РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.12.2017 Справа №910/14051/17
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Гренатек»

До Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія

Фактор-Капітал» (відповідач -1)

Товариства з обмеженою відповідальністю «Нео-Синтезгаз»

(відповідач -2)

Треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія

«Інноваційна фінансова компанія»

Публічне акціонерне товариство «Акціонерний банк «Укргазбанк»

Про визнання договору факторингу недійсним

суддя Трофименко Т.Ю.

Представники сторін:

від позивача: Бойченко О.В. - ордер про надання правової допомоги серія

КВ №254646

від відповідача-1: Тарантаєв І.А. - по дов. №б/н від 29.09.2017р.

від відповідача-2: не з'явився;

від третьої особи-1: не з'явився;

від третьої особи-2: Яців О.Р- по дов. №399 від 28.09.2017р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Гренатек» (далі - позивач, ТОВ «Гренатек») звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фактор-Капітал» (далі - відповідач-1, ТОВ «ФК «Фактор-Капітал»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Нео-синтезгаз» (далі - відповідач-2, ТОВ «Нео-Синтезгаз») про визнання недійсним договору факторингу № 1/11Ф від 18.03.2016, укладеного між ТОВ «Нео-Синтезгаз» та ТОВ «ФК «Фактор-Капітал».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.08.2017 порушено провадження у справі № 910/14051/17, призначено судовий розгляд на 25.09.2017, залучено до участі у розгляді справи у якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - ТОВ «ФК «Інноваційна фінансова компанія» та ПАТ «АТ «Укргазбанк».

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.09.2017 розгляд справи відкладено на 30.10.2017.

06.10.2017 представником позивача через загальний відділ діловодства суду подано клопотання про ознайомлення з матеріалами справи.

26.10.2017 представником позивача через загальний відділ діловодства суду подано:

- документи, на виконання ухвал суду;

- клопотання про продовження строку розгляду спору у справі № 910/14051/17;

- клопотання про витребування у ТОВ «ФК «Фактор-Капітал» документів (завірених копій): договору факторингу № 1/11Ф від 18.03.2016, ТОВ «Нео-синтезгаз» та ТОВ «ФК «Фактор-Капітал», договору доручення № 1/18/04 від 18.04.2016, укладеного між ТОВ «Нео-Синтезгаз» і ТОВ «ФК «Інноваційна фінансова компанія»; платіжного доручення ТОВ «ФК «Фактор Капітал» № 204 від 21.04.2016 до ПАТ «КБ «Приватбанк», а також витребування справи № 910/13202/16 у суду касаційної або суду першої інстанції.

- клопотання про витребування у ТОВ «ФК «Інноваційна фінансова компанія» завірену банком копію платіжного доручення (або іншого документа, що підтверджує оплату) про перерахування суми у розмірі 1 220 000,00 грн. ТОВ «Нео-Синтезгаз» на виконання договору доручення № 1/18/04 від 18.04.2016, укладеного між ТОВ «Нео-Синтезгаз» і ТОВ «ФК «Інноваційна фінансова компанія»;

- клопотання про витребування у відділу виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України інформацію про те, чи було виконано рішення Господарського суду Київської області від 09.09.2014 у справі № 911/3230/14, в якому об'ємі виконано рішення суду по виконавчому провадженню 51515906, а якщо не було виконано - то у зв'язку з якими обставинами; копію постанови про відкриття виконавчого провадження 51515906.

30.10.2017 через загальний відділ діловодства суду від відповідача -1 ТОВ «ФК «Фактор-Капітал» надійшов відзив на позов, в якому відповідча-1 проти заявленого позову заперечував, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість.

15.11.2017 через загальний відділ діловодства суду від ПАТ «АБ «Укргазбанк» надійшли письмові пояснення по справі.

29.11.2017 через загальний відділ діловодства суду від позивача надійшли додаткові документи по справі.

В судовому засіданні 29.11.2017 оголошено перерву до 06.12.2017.

05.12.2017 представником позивача через загальний відділ діловодства суду подано:

- клопотання про здійснення фіксування судового процесу технічними засобами;

- клопотання про витребування у ТОВ «ФК «Інноваційна фінансова компанія» завірену банком копію платіжного доручення (або іншого документа, що підтверджує оплату) про перерахування суми у розмірі 1 220 000,00 грн. ТОВ «Нео-Синтезгаз» на виконання договору доручення № 1/18/04 від 18.04.2016, укладеного між ТОВ «Нео-Синтезгаз» і ТОВ «ФК «Інноваційна фінансова компанія»;

- клопотання про витребування у відділу виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України інформацію про те, чи було виконано рішення Господарського суду Київської області від 09.09.2014 у справі № 911/3230/14, в якому об'ємі виконано рішення суду по виконавчому провадженню 51515906, а якщо не було виконано - то у зв'язку з якими обставинами; копію постанови про відкриття виконавчого провадження 51515906.

В судовому засіданні 06.12.2017 судом розглянуто клопотання позивача про витребування у ТОВ «ФК «Фактор-Капітал» документів (завірених копій): договору факторингу № 1/11Ф від 18.03.2016, ТОВ «Нео-синтезгаз» та ТОВ «ФК «Фактор-Капітал», договору доручення № 1/18/04 від 18.04.2016, укладеного між ТОВ «Нео-Синтезгаз» і ТОВ «ФК «Інноваційна фінансова компанія»; платіжного доручення ТОВ «ФК «Фактор Капітал» № 204 від 21.04.2016 до ПАТ «КБ «Приватбанк», а також витребування справи № 910/13202/16 у суду касаційної або суду першої інстанції.

Клопотання мотивоване тим, що у позивача наявні лише копії договору факторингу № 1/11Ф від 18.03.2016, укладеного між ТОВ «Нео-синтезгаз» та ТОВ «ФК «Фактор-Капітал», договору доручення № 1/18/04 від 18.04.2016, укладеного між ТОВ «Нео-Синтезгаз» і ТОВ «ФК «Інноваційна фінансова компанія», платіжного доручення ТОВ «ФК «Фактор Капітал» № 204 від 21.04.2016 до ПАТ «КБ «Приватбанк». Вказані копії отримані ним з справи № 910/13202/16, в якій розглядались вимоги про стягнення Товариства з обмеженою відповідальністю «Гренатек» грошових коштів в сумі 91 000,00 грн. на підставі договору факторингу № 1/11Ф від 18.03.2016, укладеного між ТОВ «Нео-Синтезгаз» і ТОВ «ФК «Фактор Капітал». З метою отримання зазначених документів, позивач звертався до відповідача-1 з запитом, проте відповіді не отримав. Запитувана інформація, на думку позивача, є необхідною для продовження розгляду справи № 910/14051/17.

Дослідивши наявні матеріали справи, заслухавши думки присутніх представників сторін щодо заявлених клопотань, суд дійшов висновку, що заявлене клопотання задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 Господарського процесуального кодексу України визначено, що сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У клопотанні повинно бути зазначено: який доказ витребовується; обставини, що перешкоджають його наданню; підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; обставини, які може підтвердити цей доказ. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини. Це міра, що визначає залучення до процесу в конкретній справі тільки потрібних і достатніх доказів. Під належністю доказу розуміється наявність об'єктивного зв'язку між змістом судових доказів (відомості, що містяться в засобах доказування) і самими фактами, що є об'єктом судового пізнання.

Виходячи зі змісту ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, належними слід визнавати докази, які містять відомості про факти, що входять у предмет доказування у справі, та інші факти, що мають значення для правильного вирішення спору.

В пункті 2.1 постави Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" вказано, що у разі неможливості самостійно подати необхідні для розгляду справи докази сторона, прокурор, третя особа вправі звернутися до господарського суду, в тому числі й апеляційної інстанції, з клопотанням про витребування доказів; при цьому обґрунтування такої неможливості покладається на особу, що заявляє відповідне клопотання.

Враховуючи вищенаведене, судом встановлено, що позивачем при зверненні до суду з позовом було надано копії договору факторингу № 1/11Ф від 18.03.2016, ТОВ «Нео-синтезгаз» та ТОВ «ФК «Фактор-Капітал», договору доручення № 1/18/04 від 18.04.2016, укладеного між ТОВ «Нео-Синтезгаз» і ТОВ «ФК «Інноваційна фінансова компанія», платіжного доручення ТОВ «ФК «Фактор Капітал» № 204 від 21.04.2016 до ПАТ «КБ «Приватбанк», щодо відповідності яких оригіналам документів інші учасники справи не заперечували. Крім того, знаходження вказаних документів в іншій господарській справі № 910/13202/16 - не є підставою для витребування такої справи, оскільки сторона не позбавлена обумовленого ст. 22 Господарського процесуального кодексу України права на ознайомлення з матеріалами справи.

З огляду на викладене, суд відхиляє заявлене позивачем клопотання про витребування у ТОВ «ФК «Фактор-Капітал» документів (завірених копій): договору факторингу № 1/11Ф від 18.03.2016, ТОВ «Нео-синтезгаз» та ТОВ «ФК «Фактор-Капітал», договору доручення № 1/18/04 від 18.04.2016, укладеного між ТОВ «Нео-Синтезгаз» і ТОВ «ФК «Інноваційна фінансова компанія»; платіжного доручення ТОВ «ФК «Фактор Капітал» № 204 від 21.04.2016 до ПАТ «КБ «Приватбанк», а також витребування справи № 910/13202/16 у суду касаційної або суду першої інстанції.

Також, в судовому засіданні 06.12.2017 судом розглянуті клопотання позивача про витребування у ТОВ «ФК «Інноваційна фінансова компанія» завірену банком копію платіжного доручення (або іншого документа, що підтверджує оплату) про перерахування суми у розмірі 1 220 000,00 грн. ТОВ «Нео-Синтезгаз» на виконання договору доручення № 1/18/04 від 18.04.2016, укладеного між ТОВ «Нео-Синтезгаз» і ТОВ «ФК «Інноваційна фінансова компанія».

Клопотання мотивовані тим, що запитувана інформація є необхідною для того, щоб підтвердити, що кошти ТОВ «Нео-Синтезгаз» за договором факторингу № 1/11Ф від 18.03.2016 не отримувались.

Дослідивши наявні матеріали справи, заслухавши думки присутніх представників сторін щодо заявлених клопотань, суд дійшов висновку, що заявлені 26.10.2017 та 05.12.2017 клопотання задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 Господарського процесуального кодексу України визначено, що сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У клопотанні повинно бути зазначено: який доказ витребовується; обставини, що перешкоджають його наданню; підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; обставини, які може підтвердити цей доказ. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини. Це міра, що визначає залучення до процесу в конкретній справі тільки потрібних і достатніх доказів. Під належністю доказу розуміється наявність об'єктивного зв'язку між змістом судових доказів (відомості, що містяться в засобах доказування) і самими фактами, що є об'єктом судового пізнання.

Виходячи зі змісту ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, належними слід визнавати докази, які містять відомості про факти, що входять у предмет доказування у справі, та інші факти, що мають значення для правильного вирішення спору.

В пункті 2.1 постави Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" вказано, що у разі неможливості самостійно подати необхідні для розгляду справи докази сторона, прокурор, третя особа вправі звернутися до господарського суду, в тому числі й апеляційної інстанції, з клопотанням про витребування доказів; при цьому обґрунтування такої неможливості покладається на особу, що заявляє відповідне клопотання.

Враховуючи викладене, судом встановлено, що позивачем при зверненні до суду з позовом було надано копію платіжного доручення № 204 від 21.04.2016 на суму 1 220 000,00 грн., і про наявність такого платіжного доручення інші учасники справи не заперечували. При цьому, оцінка вказаного платіжного доручення як доказу по справі, здійснюється судом з урахуванням усіх обставин справи в сукупності та перевірки їх доказами.

З огляду на викладене, суд відхиляє заявлені позивачем клопотання про витребування у ТОВ «ФК «Інноваційна фінансова компанія» завірену банком копію платіжного доручення (або іншого документа, що підтверджує оплату) про перерахування суми у розмірі 1 220 000,00 грн. ТОВ «Нео-Синтезгаз» на виконання договору доручення № 1/18/04 від 18.04.2016, укладеного між ТОВ «Нео-Синтезгаз» і ТОВ «ФК «Інноваційна фінансова компанія».

Крім того, в судовому засіданні 06.12.2017 судом розглянуті клопотання позивача про витребування у відділу виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України інформацію про те, чи було виконано рішення Господарського суду Київської області від 09.09.2014 у справі № 911/3230/14, в якому об'ємі виконано рішення суду по виконавчому провадженню 51515906, а якщо не було виконано - то у зв'язку з якими обставинами; копію постанови про відкриття виконавчого провадження 51515906.

Клопотання мотивоване тим, що запитувана інформація має значення для справи № 910/14051/17, оскільки може підтвердити факт загрози банкрутства ТОВ «Нео-Синтезгаз», що, в свою чергу, буде підтверджувати ту обставину, що оспорюваний правочин укладено ТОВ «Нео-Синтезгаз» під впливом тяжкої обставини.

Дослідивши наявні матеріали справи, заслухавши думки присутніх представників сторін щодо заявлених клопотань, суд дійшов висновку, що заявлені 26.10.2017 та 05.12.2017 клопотання задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 Господарського процесуального кодексу України визначено, що сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У клопотанні повинно бути зазначено: який доказ витребовується; обставини, що перешкоджають його наданню; підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; обставини, які може підтвердити цей доказ. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини. Це міра, що визначає залучення до процесу в конкретній справі тільки потрібних і достатніх доказів. Під належністю доказу розуміється наявність об'єктивного зв'язку між змістом судових доказів (відомості, що містяться в засобах доказування) і самими фактами, що є об'єктом судового пізнання.

Виходячи зі змісту ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, належними слід визнавати докази, які містять відомості про факти, що входять у предмет доказування у справі, та інші факти, що мають значення для правильного вирішення спору.

В пункті 2.1 постави Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" вказано, що у разі неможливості самостійно подати необхідні для розгляду справи докази сторона, прокурор, третя особа вправі звернутися до господарського суду, в тому числі й апеляційної інстанції, з клопотанням про витребування доказів; при цьому обґрунтування такої неможливості покладається на особу, що заявляє відповідне клопотання.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що предметом спору у справі № 910/14051/17 є договір факторингу № 1/11Ф, укладений 18.03.2016 між відповідачем-1 - ТОВ «ФК «Фактор-Капітал», як фактором, та відповідачем-2 - ТОВ «Нео-Синтезгаз», як клієнтом. При цьому, стан виконання судового рішення по іншій справі № 911/3230/14, предметом розгляду по якій було дослідження кредитних правовідносин між банком та боржником - ТОВ «Нео-Синтезгаз», впливає на обставини, які стосуються саме справи № 911/3230/14 стосовно розміру грошового боргу за певним договором.

З огляду на викладене, суд відхиляє заявлені позивачем клопотання про витребування у відділу виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України інформацію про те, чи було виконано рішення Господарського суду Київської області від 09.09.2014 у справі № 911/3230/14, в якому об'ємі виконано рішення суду по виконавчому провадженню 51515906, а якщо не було виконано - то у зв'язку з якими обставинами; копію постанови про відкриття виконавчого провадження 51515906.

В судове засідання 06.12.2017 з'явились представники позивача, відповідача-1 та третьої особи-2.

Відповідач -2 в судове засідання 06.12.2017 представників не направив, про причини неявки суд не повідомив. Про розгляд справи повідомлений належним чином.

ТОВ «ФК «Інноваційна фінансова компанія» в судове засідання 06.12.2017 представників не направив, про причини неявки суд не повідомив. Про розгляд справи повідомлений належним чином.

Згідно із п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" N 18 від 26.12.2011, у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

За таких обставин, з метою дотримання процесуальних строків вирішення спору, суд дійшов висновку, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення у відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка представників відповідача-2 та третьої особи-1 не перешкоджає вирішенню справи по суті за наявними в ній матеріалами, що узгоджується і з приписами п. 3.9.2 постанови N 18 від 26.12.2011 Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

В судовому засіданні 06.12.2017 представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд позов задовольнити, посилаючись на те, що договір факторингу № 1/11Ф від 18.03.2016, укладений між ТОВ «Нео-Синтезгаз» та ТОВ «ФК «Фактор-Капітал», на момент його укладення суперечив ч. 1 ст. 514 Цивільного кодексу України, оскільки право грошової вимоги у розмірі 4 848 839,00 грн. не могло бути передано за оспорюваним договором, оскільки право вимоги на вказану суму вже відступлено на підставі договору факторингу № 4/5Ф від 06.03.2014. Наведені обставини є підставами для визнання оспорюваного правочину недійсним згідно з ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України. Крім того, позивач вказував, що оспорюваний правочин ТОВ «Нео-Синтезгаз» уклало під впливом тяжкої обставини (загрози банкрутства), що є підставою для визнання його недійсним в силу приписів ст. 233 Цивільного кодексу України.

Представник відповідача в судовому засіданні 06.12.2017 проти заявленого позову заперечував з підстав, зазначених у відзиві. Зокрема, у відзиві відповідач-1 в обгрунтування підстав відмови у позові посилався на те, що позивачем не доведено наявність обумовлених законом підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, оскільки договір факторингу № 4/5Ф від 06.03.2014 був розірваний сторонами 17.02.2016 за взаємною згодою сторін, про що свідчать додаткові угоди до нього. Крім того, у випадку, якщо б оспорюваний правочин ТОВ «Нео-Синтезгаз» уклало під впливом тяжкої обставини (загрози банкрутства), то з відповідним позовом мало б звертатись вказане товариство.

Представник ПАТ «АБ «Укргазбанк» в судовому засіданні 06.12.2017 надав пояснення по справі, підтримавши доводи, викладені у поданих суду письмових поясненнях. Зокрема, у наданих поясненнях третя особа-2 наголошувала, що предметом розгляду у справі № 911/3230/14 був кредитний договір № 2-о/2011 від 03.02.2011, який укладено між ПАТ «АБ «Укргазбанк» та ТОВ «Нео-Синтезгаз», і з вимогою про стягнення заборгованості по якому банк і звернувся до суду. Жодних посилань про існування будь-яких правовідносин між банком, ТОВ «Нео-Синтезгаз» та ТОВ «Гренатек», що могли виникнути на підставі тих чи інших договорів,та які могли б бути підставою для визнання недійсним договору факторингу № 1/11Ф від 18.03.2016, в рішенні суду по справі № 911/3230/14 - не зазначено. Крім того, наявність судового рішення по справі № 911/3230/14 не є тяжкою обставиною в розумінні ст. 233 Цивільного кодексу України.

В судовому засіданні 06.12.2017 на підставі статті 85 Господарського процесуального кодексу України було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши наявні в справі документи і матеріали, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

11.02.2014 між відповідачем-2 - ТОВ "Нео-Синтезгаз" (постачальник) та позивачем - ТОВ "Гренатек" (покупець) укладено Договір поставки нафтопродуктів (зрідженого газу пропан-бутан) № 08-14.

Відповідно до п. 4.1 Договору поставки № 08-14 від 11.02.2014 оплата зрідженого газу здійснюється на підставі рахунку-фактури і додаткової угоди на умовах 100% оплати вартості кожної партії товару не пізніше 30 календарних днів з моменту прибуття товару на станцію призначення, якщо інше не передбачено додатковою угодою.

Згідно до пункту 5.5 Договору поставки № 08-14 від 11.02.2014 встановлено, що приймання-передача товару і перехід права власності здійснюється в пункті поставки товару з оформленням відповідного акту приймання-передачі чи видаткової накладної.

Строк дії Договору поставки № 08-14 від 11.02.2014 в частині поставки встановлено до 31.12.2013р., а в частині взаєморозрахунків - до повного виконання сторонами своїх договірних зобов'язань (п. 6.1 договору).

Як встановлено судом, 06.03.2014 між відповідачем -1- ТОВ «ФК «Фактор Капітал», як фактором, та ТОВ «Нео-Синтезгаз», як клієнтом, укладено договір факторингу № 4/5Ф, за умовами якого клієнт передає фактору, а фактор приймає усі права вимоги за грошовими зобов'язаннями, наведеними у п. 1.2 договору, а саме: право вимоги від боржника (ТОВ «Гренатек») зобов'язання по сплаті заборгованості за поставлений товару, які виникли за договором поставки № 08-14 від 11.02.2014, укладеного між ТОВ "Гренатек" та ТОВ «Нео-Синтезгаз», і не оплачені боржником на момент укладення цього договору, за що фактор зобов'язався оплатити клієнту суму у розмірі та в порядку, зазначеному у розділі 4 цього договору (4 844 839,16 грн.).

Крім того, ТОВ «Нео-Синтезгаз» було надано ТОВ "Гренатек" повідомлення про відступлення права вимоги від 07.03.2014, згідно якого ТОВ «Нео-Синтезгаз» повідомило ТОВ "Гренатек" про відступлення права вимоги за договором факторингу № 4/5Ф від 06.03.2014.

Згідно з додатковою угодою № 1 до договору факторингу № 4/5Ф від 06.03.2014, сторони, а саме: ТОВ «ФК «Фактор Капітал», як фактор, та ТОВ «Нео-Синтезгаз», як клієнт, вирішили розірвати договір факторингу № 45 від 06.03.2015, а відповідно до додаткової угоди № 2 Договір факторингу № 4/5Ф від 06.03.2014, сторони дійшли згоди викласти додаткову угоду № 1 в наступній редакції:

« 1. Сторони за спільною згодою вирішили розірвати договір факторингу № 4/5Ф від 06.03.2014. 2. Сторони з моменту вступу в дію цієї угоди не вважають себе пов'язаними будь-якими правами і зобов'язаннями, що виникли з договору. Зобов'язання сторін за договором, зазначеним у п. 1 цієї угоди припиняється з моменту набрання чинності цією угодою. 3. Угода набуває чинності з моменту її підписання сторонами.»

18.03.2016 між відповідачем-1 - ТОВ «ФК «Фактор-Капітал», як фактором, та відповідачем-2 - ТОВ «Нео-Синтезгаз», як клієнтом, було укладено договір факторингу № 1/11Ф, за умовами якого фактор зобов'язався передати грошові кошти в сумі 1 220 000,00 грн. в розпорядження клієнта, а клієнт зобов'язався відступити факторові своє право грошової вимоги за Договором поставки № 08-14 від 11.02.2014 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гренатек" (боржник) в розмірі 4 848 839,16 грн. (вимога).

Плата за користування клієнтом грошовими коштами встановлюється у розмірі 10 000,00 грн. на місяць та сплачується до десятого числа кожного місяця, що слідує за оплатним (пункт 1.1.1 договору факторингу № 1/11Ф від 18.03.2016).

За умовами пункту 1.2 договору факторингу № 1/11Ф від 18.03.2016, фактор передає клієнтові грошові кошти в строк до 30.04.2016 шляхом перерахування грошових коштів у сумі 1 220 000,00 грн.

За актом приймання-передачі документів від 18.03.2016, ТОВ "Нео-Синтезгаз" передало фактору документи, які підтверджують наявні права вимоги до ТОВ "Гренатек" у розмірі 4 848 839,16 грн.

Перерахування Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фактор Капітал" клієнту в особі його повіреного - ТОВ "Фінансова компанія "Інноваційна фінансова компанія" (згідно умов укладеного договору доручення № 1/18/04) - грошових коштів за договором факторингу № 1/11Ф від 18.03.2016 підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним дорученням № 204 від 21.04.2016 на суму 1 220 000,00 грн.

Повідомленням № 11/06 від 14.06.2016 ТОВ «Гренатек» був повідомлений про укладення між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фактор Капітал" і ТОВ «Нео-Синтезгаз» договору факторингу № 1/11Ф від 18.03.2016 та про необхідність виконання вимог фактору.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Згідно зі статтями 11, 509 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору (ст. 526 Цивільного Кодексу України), а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускаються (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Укладений між позивачем та відповідачем-2 Договір поставки за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Приписами ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України унормовано, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 Цивільного кодексу України).

Укладений між відповідачем-1 та відповідачем-2 договір факторингу № 1/11Ф від 18.03.2016 за своєю правовою природою є договором факторингу.

Частиною 1 ст. 1077 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно приписів статті 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків (п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.13. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Ч. 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.628 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписом ст.638 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому, за змістом п.3 ст.180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

За змістом п.2.6 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 Цивільного кодексу України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 Господарського кодексу України тощо).

Відповідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу.

Згідно частини 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 статті 513 Цивільного кодексу України, правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Статтею 514 Цивільного кодексу України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до ч. 1 ст. 1078 Цивільного кодексу України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Статтею 1079 Цивільного кодексу України визначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 1082 Цивільного кодексу України, боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.

Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов'язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов'язку перед ним.

Ч. 1 ст. 604 Цивільного кодексу України визначено, що зобов'язання припиняється за домовленістю сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 статті 653 Цивільного кодексу України визначено, у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

Відповідно до частини 3 статті 653 Цивільного кодексу України, у разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Статтею 654 Цивільного кодексу України визначено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Згідно із ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить ст.20 Господарського кодексу України.

За змістом Постанови №9 від 06.11.2009р. Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Враховуючи наведене, суд зазначає, що з урахуванням положень Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

З урахуванням вищенаведеного, судом встановлено, що заперечуючи дійсність договору факторингу № 1/11Ф від 18.03.2016, укладеного між ТОВ «Нео-Синтезгаз» та ТОВ «ФК «Фактор-Капітал», позивач вказував на те, що право грошової вимоги у розмірі 4 848 839,00 грн. не могло бути передано за оспорюваним договором, оскільки право вимоги на вказану суму вже відступлено на підставі договору факторингу № 4/5Ф від 06.03.2014, у зв'язку з чим оспорюваний правочин суперечить ч. 1 ст. 514 Цивільного кодексу України, а тому підлягає визнанню недійсним згідно з ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

В свою чергу, як встановлено судом за наслідками розгляду справи і підтверджується наявними матеріалами справи, згідно з додатковою угодою № 1 до договору факторингу № 4/5Ф від 06.03.2014, сторони, а саме: ТОВ «ФК «Фактор Капітал», як фактор, та ТОВ «Нео-Синтезгаз», як клієнт, вирішили розірвати договір факторингу № 45 від 06.03.2015, а відповідно до додаткової угоди № 2 Договір факторингу № 4/5Ф від 06.03.2014, виклали додаткову угоду № 1 в редакції, якою сторони двосторонньо, реалізуючи принцип свободи договору, обумовлений п. 3 ч. 1 статті 3 Цивільного кодексу України, погодили про припинення прав та обов'язків за договором факторингу № 4/5Ф від 06.03.2014, у зв'язку з чим договір факторингу № 4/5Ф від 06.03.2014 є розірваним за домовленістю сторін в силу ч. 1 ст. 604, ч. 1 ст. 651, ч. 3 ст. 653, ст. 654 Цивільного кодексу України, а тому наведений договір, як підстава виникнення цивільних прав та обов'язків - є припиненим і не може породжувати для сторін прав та обов'язків.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що право грошової вимоги у розмірі 4 848 839,00 грн. існувало у клієнта (ТОВ «Нео-Синтезгаз») за Договором поставки № 08-14 від 11.02.2014 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гренатек" (боржник) в розмірі 4 848 839,16 грн., вказане право клієнта було чинним і не припиненим у встановленому законом порядку, а тому клієнт (ТОВ «Нео-Синтезгаз»), як власник такого права згідно з ст. 319, ст. 514 Цивільного кодексу України, мав право вчиняти будь-які дії щодо наявного у нього права вимоги до боржника в обсязі 4 848 839,16 грн., зокрема і щодо його передачі іншій особі на підставі оспорюваного позивачем договору.

Таким чином, суд дійшов висновку, що договір факторингу № 1/11Ф від 18.03.2016, на момент його укладення, не суперечив ч. 1 ст. 514 Цивільного кодексу України.

Крім того, позивачем до позову в обгрунтування позовних вимог було долучено копію рішення Господарського суду міста Києва від 15.09.2016 у справі № 910/13202/16,яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 07.06.2017, згідно якого з ТОВ «Гренатек» присуджено до стягнення на користь ТОВ «ФК «Фактор Капітал» 91 000,00 грн. (що є частиною коштів в розмірі 4 848 839,16 грн.).

Проте, постановою Вищого господарського суду від 02.10.2017 судові рішення у справі № 910/13202/16 - скасовані, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, і спір по якій судом першої інстанції на день вирішення спору у справі 910/13202/16 - не розглянуто і остаточного процесуального рішення не прийнято.

Щодо доводів позивача в обґрунтування позову про те, що оспорюваний правочин ТОВ «Нео-Синтезгаз» уклало під впливом тяжкої обставини (загрози банкрутства), що є підставою для визнання його недійсним в силу приписів ст. 233 Цивільного кодексу України - суд дійшов наступних висновків.

Приписами статті 233 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Згідно з п. 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.13. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину. Ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 ЦК України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки, можливо, навіть з ініціативи самого позивача. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача. Останній, крім повернення йому одержаного другою стороною, вправі вимагати відшкодування йому завданих збитків і моральної шкоди стороною, яка скористалася тяжкою обставиною.

Обгрунтовуючи обставини загрози банкрутства, як тяжкої обставини, під впливом якої ТОВ «Нео-Синтезгаз» уклало оспорюваний правочин, позивач посилається на наявність рішення Господарського суду Київської області від 09.09.2014 у справі № 911/3230/14.

Наведені посилання позивача як підстава для визнання недійсним оспорюваного правочину - судом відхиляються з огляду на те, що предметом розгляду у справі № 911/3230/14 був кредитний договір № 2-о/2011 від 03.02.2011, який укладено між ПАТ «АБ «Укргазбанк» та ТОВ «Нео-Синтезгаз», і з вимогою про стягнення заборгованості по якому банк і звернувся до суду. Жодних посилань про існування будь-яких правовідносин між банком, ТОВ «Нео-Синтезгаз» та ТОВ «Гренатек», що могли виникнути на підставі тих чи інших договорів,та які могли б бути підставою для визнання недійсним договору факторингу № 1/11Ф від 18.03.2016, в рішенні суду по справі № 911/3230/14 - не зазначено.

Крім того, суд враховує і те, що наявність судового рішення по справі № 911/3230/14 - не є тяжкою обставиною в розумінні ст. 233 Цивільного кодексу України, а є лише підтвердженням обов'язку сторони спору сплатити присуджену до стягнення суму на підставі укладеного між банком та боржником договору.

Доводи позивача про те, що кошти за оспорюваним правочином перераховано не безпосередньо на користь ТОВ «Нео-Синтез», а його повіреному - ТОВ "Фінансова компанія "Інноваційна фінансова компанія" (згідно умов укладеного договору доручення № 1/18/04 від 18.04.2016), і підтвердженням такого перерахування є платіжне доручення № 204 від 21.04.2016 на суму 1 220 000,00 грн., що також свідчить про те, що оспорюваний правочин укладено під впливом тяжкої обставини - судом відхиляється як безпідставний та необґрунтований, оскільки визначення порядку розрахунків за договором - є правом сторін, що узгоджується з приписами ст. ст.11, 627 Цивільного кодексу України, і жодним чином не спростовує презумпцію чинності оспорюваного правочину, обумовлену ст. 204 Цивільного кодексу України.

Крім того, судом встановлено, що між ТОВ «Нео-Синтезгаз», як довірителем, та ТОВ «ФК «Інноваційна фінансова компанія», як повіреним, було укладено договір доручення № 1/18/04 від 18.04.2016, за яким довіритель уповноважив повіреного вчинити юридично значимі дії, пов'язані з отриманням на власний рахунок грошової суми від ТОВ «ФК «Фактор Капітал» відповідно до договору факторингу № 1/11Ф від 18.03.2016, а в сукупності з тим, що платіжне доручення № 204 від 21.04.2016 на суму 1 220 000,00 грн. містить відбитки банківської установи про його проведення, підтверджується обставина сплати фактором грошових коштів на виконання умов оспорюваного правочину. При цьому, суд зазначає, що у даному випадку, фактор виконав свій обов'язок з перерахування коштів, що сторонами спору не заперечувалось, а правовідносини між ТОВ «Нео-Синтезгаз», як довірителем, та ТОВ «ФК «Інноваційна фінансова компанія», як повіреним, стосовно отриманих повіреним від імені довірителя коштів не впливають на оцінку судом оспорюваного правочину на предмет його відповідності вимогам закону на час укладення.

При цьому, приписи ст. 215 Цивільного кодексу України, пов'язують недійсність правочину з недодержанням вимог закону сторонами в момент його вчинення, а не з обставинами його подальшого виконання сторонами, і що жодним чином не впливає на обставини його дійсності, які існували саме в момент укладення оспорюваного правочину.

Крім того, суд зазначає, що приписи ст. 15 та ст. 16 Цивільного кодексу України визначають, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Тобто, особа має право на захист саме свого особистого права та інтересу, який наявний у неї або виник у неї на підставах, визначених законом (ст. 11 Цивільного кодексу України). При цьому, захист прав та інтересів особи іншою особою поза межами представництва - цивільне законодавство не допускає. Таким чином, посилання позивача в обгрунтування недійсності оспорюваного правочину на те, що саме ТОВ «Нео-Синтез» уклало оспорюваний правочин під впливом тяжкої обставини - судом відхиляється.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання недійсним оспорюваного правочину задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не доведено суду належними засобами доказування, які саме його права та законні інтереси було порушено внаслідок укладення оспорюваного правочину, а саме не доведено належними засобами доказування, що оспорюваний правочин суперечить закону, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, або що особи, які вчинили ці правочини, не мали на це необхідного обсягу цивільної дієздатності, чи що волевиявлення учасників правочинів не було вільним та не відповідало їх внутрішній волі, або що правочин не було вчинено у формі, встановленій законом, чи що правочин вчинено під впливом тяжкої обставини. Тобто, підстави, з якими закон пов'язує недійсність договору, передбачені ст.ст. 203, 215, 233 Цивільного кодексу України - не встановлені судом під час вирішення спору і такі обставини позивачем не доведені належними та допустимими доказами.

З огляду на викладене, позов задоволенню не підлягає.

Судовий збір відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82, 83, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 14.12.2017р.

Суддя Т.Ю.Трофименко