Господарський суд Чернігівської області
========================================================================================================================================================================

РІШЕННЯ

Іменем України

12 грудня 2017 року справа № 927/1072/17

Позивач: Комунальне підприємство «Чернігівський обласний магазин наочних посібників та учбового обладнання» Чернігівської обласної ради,

вул. Шевченка, буд. 34, м. Чернігів, 14000

Відповідач: Відділ освіти Новгород-Сіверської районної державної адміністрації Чернігівської області

вул. Майстренка, буд. 6, м. Новгород-Сіверський, Чернігівська область, 16000

предмет спору: про стягнення 7419,85 грн.

Суддя Л.М. Лавриненко

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

від позивача: ОСОБА_1, голова ліквідаційної комісії

від відповідача: ОСОБА_2, доручення від 11.12.2017 за № 03-01/994, представник

СУТЬ СПОРУ:

Позивачем Комунальним підприємством "Чернігівський обласний магазин наочних посібників та учбового обладнання» Чернігівської обласної ради подано позов про стягнення з відповідача Відділу освіти Новгород-Сіверської районної державної адміністрації Чернігівської області заборгованості в сумі 7419,85 грн., за неналежне виконання умов договорів, укладених сторонами у період 2014-2016 років, а саме: від 17.09.2014 за № 13; від 25.12.2015 за № 195; від 09.03.2016 за № 44; від 23.05.2016 за № 108.

Присутні в судовому засіданні 12.12.2017 повноважні представники сторін надали письмові клопотання про відмову здійснення технічної фіксації судового процесу, які задоволено судом.

Також представником позивача у судовому засіданні заявлено усне клопотання про залучення до матеріалів справи розрахунку, яке задоволено судом.

Відповідачем заявлено усне клопотання про залучення до матеріалів справи факсограми договорів від 25.12.2015 за № 195 та від 09.03.2016 за № 44, яке задоволено судом, копії договорів залучено судом до матеріалів справи.

У судовому засіданні 12.12.2017 суд перейшов до розгляду спору по суті.

Представник позивача заявлений позов підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував в повному обсязі. У поданому відзиві на позов підтвердив, що дійсно між сторонами протягом 2014-2016 років укладались угоди на поставку навчальної літератури та учбових посібників, які належним чином зареєстровані в Управлінні державної казначейської служби України в Новгород-Сіверському районі Чернігівської області. Пунктом 4.1. вказаних договорів передбачалось, що за надані послуги з постачання підручників та навчальних посібників (зберігання, комплектування, пакування та завантаження) замовник сплачує 18 відсотків від вартості отриманої продукції. Пунктом 4.2. вказаних договорів було передбачено, що оплата здійснюється замовником за кожну партію відвантаженої продукції протягом двох тижнів після надання постачальником рахунку та акту наданих послуг. Відповідач ствердив, що всі оплати проводились виключно на підставі вказаних рахунків та підписаних сторонами актів наданих послуг. Відповідач звернув увагу суду, що позивачем у позовній заяві не вказано та до матеріалів справи не додано конкретних первинних документів бухгалтерського обліку, на підставі яких у нього обліковується заборгованість, що заявлена до стягнення з відповідача в межах даної справи. Відповідач зауважив, що зі змісту позовної заяви вбачається, що заборгованість у сумі 7419,85 грн утворилась за послуги надані за договорами, що укладені у період з 2014-2016 років, при цьому позивач, обґрунтовуючи заявлені вимоги, посилається на акт звірки від 16.12.2013, підписання якого передує укладенню сторонами вищевказаних правочинів. Відповідач вказав, що доводи позивача, про наявність у Відділу освіти Новгород-Сіверської районної державної адміністрації Чернігівської області заборгованості за надані послуги в сумі 7419,85 грн належними та допустимими доказами не підтверджені. Як зазначив відповідач, відповідно до договорів, які були підписані між сторонами протягом 2014 року, відділ освіти на підставі актів виконаних робіт проводив відповідні платежі, що підтверджується платіжними дорученнями № 215 від 29.07.2014 на суму 5000,00 грн, № 218 від 29.07.2014 на суму 7803,00 грн, № 216 від 04.08.2014 на суму 197,00 грн, № 668 від 21.11.2014 на суму 12395,25 грн, № 216 від 12.11.2014 на суму 10292,67 грн. З огляду на те, що відділ освіти обслуговується через Управління державної казначейської служби України у Новгород-Сіверському районі Чернігівської області, оплата проводиться виключно після реєстрації актів виконаних робіт у вищевказаній службі. Всі акти виконаних робіт, які надавались відділу освіти, обовязково реєструвались в Управлінні державної казначейської служби України у Новгород-Сіверському районі Чернігівської області.

Крім того, у відзиві на позов відповідач, керуючись ст.50, 51, 59 ГПК України, ст.257, 266, п. 4 ст. 267 ЦК України, просив суд відмовити у задоволенні предявленого позову, у звязку зі спливом строку позовної давності.

Розглянувши подані документи і матеріали, вислухавши пояснення повноважних представників сторін, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив:

Відповідно до ч.1 ст. 202 та ч.1 ст. 205 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, правочин може вчинятися усно або в письмовій, електронній формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ч. 1 ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Так, підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

З матеріалів справи вбачається, що 17.09.2014 між Комунальним підприємством «Чернігівський обласний магазин наочних посібників та учбового обладнання» Чернігівської обласної ради (постачальник за договором) та Відділом освіти Новгород-Сіверської районної державної адміністрації Чернігівської області (замовник за договором) укладено договір № 13, що вступив в силу 17.09.2014 і діяв до 31.12.2014 (п. 7.1 договору № 13).

У подальшому між сторонами укладались аналогічні за змістом правочини, а саме: договір від 25.12.2015 за № 195, договір від 09.03.2016 за № 44 та договір від 23.05.2016 за № 108 та ін.

При цьому, як встановлено судом, виходячи з пояснень сторін у судовому засіданні 12.12.2017, до 17 вересня 2014 року між Комунальним підприємством «Чернігівський обласний магазин наочних посібників та учбового обладнання» Чернігівської обласної ради та Відділом освіти Новгород-Сіверської районної державної адміністрації Чернігівської області були відсутні договірні відносини.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Виходячи з умов вищевказаних договорів, позивач зобовязався отримувати від видавництв, зберігати, комплектувати, пакувати та передавати у власність відповідача в строк, зазначений у договорі, навчальну літературу та учбові посібники, виготовлення яких фінансується Міністерством освіти і науки України, згідно рознарядок Міністерства освіти і науки України і управління освіти і науки Чернігівської обласної державної адміністрації, а відповідач, у свою чергу, зобовязався приймати навчальну літературу та учбові посібники та здійснювати оплату за надані послуги на умовах даного договору (пункт 1.1. договорів .№ 13, 195, 44, 108).

Пунктом 1.2. вказаних договорів сторони погодили, що позивач надає відповідачу послугу щодо отримання, зберігання, комплектування, пакування та відвантаження навчальної літератури та учбових посібників в обсязі, що не перевищує суму асигнувань, виділених бюджетом та передбачених кошторисом останнього.

Сума договору від 17.09.2014 за № 13 становить 12395,25 грн., договору від 25.12.2015 за № 195 6173,19 грн., договору від 09.03.2016 за № 44 5366,04 грн., договору від 23.05.2016 за № 108 87,65 грн. (п.1.3. вказаних договорів).

Розділом 2 вищевказаних договорів сторони передбачили, що позивач передає відповідачу навчальну літературу та учбові посібники окремими партіями згідно з рознарядками Міністерства освіти та науки, молоді та спорту України та управління освіти та науки Чернігівської обласної державної адміністрації.

Передача навчальної літератури та учбових посібників здійснюється позивачем шляхом відвантаження відповідачу навчальної літератури та учбових посібників. Позивач зобовязаний забезпечити комплектність відвантаженої продукції згідно з рознарядками. Постачальник несе повну матеріальну відповідальність за збереження та цілісність продукції до моменту її передачі відповідачу, тобто підписання накладної. Передача навчальної літератури та учбових посібників здійснюється на підставі довіреності на кожну партію відвантаженої продукції (пункти 3.1.-3.3., 8.4. вищевказаних договорів).

Проаналізувавши зміст укладених сторонами правочинів, суд встановив, що договори від 17.09.2014 за № 13, від 25.12.2015 за № 195, від 09.03.2016 за № 44 та від 23.05.2016 за № 108, на умови яких є підставою заявленого позову, по своїй правовій природі є договорами про надання послуг, відносини за якими врегульовані главою 63 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

За приписами частини 1 ст. 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

У відповідності до пункту 4.1. договорів від 17.09.2014 за № 13, від 25.12.2015 за № 195, від 09.03.2016 за № 44 та від 23.05.2016 за № 108, за надані позивачем послуги щодо отримання, зберігання, комплектування, пакування та завантаження навчальної літератури та учбових посібників відповідач сплачує вісімнадцять відсотків від вартості відвантаженої продукції. Згідно з пунктом 4.2. вказаних вище правочинів, оплата здійснюється відповідачем за кожну партію відвантаженої продукції протягом двох тижнів після надання позивачем рахунку та акту наданих послуг шляхом безготівкового розрахунку.

Згідно з ч.2,3 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона має вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. За ч.1 ст.193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей передбачених цим Кодексом.

Так, відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обігу або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Як свідчать матеріали справи на виконання умов договорів від 17.09.2014 за № 13, від 25.12.2015 за № 195, від 09.03.2016 за № 44 позивачем на підставі видаткових накладних від 01.10.2014 за № РН-0000301 на суму 27074,01 грн., від 01.10.2014 за № РН-0000276 на суму 400,00 грн., від 21.10.2014 за № РН-0000401 на суму 2528,41 грн., від 22.10.2014 за № РН-0000403 на суму 2584,01 грн., від 05.12.2014 за № РН-0000373 на суму 12556,18 грн., від 05.12.2014 за № РН-0000424 на суму 200,00 грн., від 24.12.2014 за № РН-0000465 на суму 108,34 грн., від 24.12.2014 за № РН-0000499 на суму 11170,89 грн., від 25.02.2015 за № РН-0000136 на суму 220,00 грн., від 24.12.2015 за № РН-0000151 на суму 1693,00 грн., від 24.12.2015 за № РН-0000171 на суму 18881,97 грн., від 24.12.2015 за № РН-0000257 на суму 11555,26 грн., від 24.12.2015 за № РН-0000298 на суму 2167,44 грн., від 22.01.2016 за № РН-0000318 на суму 22325,42 грн., від 11.02.2016 за № РН-0000389 на суму 4273,18 грн., від 11.02.2016 за № РН-0000363 на суму 2992,70 грн., від 30.03.2016 за № РН-0000449 на суму 261,90 грн., від 30.03.2016 за № РН-0000437 на суму 225,00 грн., було поставлено, а відповідачем в особі ОСОБА_3А, що діяв на підставі довіреностей від 01.10.2014 за № 52, від 25.02.2015 за № 3, та в особі ОСОБА_4, що діяла на підставі довіреностей від 21.10.2014 за № 58, від 05.12.2014 за № 70, від 24.12.2014 за № 73, від 22.12.2015 за № 47, від 20.01.2016 за № 1 та від 10.02.2016 за № 4, було отримано підручники навчальної літератури та наочні посібники загальною вартістю 121217,71 грн, в тому числі по договору від 17.09.2014 за № 13 56621,84 грн; по договору від 25.12.2015 34517,67 грн; по договорах від 23.05.2016 № 108 та від 09.03.2016 № 44 30078,20 грн.

Виходячи з умов пункту 4.1. договорів від 17.09.2014 за № 13, від 25.12.2015 за № 195, від 09.03.2016 за № 44 та від 23.05.2016 № 108, позивачем на оплату вартості поставленого товару виставлено відповідачу до оплати наступні рахунки: від 01.10.2014 за № 184 на суму 4873,32 грн (18% вартості поставленого товару за видатковою накладною № РН-0000301); від 13.10.2014 за № 199 на суму 992,24 грн (18% від вартості поставленого товару за видатковими накладними №№ РН-0000276, РН-0000401, РН-0000403); від 05.12.2014 за № 253 на суму 2296,11 грн (18% від вартості поставленого товару за видатковими накладними №№ РН-0000424, РН-0000373); від 24.12.2014 за № 268 на суму 2030,26 грн (18% вартості поставленого товару за видатковими накладними №№ РН-0000465, РН-0000499); від 25.02.2015 за № 68 на суму 39,60 грн (18% від вартості поставленого товару за видатковою накладною № РН-0000136); від 24.12.2015 за № 311 на суму 6173,19 грн (18% від вартості поставленого товару за видатковими накладними №№ РН-0000151, РН-0000171, РН-0000257, РН-0000298); від 05.04.2016 за № 112 на суму 87,65 грн (18% від вартості поставленого товару за видатковими накладними №№ РН-0000449, РН-0000437); рахунок від 11.02.2016 за № 63 на суму 1307,85 грн (18% від вартості поставленого товару за видатковими накладними №№ РН-0000363, РН-0000389); рахунок від 22.01.2016 за № 41 на суму 4018,58 грн (18% від вартості поставленого товару за видатковою накладною № РН-0000318), на загальну суму 21818,80 грн, у тому числі по договору від 17.09.2014 за № 13 10191,93 грн; по договору від 25.12.2015 6212,79 грн; по договорах від 23.05.2016 № 108 та від 09.03.2016 № 44 5414,08 грн.

Судом встановлено, що відповідач за товар, отриманий на підставі вище перерахованих видаткових накладних, розрахувався в повному обсязі, про що свідчать банківські виписки по рахунку позивача за період з 21.11.2014 по 03.06.2016, належним чином завірені копії яких наявні в матеріалах справи.

Також як вбачається із матеріалів справи, між сторонами було підписано акт звірки розрахунків станом на 01.12.2013, в якому зазначено, що заборгованість відповідача станом на 01.12.2013 становила 23292,69 грн. Вказана заборгованість була сплачена відповідачем згідно з платіжними дорученнями № 215 від 29.07.2014, № 218 від 29.07.2014, № 216 від 04.08.2014, № 216 від 12.11.2014, з призначенням платежу «за зберігання та комплектування навчальної літератури за договором № 131 від 01.11.2013». Сторони в судому засіданні не заперечували та підтвердили, що дійсно вказані суми були сплачені за 2013 рік.

Разом з тим, позивач, в обґрунтування заявлених позовних вимог, також надав до матеріалів справи видаткові накладні від 10.01.2014 за № РН-0000033 на суму 3466,39 грн; від 10.01.2014 за № РН-0000034 на суму 27225,70 грн; від 10.01.2014 за № РН-0000035 на суму 12238,29 грн; від 10.01.2014 за № РН-0000036 на суму 15061,79 грн; від 16.01.2014 за № РН-0000151 на суму 10870,34 грн та від 08.05.2014 за № РН-0000193 на суму 203,82 грн, що складені сторонами поза межами дії договорів від 17.09.2014 за № 13, від 25.12.2015 за № 195, від 09.03.2016 за № 44 та від 23.05.2016 за № 108, умови яких стали підставою заявленого позову.

У відповідності до ст. 179 Господарського кодексу України, майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і не господарюючими суб'єктами юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Порядок укладення договорів письмовій формі визначено ст. 207-208 Цивільного кодексу України та ст.181 Господарського кодексу України. Зокрема, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

У відповідності до ст. 180 Господарського кодексу України, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Вимоги щодо якості предмета договору визначаються відповідно до обов'язкових для сторін нормативних документів, зазначених у статті 15 цього Кодексу, а у разі їх відсутності в договірному порядку, з додержанням умов, що забезпечують захист інтересів кінцевих споживачів товарів і послуг. Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними.

Як вже зазначалось судом, поняття визначення договору про надання послуг встановлено в ст. 901 Цивільного кодексу України. Договір про надання послуг є двостороннім і вважається укладеним з моменту досягнення згоди за всіма істотними умовами. Форма договору про надання послуг визначається за звичайними правилами і є письмовою

Як встановлено судом та підтверджено повноважними представниками сторін у судовому засіданні 12.12.2017, в період з 01.01.2014 до 17.09.2014, тобто до укладення сторонами договору № 13, між сторонами були відсутні будь-які договірні відносини.

Позивачем не надано суду та не доведено, що ним було складено та направлено відповідачу акти приймання-передачі наданих послуг (виконаних робіт), а також рахунки на оплату послуг, що є документами первинної бухгалтерської звітності, які фіксують господарські операції з надання послуг (виконання робіт), та які б свідчили про виникнення між сторонами правовідносин у період з 10.01.2014 по 16.09.2014.

З наведеного слідує, що суд позбавлений можливості визначити, в якому порядку та розмірі відповідач мав розрахуватися за надані позивачем послуги щодо отримання від видавництв, зберігання, комплектування, пакування навчальної літератури та наочних посібників, переданих у власність відповідачу за видатковими накладними, складеними у період з 10 січня 2014 року по 08 травня 2014 року.

Чинним законодавством також не встановлено розмір вартості послуг щодо отримання від видавництв, зберігання, комплектування, пакування навчальної літератури та наочних посібників.

Відповідно до вимог ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно ст.43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

У відповідності до вимог ст. 54 Господарського процесуального кодексу України, позовна заява повинна містити виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги з зазначенням доказів. До обставин, на яких позивач обґрунтовує свої вимоги, відносять обставини, які становлять предмет доказування у справі. Предмет доказування це сукупність обставин, які необхідно встановити для правильного вирішення справи. У предмет доказування включаються факти матеріально-правового характеру, що є підставою вимог позивача та заперечень відповідача.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обовязковим.

У порушення вищезазначених вимог, позивачем не надано жодних належних доказів та не доведено виникнення між сторонами правовідносин надання послуг в сумі 7419,85 грн щодо отримання від видавництв, зберігання, комплектування, пакування навчальної літератури та наочних посібників у період з 01.01.2014 по 16.09.2014.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявленого позову.

Клопотання відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності судом відхилено, з огляду на те, що позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, в разі відмови у позові повністю, витрати, що пов'язані зі сплатою судового збору, та судових витрат покладаються на позивача.

Аналогічна позиція викладена в постанові Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.01.2013 „Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. 129 Конституції України; ст. 11,202,205,207,208,627,526,626,627,901,903 Цивільного кодексу України; ст. 173,174,175,179,180,181,193 Господарського кодексу України; ст. 32,33,34,43,49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України; господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Повне рішення складено 13.12.2017.

Суддя Л.М. Лавриненко