набувальної давності, якщо володілець протягом одного року пред'явить вимоги про повернення майна або фактично поверне своє майно.

За загальним правилом право власності за набувальною давністю виникає з моменту спливу строків, визначених у частинах 1, 3 ст. 344 Ц Цивільного кодексу України.

Аналізуючи поняття «добросовісність володіння» як ознаку набувальної давності за ст. 344 Цивільного кодексу України, слід відзначити складність розуміння добросовісності у контексті цієї норми.

Колегія суддів звертає увагу на те, що добросовісність у контексті набувальної давності деякою мірою відрізняється від загальних правил добросовісності, яка згідно із загальними положеннями Цивільного кодексу України (ст. 3, ч. 5 ст. 12 ЦК) розглядається як принцип цивільного права і як презумпція поведінки особи. За змістом цих положень доказувати добросовісність давнісного володільця немає потреби, оскільки добросовісність і розумність його поведінки презюмується, якщо інше не встановлено судом (ч. 5 ст. 12 ЦК).

Однак, такий погляд на добросовісність суперечить суті набувальної давності.

При набувальній давності тягар доказування добросовісності покладається на зацікавлену сторону - на позивача.

До того ж застосування до набувальної давності презумпції добросовісності не відповідає буквальному змісту ст. 344 Цивільного кодексу України, оскільки в силу ч. 5 ст. 12 Цивільного кодексу України презумпція добросовісності діє тоді, коли законом встановлені правові наслідки недобросовісного здійснення особою свого права (ч. 1, 3 ст. 388 ЦК), тоді як ст. 344 Цивільного кодексу України вказує на правомірні дії добросовісного заволодіння чужим майном.

Таким чином, виходячи зі змісту ст. 344 Цивільного кодексу України, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є такі:

- майно може бути об'єктом набувальної давності;

- добросовісність володіння;

- відкритість володіння;

- давність володіння та його безперервність;

- відсутність інших осіб, які претендують на це майно;

- відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності.

Також, виходячи із аналізу ст. 344 Цивільного кодексу України, вбачається, що позивачем у справах про набуття права власності за набувальною давністю є володілець чужого майна. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або особа, яка вважає себе власником майна.

З наведеного вбачається, що норми статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність не підлягають застосуванню, а право власності за давністю володіння не може предявити законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника і завжди знає хто є власником, оскільки у такого володільця право на чуже майно має похідний та обмежений характер, а право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. У разі якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння (наприклад, спадкування), а сторона посилається на строк набувальної давності, слід визнати, що стороною вибрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли.

Як зазначає сам позивач, спірне майно було передано позивачу виконавчим комітетом Лебединської районної ради народних депутатів позивачу у розпорядження для постійного користуванняі.

Фактично позивач користується спірним майном на законних підставах (є титульним володільцем), позивачу спірні приміщення були виділені уповноваженими органами. Перебування спірного майна у позивача не є підставою правомірності (добросовісності) набуття права власності на спірний об'єкт, в розумінні ст. 344 Цивільного кодексу України, що виключає можливість визнання за позивачем права власності на спірне майно за набувальною давністю.

По-друге, стосовно порушення прав позивача відповідачем, то згідно зі ст. 4-1 ГПК України господарські суди вирішують господарські спори у порядку позовного провадження. Змістом позову є спір про право. Предмет спору - матеріально-правовий обєкт, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем та відповідачем. Пасивну підставу позову становлять факти, з яких вбачається, що відповідач вчинив дії, спрямовані на заперечення права позивача або утвердження за собою права, яке йому не належить.

Позивачем жодним чином не доведено, відповідно до ст. ст.. 32-34 ГПК України, факт наявності спору між сторонами та порушення (яким чином відбулось таке порушення) саме з боку відповідача.

По-третє, стосовно інших осіб, які можуть претендувати на спірне майно, то існують інші особи, які можуть претендувати на вищезазначене майно, що підтверджене відповідачем, а саме, що майном користується фізична особа - ОСОБА_1 Вищезазначеною особою укладено договір про користування електричною енергією на спірному обєкті, а також здійснено запис до будинкової книги.

Окрім того, способом захисту прав є відповідні заходи, які дають об'єктивні підстави постраждалій особі відновити становище, яке існувало до порушення і отримати тим самих втрачені блага майнового або немайнового характеру. Відтак у разі, коли обраний спосіб не є таким, що спричинятиме поновлення порушених прав, а тим більш якщо він не передбачений ст. 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України, іншим правовим положеннями законодавчого акту чи договору, суд не має правових підстав для задоволення відповідних позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, обраний позивачем спосіб захисту не відповідає обставинам справи, відтак з самого початку унеможливлює відповідний захист права.

Як визначає ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Згідно із ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В силу вимог ч. 1 та 2 ст. Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Отже, зазначені фактичні обставини свідчать про: відсутність між сторонами спору, відповідачем права позивача не порушені, позивач до відповідача в позасудовому порядку не звертався, майном позивач користувався за наявності правової підстави, існують інші особи, які можуть претендувати на спірний обєкт. Позивач фактично просить суд встановити факт, однак ГПК України передбачено розгляд спорів лише у позовному провадженні.

Тому, не підлягає задоволенню вимога позивача про визнання права власності за набувальною давністю, оскільки такі вимоги є неправомірними і необґрунтованими.

Також, відповідно до ЦК України та ГК України державні органи та органи місцевого самоврядування, які управляють державним та комунальним майном, мають право надавати майно у власність, тощо, а тому позивач не позбавлений права звертатись до власника майна у позасудовому порядку, для вирішення питання про набуття права власності.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв'язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки місцевого суду, у звязку з чим апеляційна скарга Свято-Миколаївської релігійної громади (парафії) м. Лебедин Сумської області Сумської Єпархії Української Православної Церкви не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення господарського суду Сумської області від 06 вересня 2017 року у справі №920/784/17 має бути залишене без змін.

Висновки, яких дійшов місцевий господарський суд, відповідають обставинам справи та спростовують твердження, викладені у апеляційній скарзі, тому підстав для скасування рішення господарського суду та задоволення апеляційної скарги у колегії суддів немає.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 99, 101, п. 1 ст. 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Свято-Миколаївської релігійної громади (парафії) м. Лебедин Сумської області Сумської Єпархії Української Православної Церкви залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Сумської області від 06 вересня 2017 року у справі №920/784/17 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 11.12.2017 року.

Головуючий суддя Ільїн О.В.

Суддя Слободін М.М.

Суддя Хачатрян В.С.