ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" грудня 2017 р. Справа № 921/456/17-г/7

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого-судді: Якімець Г.Г.,

суддів: Бойко С.М., Бонк Т.Б.,

при секретарі судового засідання Коростенській О.І.,

за участю представників:

від позивача (скаржника) ОСОБА_1

від відповідача не зявився

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс», вих.№24-1/10 від 24 жовтня 2017 року

на рішення Господарського суду Тернопільської області від 03 жовтня 2017 року (підписане 13.10.2017 року), суддя Стадник М.С.

у справі №921/456/17-г/7

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс», м. Київ

до відповідача ОСОБА_2 підприємства «Кристал ЛГК», с. Іване-Пусте, Борщівський район, Тернопільська область

про стягнення 116 706,08 грн., з яких: 2 945,65 грн. 3% річних, 101 511,03 грн. пеня, 12 249,40 грн. інфляційні втрати (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог)

в с т а н о в и в :

27 липня 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс» звернулось до Господарського суду Тернопільської області з позовом до ОСОБА_2 підприємства «Кристал ЛГК» про стягнення 7 537,69 грн., з яких: 411,80 грн. 3% річних, 1 074,50 грн. інфляційні втрати та 6 051,39 грн. пеня.

З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог (вих.№12-1/08 від 12 серпня 2017 року) позивач просив стягнути з відповідача 116 706,08 грн., з яких: 2 945,65 грн. 3% річних, 12 249,40 грн. інфляційні втрати та 101 511,03 грн. пеня.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 03 жовтня 2017 року по справі №921/456/17-г/7 в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позивач не підтвердив належними доказами право на субсидіарні вимоги до відповідача по договору товарного кредиту №36/2008К від 29.02.2008 року, оскільки, новий кредитор не набув права на вимогу по договору поставки №36/2008К від 29.02.2008 року, як щодо субсидіарних прав про стягнення сум пені, інфляційних та річних по угоді про відступлення права вимоги №15-11/12-3 від 15.11.2012 року, так і по угоді №15-04/13-3 від 15.04.2013 року. При цьому, суд встановив, що закінчення виконавчого провадження по наказу суду за заявою стягувача ТОВ «Корпорація Агросинтез» зумовила неможливість передачі останнім новому кредитору наказу суду, про що свідчить акт приймання-передачі документів від 15.11.2012 року по угоді про заміну кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги) від 15.11.2012 року та акт приймання - передачі від 15.04.2013 року по угоді №15-04/13-3 про заміну кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги в порядку ст.ст.512-519 ЦК України) від 15.11.2013 року, яким відступлено право вимоги щодо виконання рішення господарського суду від 23.06.2009 року у справі №17/25-515. Суд у рішенні зазначив, що первісний кредитор, укладаючи угоду про відступлення права вимоги, не повідомив нового кредитора про відсутність у нього права на вимогу до боржника по Договору поставки на умовах товарного кредиту №36/2008К від 29.02.2008 року згідно Закону України «Про виконавче провадження». Одночасно, суд першої інстанції вказав, що по угоді від 15.11.2012 року первісний кредитор передав новому кредитору лише субсидіарні вимоги без вимоги основного зобовязання, що також суперечить чинному законодавству.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Тернопільської області від 03 жовтня 2017 року по справі №921/456/17-г/7 та прийняти нове рішення, яким позов задоволити: стягнути з ОСОБА_2 підприємства «Кристал ЛГК» 116 706,08 грн., з яких: 2 945,65 грн. 3% річних, 12 249,40 грн. інфляційні втрати та 101 511,03 грн. пеня. Зокрема, зазначає, що відповідачем не виконано в повному обсязі та належним чином зобовязання за договором поставки на умовах товарного кредиту №36/2008К від 29 лютого 2008 року в частині сплати заборгованості в розмірі 86 550,05 грн. Одночасно, скаржник просить взяти до уваги рішення господарських судів, винесені до подання даного позову, та які містять преюдиціальні факти щодо спірних правовідносин.

Судове засідання з розгляду апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс» за клопотанням останнього та на підставі ст.74-1 ГПК України проводилось в режимі відеоконференції.

Представник позивача (скаржника) в судовому засіданні (в режимі відеоконференції) вимоги апеляційної скарги підтримав, просив задоволити в повному обсязі: скасувати рішення Господарського суду Тернопільської області від 03 жовтня 2017 року по справі №921/456/17-г/7 та прийняти нове рішення, яким позов задоволити: стягнути з ОСОБА_2 підприємства «Кристал ЛГК» 116 706,08 грн., з яких: 2 945,65 грн. 3% річних, 12 249,40 грн. інфляційні втрати та 101 511,03 грн. пеня.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання.

Слід зазначити, що ухвали суду від 16 листопада 2017 року надсилались на адресу відповідача, вказану у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 03 жовтня 2017 року, а саме: 48748, Тернопільська область, Борщівський район, село Іване-Пусте, проте, поштовий конверт разом з поштовою кореспонденцією повернувся на адресу суду із зазначенням причини повернення: «адресат вибув за межі населеного пункту» (арк. арк. справи 174-176). Будь-якої іншої адреси відповідача матеріали справи не містять.

У п.3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26 грудня 2011 року «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» розяснено, що за змістом статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що відповідач належним чином повідомлений про розгляд апеляційної скарги.

При цьому, оскільки явка представника відповідача не визнавалась обовязковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за його відсутності.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного:

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 29 лютого 2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Корпорація «Агросинтез» (в тексті договору - постачальник) та ОСОБА_2 підприємством «Кристал ЛГК» (в тексті договору покупець) укладено договір поставки на умовах товарного кредиту №36/2008К, відповідно до умов якого, а саме: п.1.1 постачальник зобовязався передати у власність покупця товар, відомості про який зазначені у п. 1.2 договору, а покупець прийняти товар та оплатити його вартість і відсотки за користування товарним кредитом на умовах, передбачених договором.

Загальна сума товару у відповідності до п.1.2 Договору становить 226 466,08 грн.

Згідно з п.2.1 Договору постачальник надає покупцю товарний кредит у розмірі вартості отриманого та неоплаченого покупцем товару на період: з дати одержання товару покупцем (але не раніше 30.03.2008 року) до 15.10.2008 року.

Вартість Договору становить ціну товару (п.1.2 Договору) і суму відсотків за користування товарним кредитом (Додаток №1) та складає 231 670,45 грн. у т.ч. ПДВ 38 611,74 грн. (п.2.4 Договору).

У п.2.5 Договору сторони погодили, що оплата за товар здійснюється в українських гривнях у безготівковому порядку, шляхом перерахування платіжним дорученням коштів на поточний рахунок у строки відповідно Додатку №1; за домовленістю сторін можливі інші розрахунки.

Відповідно до п.6.1 Договору останній набуває чинності з моменту підписання його сторонами та діє протягом трьох років з моменту укладання, а в частині невиконаних зобовязань до повного їхнього виконання. Закінчення терміну дії договору не звільняє сторони від виконання тих зобовязань, які залишилися невиконаними.

У звязку з неналежним виконанням покупцем своїх обовязків, ТзОВ «Корпорація «Агросинтез» звернулось до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором поставки на умовах товарного кредиту №36/2008К від 29 лютого 2008 року.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 23 червня 2009 року по справі №17/25-515 позов ТзОВ «Корпорація «Агросинтез» задоволено частково: присуджено до стягнення з ПП «Кристал ЛГК» на користь ТзОВ «Корпорація «Агросинтез» 79 787,27 грн. основного боргу, 15 075,66 грн. пені, 72 506,18 грн. штрафу, 1 995,90 грн. 3% річних, 11 935,92 грн. інфляційних нарахувань та 2 115,60 грн. судових витрат.

13 липня 2009 року Господарським судом Тернопільської області видано наказ на примусове виконання вказаного рішення суду. Визначено, що строк предявлення наказу до виконання становить три роки. Наказ дійсний до предявлення в ДВС до 13 липня 2012 року.

Вказаний наказ предявлявся стягувачем до органу ДВС з метою примусового виконання рішення суду.

Проте, 28 жовтня 2009 року виконавчою службою винесено постанову про закінчення виконавчого провадження та повернення наказу стягувачу на підставі письмової вимоги стягувача.

Поряд з тим, судом встановлено, що 15 листопада 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Корпорація «Агросинтез» (в тексті угоди первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс» (в тексті угоди новий кредитор) укладено угоду №15-11/12-3 про заміну кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги в порядку ст.ст.512-519 ЦК України), відповідно до умов якої, а саме: п.1.1, первісний кредитор відступає новому кредитору право вимоги виконання ОСОБА_2 підприємством «Кристал ЛГК» (в тексті угоди боржник) зобов'язання щодо сплати розміру пені, 3% річних та інфляційних витрат, набутих первісним кредитором на підставі договору поставки на умовах товарного кредиту №36/2008К від 29 лютого 2008 року, у звязку із неналежним, несвоєчасним та неповним виконання боржником грошового зобовязання згідно договору поставки на умовах товарного кредиту №36/2008К від 29 лютого 2008 року.

Відповідно до п.п.1.2, 2.1, 2.2, 2.3 Угоди новий кредитор одержав право замість первісного кредитора вимагати від боржника сплати грошової суми в розмірі 79 719,99 грн., яка є загальною сумою (розміром) пені, 3% річних та інфляційних витрат, котрі нараховані за період із 12 березня 2009 року по 05 листопада 2012 року, відповідно до умов та норм чинного законодавства України, з яких: 19 867,03 грн. інфляційні витрати, 51 121,81 грн. пеня та 8 731,15 грн. 3% річних.

Згідно з п.4.1 Угоди первісний кредитор зобовязаний передати новому кредитору оригінали та/або копії документів, що підтверджують права вимоги виконання зобовязання боржником новому кредитору. Передача оригіналів та/або копій документів оформлюється актом приймання-передачі.

Актом прийому-передачі документів від 15 листопада 2012 року підтверджується передача первісним кредитором новому кредитору наступних документів: договір поставки №36/2008К від 29 лютого 2008 року із додатками та додатковими угодами; рішення Господарського суду Тернопільської області від 23 червня 2009 року у справі №17/25-515.

Новий кредитор повідомив боржника про заміну кредитора у зобовязанні 08 квітня 2013 року, надіславши йому повідомлення від 15 листопада 2012 року, що підтверджується фіскальним чеком та описом вкладення, копії яких знаходяться у матеріалах справи.

01 серпня 2014 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Корпорація «Агросинтез» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс» укладено додаткову угоду №1 до угоди №15-11/12-3 про заміну кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги в порядку ст.ст.512-519 ЦК України) від 15 листопада 2012 року, згідно з умовами якої, первісний кредитор відступає новому кредитору право вимоги виконання ОСОБА_2 підприємством «Кристал ЛГК» зобовязання щодо сплати розміру (індексації ціни товару, дооцінки вартості товару, курсової різниці), пені, 3% річних, інфляційних витрат, відсотків за користування товарним кредитом, набутих первісним кредитором на підставі договору поставки на умовах товарного кредиту №36/2008К від 29 лютого 2008 року, за весь період існування основної заборгованості (прострочення виконання боржником грошового зобовязання) згідно договору поставки на умовах товарного кредиту №36/2008К від 29.02.2008 року.

Разом з тим, судом встановлено, що 15 квітня 2013 року ТзОВ «Корпорація «Агросинтез» (в тексті угоди первісний кредитор) та ТзОВ «Компанія «Ніко-Тайс» (в тексті угоди новий кредитор) уклали угоду №15-04/13-3 про заміну кредитора у зобовязанні (відступлення права вимоги в порядку ст.ст.512-519 ЦК України), відповідно до умов якої, первісний кредитор відступає новому кредитору право вимоги до боржника - ПП «Кристал ЛГК» щодо виконання зобовязання із сплати заборгованості, штрафу, пені, 3% річних та інфляційний втрат, набутих первісним кредитором на підставі договору поставки на умовах товарного кредиту №36/2008К від 29.02.2008 року, у звязку з його неналежним, несвоєчасним та неповним виконанням боржником, в тому числі, проте не обмежуючись, розміром грошового зобовязання, включаючи витрати первісного кредитора, які повязані із примусовим отриманням від боржника такого виконання (судові витрати), які підтверджені рішенням Господарського суду Тернопільської області від 23.06.2009 року у справі №17/25-515.

Відповідно до п.1.2 вказаної угоди з моменту укладення останньої новий кредитор наділяється всіма правами первісного кредитора, що випливають з рішення Господарського суду Тернопільської області від 23 червня 2009 року у справі №17/25-515, що набрало законної сили.

Актом прийому-передачі від 15.04.2013 року підтверджено, що первісний кредитор передав новому кредитору договір поставки №36/2008К від 29.02.2008 року із додатками та додатковими угодами, а також рішення Господарського суду Тернопільської області від 23.06.2009 року у справі №17/25-515.

Також судом встановлено, що ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 11.05.2017 року у справі №17/25-515 замінено стягувача з примусового виконання рішення Господарського суду Тернопільської області від 23.06.2009 року про стягнення з ПП «Кристал ЛГК» 79 787,27 грн. основного боргу, 15 075,66 грн. пені, 72 506,18 грн. штрафу, 1995,90 грн. 3% річних, 11 935,92 грн. інфляційних нарахувань та 2 115,60 грн. судових витрат, з ТзОВ «Корпорація «Агросинтез» на правонаступника ТзОВ «Компанія «Ніко-Тайс».

З наявних у матеріалах справи копій судових актів також вбачається, що ТзОВ «Компанія «Ніко-Тайс» зверталась до суду з заявою про відновлення пропущеного строку для предявлення до виконання наказу Господарського суду Тернопільської області від 13 липня 2009 року у справі №17/25-515 та видачу дублікату такого наказу. Проте, ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 20 липня 2017 року у задоволенні заяви ТзОВ «Компанія «Ніко-Тайс» відмовлено. Вказана ухвала залишена без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 12 вересня 2017 року по справі №17/25-515.

Також в матеріалах справи знаходяться копії судових актів, які підтверджують звернення ТзОВ «Компанія «Ніко-Тайс» до суду з позовами про стягнення, зокрема, і з ОСОБА_2 підприємства «Кристал ЛГК» заборгованості за договором поставки на умовах товарного кредиту №36/2008К від 29 лютого 2008 року, якими з ОСОБА_2 підприємства «Кристал ЛГК» присуджено до стягнення на користь ТзОВ «Компанія «Ніко-Тайс» заборгованість за вказаним договором поставки.

У звязку з несплатою ОСОБА_2 підприємством «Кристал ЛГК» основного боргу за договором поставки на умовах товарного кредиту №36/2008К від 29 лютого 2008 року, Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс» звернулось до суду з даним позовом про стягнення з ОСОБА_2 підприємства «Кристал ЛГК» 116 706,08 грн., з яких: 2 945,65 грн. 3% річних, 12 249,40 грн. інфляційні втрати та 101 511,03 грн. пеня (суми вказані з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог).

Згідно з ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтями 526, 530 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ч.1 ст.598 ЦК України).

У відповідності до ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що виходячи зі змісту ч.1 ст.598, ст.ст.599, 600, 604-609 ЦК України, саме по собі судове рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Корпорація «Агросинтез» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс» укладено дві угоди про відступлення права вимоги.

Слід зазначити, що відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові і відбувається на підставі укладеного між ними правочину, а заміна кредитора саме у зобовязанні допускається протягом усього часу існування зобовязання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.

Згідно з ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою, зокрема внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.514 ЦК України).

З наведених вище положень законодавства вбачається, що факт заміни кредитора у зобовязанні повязується, зокрема, з укладенням між сторонами договору про відступлення права вимоги.

Відповідно до ст.517 ЦК України первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 19.08.2014 року у справі №3-56гс14, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобовязальних правовідносин сторін договору, тому заміна кредитора у зобовязанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобовязання, яке передається, на стадії виконання судового рішення не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин і не впливає на правомірність цесії.

Однак, судом встановлено, що на момент укладення угод про відступлення права вимоги, виконавче провадження з примусового виконання рішення Господарського суду Тернопільської області від 23.06.2009 року у справі №17/25-515 було закінчене за постановою державного виконавця від 28.10.2009 року про закінчення виконавчого провадження та повернення наказу стягувачеві на підставі його заяви відповідно до п.9 ч.1 ст.37, п.1 ч.1 ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент винесення такої постанови), яка передбачала можливість повернення стягувачеві за його письмовою заявою виконавчого документу, прийнятого державним виконавцем до виконання, за яким стягнення не провадилося або було проведено частково.

У відповідності до ч.1 ст.38 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент винесення державним виконавцем постанови від 28 жовтня 2009 року) завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Вказані випадки передбачались ч.5 ст.40 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент винесення державним виконавцем постанови від 28 жовтня 2009 року), а саме: повернення виконавчого документа стягувачеві з підстав, передбачених тільки п.п.2 - 6 ч.1 цієї статті, яка не позбавляє стягувача права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання в межах строків, встановлених статтею 21 цього Закону.

Відтак, колегія суддів дійшла висновку, що повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п.1 ч.1 ст.40 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент винесення державним виконавцем постанови від 28 жовтня 2009 року) тобто за його заявою позбавило стягувача права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що закінчення виконавчого провадження з примусового виконання наказу суду за заявою стягувача ТзОВ «Корпорація «Агросинтез» зумовила неможливість передачі останнім новому кредитору наказу суду, про що свідчать і акти приймання-передачі документів від 15.11.2012 року та від 15.04.2013 року, при цьому, первісний кредитор, укладаючи угоди про відступлення права вимоги, не повідомив нового кредитора про відсутність у нього права на вимогу до боржника по договору поставки на умовах товарного кредиту №36/2008К від 29.02.2008 року згідно Закону України «Про виконавче провадження».

Враховуючи все наведене вище, Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс» як новий кредитор не набуло права на вимогу по договору поставки від 29.02.2008 року №36/2008К щодо субсидіарних прав про стягнення сум пені, інфляційних та річних як по угоді про відступлення права вимоги №15-11/12-3 від 15 листопада 2012 року, так і по угоді №15-04/13-3 від 15 квітня 2013 року.

Одночасно, слід звернути увагу, що по угоді про відступлення права вимоги №15-11/12-3 від 15 листопада 2012 року первісний кредитор зобовязався передати новому кредитору лише субсидіарні вимоги без вимоги основного зобовязання.

Так, у випадку заміни кредитора у зобов'язанні до нового кредитора переходять усі права первісного кредитора у зобов'язанні, якщо інше не встановлено договором або законом. До нового кредитора в тому числі переходить в повному обсязі і право на неустойку як субсидіарне право. Якщо предмет зобов'язання є подільним (наприклад, зобов'язання по сплаті грошових коштів як основного боргу), то новому кредитору може бути передана лише частина прав первісного кредитора разом із субсидіарними правами у відповідній частині. Субсидіарні права не можуть передаватися самостійно без передачі основних прав за зобов'язанням (п.29 Інформаційного листа Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України» №01-8/211 від 07 квітня 2008 року.

Статтею 32 ГПК України передбачено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно із ст.33 ГПК України кожна з сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Позивачем такі обставини не доведено належними та допустимими доказами.

З огляду на наведене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не доведено та не підтверджено відповідними доказами обставин, які свідчать про перехід від Товариства з обмеженою відповідальністю «Корпорація «Агросинтез» до позивача права вимоги щодо виконання відповідачем обовязку, що випливає з договору поставки на умовах товарного кредиту №36/2008К від 29 лютого 2008 року, а відтак, і відсутність підстав для задоволення позову про стягнення з ОСОБА_2 підприємства «Кристал ЛГК» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс» 116 706,08 грн., з яких: 2 945,65 грн. 3% річних, 12 249,40 грн. інфляційні втрати та 101 511,03 грн. пеня, нараховані за період: з 04 травня по 30 червня 2017 року.

Щодо посилань апелянта на рішення Господарського суду Київської області від 26 червня 2013 року по справі №911/2003/13, рішення Господарського суду Київської області від 23 червня 2016 року по справі №911/1397/16 та рішення Господарського суду Одеської області від 22 травня 2017 року по справі №916/754/17, якими присуджено до стягнення, в тому числі, і з ОСОБА_2 підприємства «Кристал ЛГК» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс» заборгованість, враховуючи угоди про відступлення права вимоги, колегія суддів зазначає, що спір, який виник між сторонами в даній справі розглядається на загальних підставах у відповідності до норм Господарського процесуального кодексу України, враховуючи докази, що містяться у матеріалах даної справи, та не може бути вирішений на користь позивача, лише з мотивів прийняття іншими судами рішень про задоволення його позовних вимог.

Додатково колегія суддів зазначає, що вказані вище рішення господарських судів в апеляційному порядку не оскаржувалися, а Приватне підприємство «Кристал ЛГК» не було присутнім при вирішенні жодного такого спору (як вбачається з тексту копій рішень, долучених до позовної заяви).

При прийнятті оскаржуваного рішення господарський суд повно і всебічно перевірив всі обставини справи, дав належну правову оцінку зібраним у справі доказам та прийняв законне і обґрунтоване рішення.

Враховуючи все зазначене вище, доводи скаржника про скасування рішення місцевого господарського суду є безпідставними та необґрунтованими.

Рішення суду першої інстанції прийняте у відповідності з вимогами діючого законодавства, а тому підстав для його скасування апеляційний господарський суд не вбачає.

Судовий збір за подання апеляційної скарги, в порядку ст.49 ГПК України, покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст.101, 102, 103, 105 ГПК України, суд,

постановив:

Рішення Господарського суду Тернопільської області від 03 жовтня 2017 року по справі №921/456/17-г/7 залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс» без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку.

Матеріали справи №921/456/17-г/7 повернути до Господарського суду Тернопільської області.

Повну постанову складено 08.12.2017 року

Головуючий-суддя Якімець Г.Г.

Судді Бойко С.М.

ОСОБА_3