ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" грудня 2017 р. Справа № 921/412/17-г/7

Львівський апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого судді: Данко Л.С.,

суддів: Галушко Н.А.,

ОСОБА_1,

секретар судового засідання: Фака С.П.,

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою Дочірньої компанії «ОСОБА_1 України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», № 31/13-4076 від 09.10.2017 р. (вх. № 01-05/4995/17 від 24.10.2017 р.),

на рішення Господарського суду Тернопільської області від 19 вересня 2017 року

у справі № 921/412/17-г/7 (суддя Стадник М.С.),

порушеній за позовом

позивача: Дочірньої компанії «ОСОБА_1 України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», м. Київ,

до відповідача: Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Тернопільгаз», м. Тернопіль,

про стягнення 16 474 432 грн. 74 коп. - інфляційних втрат за червень 2014 р. квітень 2017 р. за зобовязаннями, що виникли на підставі Договору поставки природного газу № 06/10-1998 та 1 946 556 грн. 69 коп. 3% річних від основного боргу, що виникли на підставі Договору поставки природного газу № 06/10-1998, за період з 29.06.2014 по 26.04.2017 р. включно та судових витрат.

За участю представників сторін:

від апелянта/позивача: ОСОБА_2 (п/к на підставі довіреності № 272/16 від 27.12.2016р.);

від відповідача: ОСОБА_3 п/к за довіреністю від 21.07.2017 р. № 03/762.

Права та обовязки сторін визначені ст. ст. 20, 22, 28 ГПК України, представникам розяснені та зрозумілі. Заяв та клопотань про відвід суддів не надходило.

Представниками подано письмове клопотання про відмову від здійснення технічної фіксації судового процесу.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.10.2017 р., справу № 921/412/17-г/7 Господарського суду Тернопільської області розподілено головуючому судді Данко Л.С. та суддям: Галушко Н.А., Орищин Г.В. (том ІV, а. с. 22).

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 27.10.2017 р. прийнято апеляційну скаргу Дочірньої компанії «ОСОБА_1 України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», № 31/13-4076 від 09.10.2017 р. (вх. № 01-05/4995/17 від 24.10.2017 р.), до провадження та розгляд скарги призначено на 08.11.2017 року (том ІV, а. с. 23), про що сторони були належним чином повідомлені рекомендованою поштою з повідомленням про вручення (докази оригінали повідомлень про вручення - знаходяться в матеріалах справи (том ІV, а. с. 24, 49).

В судове засідання, яке відбулося 08.11.2017 р., представник апелянта/позивача прибув, надав усні пояснення аналогічні викладеним в апеляційній скарзі, доводи апеляційної скарги підтримав, зокрема, звернув увагу суду апеляційної інстанції на те, що предметом спору у даній праві є стягнення 16 474 432 грн. 74 коп. - інфляційних втрат за червень 2014 р. квітень 2017 року за зобовязаннями, що виникли на підставі Договору поставки природного газу № 06/10-1998 та 1 946 556 грн. 69 коп. 3% річних від основного боргу, що виникли на підставі Договору поставки природного газу № 06/10-1998 за період з 29.06.2014 по 26.04.2017 р. включно, про що, як зазначив представник, позивач чітко вказав у прохальній частині позовної заяви, інших вимог позивач не заявляв, позовних вимог не змінював, відтак вважає висновок місцевого суду, що стягнення 3% річних та інфляційних втрат позивачем заявлено на підставі неналежного виконання відповідачем мирової угоди помилковим, рішенням незаконним, просить апеляційну скаргу задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в дане судове засідання 08.11.2017 р. - не прибув, був належним чином, 01.11.2017 р. повідомлений про день, час та місце розгляду справи (том ІV, а. с. 24). Через канцелярію суду 06.11.2017 р. подав (надіслав) Відзив на апеляційну скаргу (вх. № 01-04/7498/17)( том ІV, а. с. 38-42), просить рішення місцевого суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

З підстав зазначених в ухвалі суду від 08.11.2017 р. розгляд справи відкладено на 22.11.2017 р., про що сторони були повідомлені в порядку, та у спосіб передбачений Інструкцією з діловодства в господарських судах України (том ІV, а. с. 55-56/зворот).

У судове засідання, яке відбулося 22.11.2017 р., представник апелянта прибув, через канцелярію суду 22.11.2017 р. подав Заперечення на відзив на апеляційну скаргу (вх. № 01-04/7921/17)( том ІV, а. с. 57-58), до заперечення долучив: постанову ВГС України від 09 листопада 2016 р. у справі № 9/5014/969/2012 (5/65/2011), надав усні пояснення аналогічні викладеним в апеляційній скарзі, доводи апеляційної скарги та у запереченні на відзив підтримав, наполягає, що так як предметом спору у даній праві є стягнення16 474 432 грн. 74 коп. - інфляційних втрат за червень 2014 р. квітень 2017 року за зобовязаннями, що виникли на підставі договору поставки природного газу № 06/10-1998 та 1 946 556 грн. 69 коп. 3% річних від основного боргу, що виникли на підставі договору поставки природного газу № 06/10-1998 за період з 29.06.2014 по 26.04.2017 р. включно, а не стягнення вказаних сум за невиконання мирової угоди, при цьому представник покликається на постанову ВСУ від 09.11.2016 р. у справі № 9/5014/969/2012 (5/65/2011), а також на постанову ВГСУ від 02.03.2010 р. у справі № 12/190/09 та інші, вважає пояснення відповідача, які викладені у відзиві на апеляційну скаргу хибними, висновок місцевого суду помилковим, рішенням незаконним, просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення місцевого суду скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання прибув, через канцелярію суду 22.11.2017 р. подав додаткові Пояснення (вх. № 01-04/7932/17)( том ІV, а. с. 62-67) з долученням документу про виконання за мировою угодою з 19.09.2017 р. по 03.11.2017 р., з 04.10.2017 р. по 17.11.2017 р. (том ІV, а. с. 68-71, 72-75), постанови ВСУ від 17.02.2016 р. у справі № 905/3137/14-908/5775/14, у судовому засіданні подав: копію рішення Господарського суду Тернопільської області від 23.10.2012 р. у справі № 5/27/5022-595/2012, постанову ВП № 36200958 від 25.01.2013 р. «Про відкриття виконавчого провадження», копію ухвали Господарського суду Тернопільської області від 13.02.2013 р. у справі № 5/27/5022-595/2012 про затвердження мирової угоди, постанову ВП № 36200958 від 13.05.2013 р. «Про закінчення виконавчого провадження», проти апеляційної скарги заперечив з підстав зазначених у відзиві на апеляційну скаргу та поясненні, доводи наведені у відзиві на апеляційну скаргу підтримав, зазначив, що з матеріалів справи вбачається та місцевим судом встановлено, що нарахування позивачем передбачених ст. 625 ЦК України інфляційних втрат та 3% річних проведено у звязку з невиконанням саме мирової угоди, а не договору, при цьому представник покликається на постанову ВСУ від 17.02.2016 р. у справі № 905/3137/14-908/5775/14, просить рішення місцевого суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Колегія суддів, заслухала пояснення представника апелянта/позивача та відповідача по справі, їхні доводи, заперечення та міркування, з усіх питань, що виникли в ході розгляду даної справи, оглянула та дослідила наявні в матеріалах справи докази, оцінила викладене у запереченні апелянта від 22.11.2017 р. (вх. № 01-04/7921/17), поясненні відповідача від 22.11.2017 р. (вх. № 01-04/7932/17), та, з метою повного, обєктивного та всебічного дослідження обставин даної справи, в судовому засіданні 22.11.2017 р., за згодою представників сторін (том ІV, а. с. 90), оголосила перерву до 06.12.2017 р. на 11 год. 00 хв., про що представники сторін повідомлені під розписку (том ІV, а. с. 90).

У судове засідання, яке відбулося 06.12.2017 р., представник апелянта прибув, надав усні пояснення аналогічні викладеним в апеляційній скарзі, запереченні, доводи апеляційної скарги підтримав, пояснив, що є помилковим викладене у додаткових поясненнях відповідача від 06.12.2017 р., так як предметом спору у даній праві є стягнення16 474 432 грн. 74 коп. - інфляційних втрат за червень 2014 р. квітень 2017 року за зобовязаннями, що виникли на підставі договору поставки природного газу № 06/10-1998 та 1 946 556 грн. 69 коп. 3% річних від основного боргу, що виникли на підставі договору поставки природного газу № 06/10-1998 за період з 29.06.2014 по 26.04.2017 р. включно, а не стягнення вказаних сум за невиконання мирової угоди, просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення місцевого суду скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, при цьому представник вважає пояснення відповідача, які викладені у відзиві на апеляційну скаргу хибними, висновок місцевого суду - помилковим, рішенням незаконним.

Представник відповідача в судове засідання прибув, через канцелярію суду подав Додаткові пояснення (вх. № 01-04/8271/17), проти апеляційної скарги заперечив з підстав зазначених у відзиві на апеляційну скаргу, поясненні та Додатковому поясненні, доводи наведені у відзиві на апеляційну скаргу та поясненнях підтримав, зазначив, що з матеріалів справи вбачається та місцевим судом встановлено, що нарахування позивачем передбачених ст. 625 ЦК України інфляційних втрат та 3% річних проведено у звязку з невиконанням саме мирової угоди, відтак вважає їх безпідставними, просить рішення місцевого суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доводи та усні пояснення сторін у справі, які прибули в судове засідання, враховуючи те, що судом апеляційної інстанції не було позбавлено сторін конституційного права на захист охоронюваних законом інтересів, а також, що сторони своєчасно та належним чином були повідомлені про день, час та місце розгляду справи, виконали вимоги ухвали суду, забезпечили участь повноважних представників у судове засідання, судова колегія дійшла до висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду даної справи, оскільки в матеріалах справи зібрано достатньо доказів для правильного вирішення справи по суті.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши та дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування матеріального та процесуального законодавства, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, виходячи з наступного.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 19 вересня 2017 року у справі № 921/412/17-г/7 (суддя Стадник М.С.) в позові відмовлено (пункти 1 резолютивної частини рішення) (том ІV, а. с. 10, 11-16).

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду апелянт/позивач (Дочірня компанія «ОСОБА_1 України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»), № 31/13-4076 від 09.10.2017 р. (вх. № 01-05/4995/17 від 24.10.2017 р.) звернувся до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою на рішення Господарського суду Тернопільської області від 19 вересня 2017 року у справі № 921/412/17-г/7 (том ІV, а. с. 209-212), просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 10.07.2017 р. по справі № 914/2488/14 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю, стягнути з відповідача 16 474 432 грн. 74 коп. - інфляційних втрат за червень 2014 р. квітень 2017 р. за зобовязаннями, що виникли на підставі договору поставки природного газу № 06/10-1998 та 1 946 556 грн. 69 коп. 3% річних від основного боргу, що виникли на підставі договору поставки природного газу № 06/10-1998 за період з 29.06.2014 по 26.04.2017 р. включно, судові витрати покласти на відповідача.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що місцевим господарським судом при прийнятті рішення порушено норми матеріального та процесуального права, з неповним зясуванням судом усіх обставин справи, а висновки суду, які викладені у рішенні не відповідають фактичним обставинам справи, відтак вважає, що дане рішення підлягає скасуванню.

Так, апелянт обгрунтовує апеляційну скаргу тим, що місцевий суд дійшов хибного висновку про те, що стягнення16 474 432 грн. 74 коп. - інфляційних втрат за червень 2014 р. квітень 2017 р. та 1 946 556 грн. 69 коп. 3% річних мають місце у звязку з невиконанням саме мирової угоди, відтак безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог, в той час, коли позивач заявляв позов до суду про стягнення вказаних у позовній заяві сум за неналежне виконання відповідачем зобовязань, що виникли на підставі саме договору поставки природного газу № 06/10-1998 за період з 29.06.2014 по 26.04.2017 р. включно, про що зазначено у п. 1 та 2 прохальної частини позовної заяви.

Апелянт в апеляційній скарзі також покликається на те, що місцевий суд у даній справі дійшов невірного висновку щодо правової природи мирової угоди, укладеної на стадії виконання рішення та наслідків її укладення та безпідставно застосував ч. 5 ст. 11 ЦК України.

Скаржник в апеляційній скарзі стверджує, що саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобовязальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною 2 ст. 625 ЦК України сум, а так як ст. 625 ЦК України регулюються зобовязальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобовязання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду (з рішення суду зобовязальні правовідносини не виникають, рішенням суду лише підтверджується наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність), тому позивач вважає, що має право за невиконання зобовязань відповідачем за договором на стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Апелянт також покликається на те, що мирова угода укладена на стадії виконання судового рішення, не може вважатись правочином у цивільно-правовому розумінні, оскільки порядок її укладання та затвердження судом регламентовано відповідними положеннями ГПК України, та покликається на те, що власне така правова природа мирової угоди, визначена у постанові ВСУ від 20.01.2009 р. по справі № 24/489 та постановах ВГСУ від 22.04.2010 р. по справі № 15/232, від 02.03.2010 р. у справі № 12/190/09 та інших, на відміну від положень Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Як вбачається з матеріалів даної справи, 04.07.2017 р. Дочірня компанія "ОСОБА_1 України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" подала позов до місцевого суду (вх. № 436) про стягнення з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Тернопільгаз" 16 474 432 грн. 74 коп. - інфляційних втрат за червень 2014 р. квітень 2017 р. за зобовязаннями, що виникли на підставі договору поставки природного газу № 06/10-1998 та 1 946 556 грн. 69 коп. 3% річних від основного боргу, що виникли на підставі договору поставки природного газу № 06/10-1998 за період з 29.06.2014 по 26.04.2017 р. включно ( п. п. 1, 2 прохальної частини позову) та стягнення судового збору (п. 3 прохальної частини позову)(том І, а. с. 5-13).

Місцевим судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 20.12.2010 р. між Дочірньою компанією "ОСОБА_1 України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", в особі заступника директора з питань газопостачання ОСОБА_4, який діяв на підставі довіреності від 10.01.11р. № 5/10 (Продавець за договором, позивач/апелянт-по справі) та Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації "Тернопільгаз", в особі голови правління ОСОБА_5, який діяв на підставі Статуту (Покупець за договором, відповідач по справі) було укладено Договір № 06/10-1998 про закупівлю природного газу за державні кошти (том І, а. с. 14-17) з додатком № 1 (том І, а. с. 18) та 28.01.2011 р. Додаткову угоду № 1, 04.04.2011 р. Додаткову угоду № 2 (том І, а. с. 19, 20), 12.04.2011 р. сторони Додатковою угодою № 3 виклали умови договору №06/10-1998 від 20.12.2010 р. у новій редакції» (том І, а. с. 21-24), 11.07.2011р. Додаткову угоду № 4, № 5 (том І, а. с. 25, 26), 03.10.2011 р. Додаткову угоду № 6 (том І, а. с. 27)(далі за текстом Договір).

Вказаний вище Договір з додатками викладено сторонами у письмовій формі єдиного документа, підписано повноважними представниками обох сторін за Договором, їх підписи посвідчено печатками сторін, що відповідає ст. 181 ГК України, ст.ст. 207, 208 ЦК України.

Укладений між сторонами договір, за своєю правовою природою є договором поставки, до якого застосовуються загальні положення про купівлю-продаж (ст. 712 ЦК України), порядок виконання якого регулюється нормами Цивільного кодексу України.

Відповідно до умов вищезазначеного Договору та Додаткових угод № 1 від 28.01.2011 р., № 2 від 04.04.2011 р., № 3 від 12.04.2011 р., № 4 від 11.07.2011 р., № 5 від 11.07.2011 р., № 6 від 0.10.2011р. сторони взяли на себе зобовязання:

Продавець зобов'язався передати у власність Покупцю у 2011 році природний газ власного видобутку виключно для подальшої реалізації населенню обсягом до 416 016,641 тис. куб. м., а саме: січень 66 835,520 тис. куб. м.; лютий 62 971,576 тис. куб. м.; березень 52 970,545 тис. куб. м.; квітень 25 175,000 тис. куб. м.; травень 9 853,000 тис. куб. м.; червень 7 687,000 тис. куб. м.; липень 7 573,000 тис. куб. м.; серпень 7 373,000 тис. куб. м.; вересень 11 148,000 тис. куб. м.; жовтень 36 508,000 тис. куб. м.; листопад 49 541,000 тис. куб. м.; грудень 78 381,000 тис. куб. м., а Покупець зобовязався прийняти та оплатити газ на умовах Договору (п. п. 1.1, 2.1 умов договору).

Покупець зобовязався не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, зобов'язується надати підписані та скріплені печаткою Покупця Продавцеві два примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа зобов'язується повернути Покупцеві один примірник оригіналу акта, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між Сторонами (п. 3.4 умов договору).

Ціна за 1 000 куб. м. природного газу з 01.07.2011 р., без урахування податку на додану вартість, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу за регульованим тарифом становить (п. 1 Додаткової угоди № 5 від 11.07.2011 р. про викладення з 01.07.2011 р. п. 5.2. Договору у наступній редакції):

- газ, який використовується населенням за умови, що споживання не перевищує 2 500 куб. м. на рік: при наявності газових лічильників 248,6538 грн., крім того ПДВ 20%; при відсутності газових лічильників 306,8269 грн., крім того ПДВ 20% (п. 1 Додаткової угоди № 5 від 11.07.2011 р.);

- газ, який використовується населенням за умови, що споживання не перевищує 6 000 куб. м. на рік: при наявності газових лічильників 547,2115 грн., крім того ПДВ 20%; при відсутності газових лічильників 635,1923 грн., крім того ПДВ 20%;

- газ, який використовується населенням за умови, що споживання не перевищує 12 000 куб, м. на рік: при наявності газових лічильників 1 468,8462 грн., крім того ПДВ 20%; при відсутності газових лічильників 1 649,1346 грн., крім того ПДВ 20%;

- газ, який використовується населенням за умови, що споживання перевищує 12 000 куб. м. на рік:

- при наявності газових лічильників 1 819,3269 грн., крім того ПДВ 20%;

- при відсутності газових лічильників 2 034,4712 грн., крім того ПДВ 20%.

Відповідно до п. 2 Додаткової угоди № 5 від 11.07.2011 р. про викладення з 01.07.2011 р. п. 5.4. Договору у новій редакції, загальна сума вартості природного газу за Договором складається із сум вартості місячних поставок газу та складає 157656 165,45 грн., крім того ПДВ 20%, усього з ПДВ 189 187 398,54 грн.

Решта умов Договору залишається незмінною і обовязковою до виконання Сторонами (п. 3 Додаткової угоди № 5 від 11.07.2011 р.).

Дана додаткова угода складена у двох примірниках, по одному для кожної із сторін, які мають однакову юридичну силу, набуває чинності з дати підписання та скріплення печатками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склались між сторонами з 01.07.2011 року і діє протягом дії Договору (п. 4 Додаткової угоди № 5)(том І, а. с. 26).

Відповідно до п.п.6.1, 6.2 умов Договору, оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки, при цьому, остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 10-го числа наступного за місяцем поставки газу.

За невиконання або неналежне виконання своїх зобов'язань за Договором Сторони несуть відповідальність згідно з Договором і чинним законодавством України (п. 7.1 умов договору);

Згідно п.11.1 умов договору, такий набуває чинності з дати його укладення і діє в частині реалізації газу з 01.01.2011 р. до 31.12.2011 р., а в частині проведення розрахунків за газ до повного погашення заборгованості (п. 11.1. розділу 11 Додаткової угоди № 3 від 12.04.2011 р. до договору поставки природного газу № 06/10-1998 від 20.12.2010 р.)(том І, а. с. 21-24).

Додатковою угодою № 6 від 03.10.2011 р. (том І, а. с. 27) у п. 1 сторони погодили «Вважати договір № 06/10-1998 від 20 грудня 2010 року припиненим в частині поставки природного газу з 01 жовтня 2011 року».

У п. 2 додаткової угоди № 6 сторони зазначили, що «Дана угода складена у двох примірниках, по одному для кожної із сторін, які мають однакову юридичну силу, набуває чинності з дати підписання та скріплення печатками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склались між сторонами з 01.10.2011 року» (том І, а. с. 27).

Як вбачається з матеріалів даної справи, рішенням Господарського суду Тернопільської області від 23.10.2012 р. у справі №5/27/5022-595/2012 позов Дочірньої компанії "ОСОБА_1 України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" задоволено, стягнуто з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Тернопільгаз" на користь Дочірньої компанії "ОСОБА_1 України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" 31653730,28 грн. - основного боргу за Договором, 2 391 692,55 грн. - пені, 1 162 097,36 грн. - інфляційних втрат, 1 228 912,59 грн. - три відсотки річних, розрахованих за період з 11.02.2011 р. по 16.07.2012 р. включно, та 64 380,00 грн. судового збору.

На виконання вищевказаного рішення суду 06.11.2012р. видано наказ про примусове виконання рішення. На виконання зазначеного наказу органом виконання судових рішень 25.01.2013 р. було відкрито виконавче провадження ВП № 36200958, а 13.05.2013 р. органом виконання судових рішень прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 36200958, у звязку із затвердженням господарським судом Тернопільської області мирової угоди по справі № 5/27/5022-595/2012 (том ІV, а. с. 84, 88, 85-87).

Відповідно до ч.3 ст. 35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, судом встановлено факт наявності у відповідача зобовязання перед позивачем зі сплати 31 653 730,28 грн. основного боргу за вищевказаним договором про закупівлю природного газу.

Як встановлено місцевим господарським судом, не заперечується ні позивачем, ні відповідачем по справі, в процесі виконання вищезазначеного рішення суду, на стадії його виконавчого провадження ВП № 36200958, між сторонами у справі №5/27/5022-595/2012 укладена мирова угода, яка затверджена ухвалою господарського суду Тернопільської області від 13.02.2013 р., відповідно до якої сторони врегулювали порядок та строки виконання рішення суду № 5/27/5022-595/2012, зокрема:

Боржник /за мировою угодою/ зобов'язався сплатити у повному обсязі суму в розмірі 36 436 432,78 грн. шляхом сплати зобов'язання частинами відповідно до графіку погашення заборгованості (надалі - Графік) (п. 4.1 умов мирової угоди).

Оплата штрафних та фінансових санкцій в розмірі 4 782 702,50 грн. ПАТ по газопостачанню та газифікації Тернопільгаз здійснює протягом перших двох місяців дії мирової угоди, а суму основного боргу в розмірі 31 653 730,28 грн. - рівними частинами щомісяця (п. 4.2 умов мирової угоди).

Як зазначено у п. 4.3. мирової угоди затвердженої судом ухвалою від 13.02.2013 р., відповідно до якої сторони врегулювали порядок та строки виконання рішення суду № 5/27/5022-595/2012, основний борг у розмірі 31 653 730,28 грн. підлягає індексації на індекс інфляції згідно з офіційним повідомленням Державного комітету статистики України в офіційному друкованому виданні. Боржник зобов'язався щорічно до 20 січня кожного року дії угоди сплатити на користь Стягувача суму, на яку збільшилась заборгованість внаслідок інфляційних процесів за рік (п. 4.3 умов мирової угоди).

Грошові кошти по платежах поточного місяця з згідно з Графіком повинні надходити від Боржника на рахунок Стягувача у сумі, визначеній Графіком, не пізніше останнього числа місяця, в якому підлягає виконанню, а саме: за лютий 2013 р. 2 655 133,01 грн. 28.02.2013, за березень 2013 р. 2 655 132,33 грн. 29.03.2013 р., та з квітня 2013 р. по січень 2023 р. по 263 781,08 грн. щомісячно, останній платіж 31.01.2023 р. (4.4. мирової угоди).

Колегією суддів встановлено, що місцевий суд, виходячи із наявності укладеної між сторонами та затвердженої судом мирової угоди, якою розстрочено виконання за рішенням суду у справі № 5/27/5022-595/2012 приходить до висновку, що «Позивач, у зв`язку з невиконанням відповідачем п.4.3 мирової угоди щодо перерахування інфляційних втрат звернувся з позовом про стягнення 16 474 432,74 грн. - інфляційні нарахування за період з червня 2014 року по квітень 2017року та 1 946 556,69 грн. - 3% річних за період з 29.06.2014р. по 26.04.2017р.».

Однак з таким висновком місцевого господарського суду суд апеляційної інстанції погодитися не може, оскільки, як вбачається із позовної заяви позивача у даній справі № 921/412/17-г/7, предметом позовних вимог позивача, які ним заявлено у позовній заяві, та предметом спору у даній справі є: стягнення 16 474 432 грн. 74 коп. - інфляційних втрат за червень 2014 р. квітень 2017 р. за зобовязаннями, що виникли на підставі договору поставки природного газу № 06/10-1998 (п. 1 прохальної частини позовної заяви) та 1 946 556 грн. 69 коп. 3% річних від основного боргу, що виникли на підставі договору поставки природного газу № 06/10-1998 за період з 29.06.2014 по 26.04.2017 р. включно (п. 2 прохальної частини позовної заяви)(том І, а. с. 5-13/зворот).

Як вбачається з матеріалів даної справи, позивач не змінював /не уточнював/ позовних вимог в процесі розгляду даної справи судом першої інстанції, такі докази в матеріалах справи відсутні.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, висновок місцевого суду про те, що стягнення 3% річних і інфляційних втрат заявлено позивачем «у зв`язку з невиконанням відповідачем п.4.3 мирової угоди» помилковим, а висновок, «що позов задоволенню не підлягає» передчасним, виходячи з наступного.

Отже, як зазначено вище у цій постанові, предметом позову у даній справі є: стягнення 16 474 432 грн. 74 коп. - інфляційних втрат за червень 2014 р. квітень 2017 р. за зобовязаннями, що виникли на підставі договору поставки природного газу № 06/10-1998 (п. 1 прохальної частини позовної заяви) та 1 946 556 грн. 69 коп. 3% річних від основного боргу, що виникли на підставі договору поставки природного газу № 06/10-1998 за період з 29.06.2014 по 26.04.2017 р. включно (п. 2 прохальної частини позовної заяви).

Предмет позову складає конкретна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, яка випливає зі спірного матеріально-правового відношення і з приводу якої господарський суд повинен прийняти рішення по справі. Законодавством передбачається, що в позовній заяві повинна бути вказана вимога позивача з посиланням на закон, а якщо позов подано до кількох відповідачів вимоги щодо кожного з них (п. 4 ст.54 ГПК України). Ці вимоги позивача до відповідача повинні ґрунтуватись на фактичних обставинах по справі. Закон вимагає, щоб у позовній заяві були вказані обставини, на яких ґрунтується позовна вимога, та щоб позивач вказав спірне правовідношення, зробив посилання на законодавство (п. 5 ст. 54 ГПК України).

Право визначення позову належить самому позивачеві і тільки йому.

Підстава позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Підставу позову становлять фактична й правова підстави. Фактична підстава позову це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Як правило, підстава має складний фактичний склад. Ці юридичні факти, фактичні обставини складають фактичну підставу позову. Правова підстава позову це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується вимога позивача.

Зміст позову - це вид судового захисту, якого потребує позивач від суду. Зважаючи на процесуальну мету, яку має позивач, подаючи свою вимогу до відповідача, тобто залежно від характеру матеріально-правової вимоги, яку подає позивач до відповідача, позови поділяються на певні види. Згідно ст.6 ЦК України позивач може просити суд винести рішення: про визнання права, про відновлення становища, яке існувало до порушення права, і припинення дій, які порушують право; про присудження до виконання обовязку в натурі; про відшкодування моральної шкоди; про припинення або зміну правовідношення; про стягнення з особи, яка порушила право, заподіяних збитків, а у випадках, передбачених законом або договором неустойки, штрафу, пені чи іншими засобами, передбаченими законодавством. Позов про визнання має на меті захист інтересів позивача, який вважає, що має певні субєктивні права, але вони оспорюють ся іншою особою. Позов про присудження містить вимогу позивача визнати його певні субєктивні права, відповідно до яких відповідач повинен здійснити певні дії (так званий виконавчий позов). Позов про перетворювання спрямований на припинення, зміну іноді виникнення нового матеріального правовідношення.

Усі елементи позову знаходяться між собою в тісному звязку. Юридичні факти, які підтверджують субєктивне матеріальне право і є підставою позову, визначають у той же час юридичну природу матеріально-правової вимоги, яка складає предмет позову. Водночас матеріально-правова вимога зумовлює процесуальну форму захисту зміст позову.

Укладений між сторонами договір, за своєю правовою природою є договором поставки, до якого застосовуються загальні положення про купівлю-продаж (ст. 712 ЦК України), порядок виконання якого регулюється нормами Цивільного кодексу України;

Відповідно до ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частинами 1, 3 ст. 202 ГК України передбачено, що господарське зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином. До відносин щодо припинення господарських зобов'язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Підстави припинення зобов'язання передбачені ст. ст. 202 - 205 ГК України, ст.ст. 599 - 601, 604 - 609 ЦК України, зокрема, за ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Верховний Суд України у постанові від 04.07.2011 р. у справі № 13/210/10 скасовуючи постанову ВГСУ, в якій суд касаційної інстанції за аналогічних підстав відмовив у задоволенні позову про стягнення інфляційних витрат та 3% річних у звязку з невиконанням мирової угоди, мотивуючи тим, що чинне законодавство не повязує припинення зобовязання з наявністю судового рішення чи відкриття виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобовязань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, тому висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст. 625 ЦК України є необґрунтованим.

Вище викладене узгоджується із Висновками Верховного Суду України, викладені в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 с. 1 ст. 111-16 ГПК України, за І півріччя 2017 року, викладеними, зокрема, у розділі «Спори, що виникають унаслідок порушення грошового зобовязання» (п.п. 1, 2 та 3), а також із висновками ВС України викладеними у постанові від 09 листопада 2016 р. по справі № 9/5014/969/2012(5/65/2011).

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Грошовим є зобовязання, за яким боржник зобовязується сплатити кредитору певну суму грошових коштів. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України та статтею 174 ГК України.

Покликання відповідача у даній справі на постанову Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 905/3137/14-908/5775/14 не змінює усталеної судової практики в цій частині, однак предметом спору у справі № 905/3137/14-908/5775/14, на яку покликається відповідач, було: стягнення 3% річних за прострочення сплати відповідачем стягнутої за рішенням суду (справа № 24/362) суми основного боргу за період із дня набрання рішенням законної сили до дня погашення заборгованості, при цьому, виконання рішення було одночасно розстрочено на 6 місяців до 15 жовтня 2012 року, а сума основного боргу, стягнута за цим рішенням, була погашена ТОВ 7 грудня 2012 року, відтак нарахування позивачем 3% річних та інфляційних втрат не стосувалися суми основного боргу, а інших розстрочених судом платежів: пені, 3% річних, інфляційних втрат і судового збору. Верховний Суд України у справі № 905/3137/14-908/5775/14 погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що за таких обставин відсутні підстави для покладення на відповідача відповідальності за порушення грошового зобовязання, передбаченого ч. 2 ст. 625 ЦК України. Водночас стягненню підлягає сума 3% річних, розрахована за період із 15 жовтня 2012 року до 7 грудня 2012 року, тобто до дня погашення боржником основного боргу. Разом з тим, Верховний суд України у вищезазначеній постанові чітко вказав, що «..., саме по собі судове рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК».

У нашій справі предметом спору є невиконання грошових зобовязань за Договором, при цьому, що основний борг за період, за який позивачем розраховано 3% річних і інфляційні втрати був погашеним лише частково, а також був частково погашеним на дату подання позову до місцевого суду (28.06.2017 р.)(том І, а. с. 85), що підтверджується матеріалами даної справи.

У справі № 921/412/17-г/7 не є предметом спору невиконання боржником своїх зобовязань «за рішенням суду» та/або «за мировою угодою», як стверджує відповідач.

Стаття 625 ЦК України поширюється на грошове зобовязання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду (висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15).

За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб.

За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобовязання, яке виникло з підстав, що існували до винесення судового рішення, але не породжує таке зобовязання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства повязують виникнення зобовязання саме з набранням законної сили рішенням суду.

Рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

Мирова угода на стадії виконання судового рішення, не може вважатись правочином у цивільно-правовому розумінні, оскільки її укладення та затвердження регламентовано відповідними положеннями Господарського процесуального кодексу України, у звязку з чим у сторін з укладанням такої угоди та затвердження судом, виникають не цивільні чи господарські права та обовязки, а господарсько-процесуальні права та обовязки, зокрема, право на зміну способу та порядку виконання такої ухвали, встановлене ст. 121 ГПК України.

Правова позиція про те, що мирову угоду не можна розглядати як договір у цивільно-правовому розумінні, оскільки порядок її укладення та затвердження регламентовано відповідними положеннями ГПК України,викладена й у постанові Верховного Суду України від 20.01.2009 р. у справі № 24/489.

Належить зазначити, що мирова угода є процесуальним актом, відповідно до якого виконується рішення (ухвала про затвердження мирової угоди) суду про розстрочення погашення боргу. Мирова угода, яка затверджена судом, не є договором у розумінні цивільного законодавства. Вимоги вже розглянуті судом та підлягають виконанню відповідно до приписів ГПК України та Законом України «Про виконавче провадження» і виконання відповідачем за мировою угодою у справі № 5/27/5022-595/2012 у добровільному порядку шляхом часткової оплати, згідно графіка, що відповідач підтверджує поясненнями (вх. № 01-04/7932/17 від 22.11.2017 р.) та додатками до цього пояснення (том ІV, а. с. 62-67, 68-75), оскільки наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобовязань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, тому висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст. 625 ЦК України у даній справі є необґрунтованим.

Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів даної справи, що відповідно до умов мирової угоди, затвердженої ухвалою суду від 13.02.2013 р. у іншій справі № 5/27/5022-595/2012, для боржника встановлені строки сплати рішення суду частинами: боржник зобов'язався сплатити у повному обсязі суму в розмірі 36 436 432,78 грн., яка, в свою чергу, складається із 31 653 730,28 грн. основного боргу за договором + 2 391 692,55 грн. пені + 1 162 097,36 інфляційних втрат (розрахованих за період лютий 2011 р. квітень 2012 року) + 1 228 912,59 грн. 3% річних (розрахованих за період з 11.02.2011 р. 16.07.2012 р. включно), шляхом сплати заборгованості частинами відповідно до графіку погашення заборгованості; починаючи з лютого 2013 р. 26 551 33,01 грн., березень 2013 р. 2 655 132,33 грн., з квітня 2013 р. по січень 2023 р. по 263 781,08 грн., щомісячно, останній платіж 31.01.2023 р.

Враховуючи наведене, як випливає із матеріалів справи № 921/412/17-г/7, підставою позову про стягнення інфляційних втрат та 3% річних передбачених ст. 625 ЦК України, є неналежне виконання відповідачем умов саме Договору поставки природного газу № 06/10-1998 (п. 1 та п. 2 прохальної частини позовної заяви), за період червень 2014 р. квітень 2017 р. та за період з 29.06.2014 по 26.04.2017 р. включно, які розраховані позивачем лише на суму основного боргу, в межах строку позовної давності (ст. 257 ЦК України/ 3 роки (позовну заяву подано до місцевого суду позивачем по-пошті 28.06.2017р., період за який нараховуються інфляційні втрати - червень 2014 р. квітень 2017 р.).

Як вбачається з матеріалів даної справи, позивачем заявлено (надіслано по-пошті) позов до місцевого суду, згідно відтиску штампу на поштовому конверті 28.06.2017 р. (том І, а. с. 85), вимоги про стягнення 3% річних за неналежне виконання відповідачем умов саме договору поставки природного газу № 06/10-1998, розраховано з 29.06.2014 р. по 27.04.2017 р. включно від суми основного боргу, яка залишилася непогашеною. При цьому слід зазначити, що ні пеня, ні 3% річних за період з 11.02.2011 р. по 16.07.2012 р. включно, ні інфляційні втрати за період з лютого 2011 р. квітень 2012 р., що встановлені судом у іншій справі, до розрахунку 3% річних у даній справі № 921/412/17-г/7, за період з 29.06.2014 р. по 27.04.2017 р. включно, позивачем НЕ ВКЛЮЧАЛИСЯ і на них 3% річних за вказаний період НЕ НАРАХОВУВАЛИСЯ, та не могли бути включені, оскільки станом на 05.04.2013 р. мало місце, зокрема, остаточне погашення боржником штрафних санкцій, процентів, інфляційних втрат відповідачем частковими оплатами (докази в матеріалах справи), відповідно до ст. 534 ЦК України, у розмірі 4 782 702,50 грн., в той час, як розмір основного боргу, що був непогашеним станом на 29.06.2014 р. складав 27 771 393,40 грн.

Аналогічно, до розрахунку інфляційних втрат у даній справі НЕ ВКЛЮЧАЛИСЯ ні пеня, ні 3% річних за період з 11.02.2011 р. по 16.07.2012 р. включно, ні інфляційні втрати за період з лютого 2011 р. квітень 2012 р., ні судовий збір, встановлені судом у іншій справі № 5/27/5022-595/2015, нарахування інфляційних втрат за спірний період проведено позивачем лише від суми основного боргу, що був непогашеним боржником у спірний період. Разом з тим, зазначені платежі не могли бути включені до розрахунку, оскільки станом на 05.04.2013 р., тобто задовго до подачі позовної заяви до місцевого суду, мало місце, зокрема, остаточне погашення штрафних санкцій, процентів, інфляційних втрат відповідачем частковими оплатами (докази в матеріалах справи), відповідно до ст. 534 ЦК України, у розмірі 4 782 702,50 грн., що підтверджується матеріалами справи, в той час, як розмір основного боргу, що був непогашеним станом на 29.06.2014 р. складав 27 791 393,40 грн. та, відповідно, зменшувався, і протягом червня 2014 р. квітня 2017 р. /далі за текстом - спірний період/ складав різну суму, про що зазначено позивачем у розрахунку позовної заяви та документально підтверджується матеріалами справи, тобто з урахуванням часткового погашення відповідачем саме основного боргу за Договором.

Відтак твердження відповідача в апеляційній скарзі, що позивачем розраховано 3% річних та інфляційні втрати у даній справі на суму неустойки (штрафу, пені), 3% річних, інфляційні втрати та судовий збір, які стягнуті з боржника за рішенням суду у справі № 5/27/5022-595/2015, не відповідає дійсності.

Апеляційним господарським судом вчинено перевірку розрахунку розміру інфляційних втрат, за період - червень 2014 р. квітень 2017 р., від суми саме основного боргу за Договором, який склався у спірний період, з урахуванням офіційного індексу інфляції та дефляції, яка мала місце за спірний період, та встановив, що інфляційні втрати складають за цей період складають 1 6474 432,74 грн., виходячи з розрахунку (період заборгованості 01.06.2014 р. 30.06.2014 р., основний борг, що був непогашеним складав 27791393,40 грн.*1,010/сукупний індекс інфляції за період/ - 27791393,40 грн. сума основного боргу, інфляційні втрати = 277913,93 грн.)+(період заборгованості 01.07.2014 р. 31.07.2014 р., основний борг, що був непогашеним складав 27706393,40 грн. *1,004 /індекс інфляції за період/ - 27706393,40 грн., інфляційні втрати = 110825,57 грн.)+( період заборгованості 01.08.2014 р. 31.08.2014 р., основний борг, що був непогашеним = 27644393,40 грн. *1,008/індекс інфляції за період/- 27644393,40 грн., інфляційні втрати = 221155,15 грн.)+(період заборгованості 01.09.2014 р. 30.09.2014 р., основний борг, що був непогашеним + 27548393,40 грн.*1,029/індекс інфляції за період/, інфляційні втрати = 798903,41 грн.)+( період заборгованості 01.10.2014 р. 31.06.2014 р., основний борг, що був непогашеним складав 27111831,24 грн.*1,024/індекс інфляції за період/, інфляційні втрати = 650683,95 грн.)+(період заборгованості 01.11.2014 р. 30.11.2014 р., основний борг, що був непогашеним = 26220488,00 грн.*1,019/індекс інфляції за період/, інфляційні втрати = 498189,27 грн.)+( період заборгованості 01.12.2014 р. 31.12.2014 р., основний борг, що був непогашеним складав 25782925,84 грн.*1,030/індекс інфляції за період/, інфляційні втрати = 773487,78 грн.)+(період заборгованості 01.01.2015 р. 31.01.2015 р. основний борг, що був непогашеним складав 25439144,76 грн.*1,031/індекс інфляції за період/, інфляційні втрати = 788613,49 грн.)+(період заборгованості 01.02.2015 р. 28.02.2015 р. основний борг, що був непогашеним = 25175363,68 грн.*1,053/індекс інфляції за період/, інфляційні втрати = 1334294,28 грн.)+(період заборгованості 01.03.2015 р. 31.03.2015 р. основний борг, що був непогашеним = 24812801,52 грн.*1,108 /індекс інфляції за період/, інфляційні втрати = 2679782,56 грн.)+(період заборгованості 01.04.2015 р. 30.04.2015 р. основний борг, що був непогашеним складав 24150239,36 грн.*1,140/індекс інфляції за період/, інфляційні втрати = 3381033,51 грн.)+(період заборгованості 01.05.2015 р. 31.05.2015 р. основний борг, що був непогашеним = 24140239,36 грн.*1,022/індекс інфляції за період/, інфляційні втрати = 531085,27 грн.)+(період заборгованості 01.06.2015 р. 30.06.2015 р. основний борг, що був непогашеним = 24077239,36 грн.*1,004/індекс інфляції за період/, інфляційні втрати = 96308,96 грн.)+(період заборгованості 01.07.2015 р. 31.07.2015 р. основний борг, що був непогашеним = 24047239,36 грн.*0,990 /дефляція/, інфляційні втрати = мінус /- 240472,39 грн.)+(період заборгованості 01.08.2015 р. 31.08.2015 р. основний борг, що був непогашеним = 23760458,28 грн.*0,992/дефляція/, інфляційні втрати = мінус /- 190083,67 грн.)+(період заборгованості 01.09.2015 р. 30.09.2015 р. основний борг, що був непогашеним складав 23469677,20 грн.*1,023/індекс інфляції за період/, інфляційні втрати = 539802,58 грн.)+(період заборгованості 01.10.2015 р. 31.10.2015 р. основний борг, що був непогашеним складав 23085896,12 грн.*0,987/дефляція/, інфляційні втрати = мінус /- 300116,65 грн.)+(період заборгованості 01.11.2015 р. 30.11.2015 р. основний борг, що був непогашеним складав 22842115,04 грн.*1,020/індекс інфляції за період/, інфляційні втрати =456842,30 грн.)+(період заборгованості 01.12.2015 р. 31.12.2015 р. основний борг, що був непогашеним = 22608333,96 грн.*1,007/індекс інфляції за період/, інфляційні втрати = 158258,34 грн.)+(період заборгованості 01.01.2016 р. 31.01.2016 р. основний борг, що був непогашеним = 22424552,88 грн.*1,009/індекс інфляції за період/, інфляційні втрати = 201820,98 грн.)+(період заборгованості 01.02.2016 р. 29.02.2016 р. основний борг, що був непогашеним = 22085771,80 грн.*0,996/дефляція/, інфляційні втрати = мінус /- 88343,09 грн.)+(період заборгованості 01.03.2016 р. 31.03.2016 р. основний борг, що був непогашеним = 22886990,72 грн.*1,010/індекс інфляції за період/, інфляційні втрати = 228869,91 грн.)+(період заборгованості 01.04.2016 р. 30.04.2016 р. основний борг, що був непогашеним = 21593209,64 грн.*1,035/індекс інфляції за період/, інфляційні втрати =755762,34 грн.)+(період заборгованості 01.05.2016 р. 31.05.2016 р. основний борг, що був непогашеним складав 21458209,64 грн.*1,001 /індекс інфляції за період/, інфляційні втрати = 21458,21 грн.)+(період заборгованості 01.06.2016 р. 30.06.2016 р. основний борг, що був непогашеним складав 21319428,56 грн. * 0,998 /дефляція/, інфляційні втрати = мінус /- 42638,86 грн.)+(період заборгованості 01.07.2016 р. 31.07.2016 р. основний борг, що був непогашеним складав 21110866,40 грн.*0,999 /дефляція/, інфляційні втрати = мінус /- 21110,87 грн.)+(період заборгованості 01.08.2016 р. 31.08.2016 р. основний борг, що був непогашеним складав 20935866,40 грн.*0,997/дефляція/, інфляційні втрати = мінус /- 62807,60 грн.)+(період заборгованості 01.09.2016 р. 30.09.2016 р. основний борг, що був непогашеним = 210766866,40 грн.*1,018/індекс інфляції за період/, інфляційні втрати = 373803,60 грн.)+(період заборгованості 01.10.2016 р. 31.10.2016 р. основний борг, що був непогашеним складав 20514304,24 грн.*1,028 /індекс інфляції за період/, інфляційні втрати = 574400,52 грн.)+(період заборгованості 01.11.2016 р. 30.11.2016 р. основний борг, що був непогашеним = 19970523,16 грн.*1,018 /індекс інфляції за період/, інфляційні втрати = 359469,42 грн.)+(період заборгованості 01.12.2016 р. 31.12.2016 р. основний борг, що був непогашеним =19542961,00 грн.*1,009 /індекс інфляції за період/, інфляційні втрати = 175886,65 грн.)+(період заборгованості 01.01.2017 р. 31.01.2017 р. основний борг, що був непогашеним =19234179,92 грн.*1,011/індекс інфляції за період/, інфляційні втрати = 211575,98 грн.)+(період заборгованості 01.02.2017 р. 28.02.2017 р. основний борг, що був непогашеним складав 18890398,84 грн.*1,010/індекс інфляції за період/, інфляційні втрати = 188903,99 грн.)+(період заборгованості 01.03.2017 р. 31.03.2017 р. основний борг, що був непогашеним складав 18601617,76 грн.*1,018/індекс інфляції за період/, інфляційні втрати = 334829,12 грн.)+(період заборгованості 01.04.2017 р. 26.04.2017 р. включно /основний борг для визначення індексу інфляції у такому випадку береться як за повний місяць/ основний борг, що був непогашеним = 18482836,68 грн.*1,009/індекс інфляції за період/, інфляційні втрати = 166345,53 грн.).

Перевіркою нарахування 3% річних (Розрахунок 3% річних вчинений позивачем за допомогою калькулятора підрахунку системи «Ліга:Закон», що не заборонено приписами чинного законодавства - знаходиться в матеріалах справи - том І, а. с. 8/зворот -13) встановлено, що вказані платежі розраховані за період: з 29.06.2014 р. по 26.04.2017 р. включно, за кожен день прострочення, відповідно до ст. 625 ЦК України лише від сум саме основного боргу за Договором, які складалися у спірний період з урахуванням платежів здійснених відповідачем, в межах загального строку позовної давності 3 роки (позовну заяву до суду подано по-пошті 28.06.2017 р. вимоги ставлять в межах з 29.06.2014р. по 26.04.2017 р. включно), за формулою: сума боргу*3% річних*кількість днів прострочення / 365 / 100.

Станом на 29.06.2014 р. лише основний борг, що був непогашеним боржником складав 27771393,40 грн.*3%*3 дні прострочення /365/100, 3% річних=6847,74 грн.)+(01.07.2014 р. основний борг, що був непогашеним складав 27766393,40 грн.*3%*1 день прострочення/365/100, 3% річних = 2282,17 грн.)+(02.07.2014 р. основний борг, що був непогашеним складав 27731393,40 грн.*3%*1 день прострочення/365/100, 3% річних = 2279,29 грн.)+(03.07.2014 р. основний борг, що був непогашеним складав 27728393,40 грн.*3%*1 день прострочення/365/100, 3% річних = 2279,05 грн.)+(04.07.2014 р. основний борг, що був непогашеним складав 27723393,40 грн.*3%*4 дні прострочення/365/100, 3% річних = 9114,54 грн.)+(08.07.2014 р. основний борг, що був непогашеним складав 27718393,40 грн.*3%*2 дні прострочення/365/100, 3% річних = 456,45 грн.)+(10.07.2014 р. основний борг, що був непогашеним складав 27716393,40 грн.*3%*1 день прострочення/365/100, 3% річних = 2278,06 грн.)+(11.07.2014 р. основний борг, що був непогашеним складав 27713393,40 грн.*3%*3 дні прострочення/365/100, 3% річних = 6833,44 грн.)+(14.07.2014 р. основний борг, що був непогашеним складав 27708393,40 грн.*3%*1 день прострочення/365/100, 3% річних = 2277,40 грн.)+(15.07.2014 р. основний борг, що був непогашеним складав 27706393,40 грн.*3%*2 дні прострочення/365/100, 3% річних = 4554,48 грн.)+(17.07.2014 р. основний борг, що був непогашеним складав 27698393,40 грн. 1 день прострочення, 3% річних = 2276,58 грн.)+(18.07.2014 р. основний борг, що був непогашеним складав 27693393,40 грн.*3%*3 дні прострочення/365/100, 3% річних = 6828,51 грн.)+(21.07.2014 р. основний борг, що був непогашеним складав 27688393,40 грн.*3%*3 дні прострочення/365/100, 3% річних = 6827,28 грн.)+(24.07.2014 р. основний борг, що був непогашеним складав 27685393,40 грн.*3%*1 день прострочення/365/100, 3% річних = 2275,51 грн.)+(25.07.2014 р. основний борг, що був непогашеним складав 27680393,40 грн.*3%*3 дні прострочення/365/100, 3% річних = 6825,30 грн.)+(28.07.2014 р. основний борг, що був непогашеним складав 27675393,40 грн.*3%*1 день прострочення/365/100, 3% річних = 2274,69 грн.)+(29.07.2014 р. основний борг, що був непогашеним складав 27673393,40 грн.*3%*1 день прострочення/365/100, 3% річних = 2274,53 грн.)+(30.07.2014 р. основний борг, що був непогашеним складав 27766393,40 грн.*3%*2 дні прострочення/365/100, 3% річних = 4548,72 грн.) + і таким чином перевірено розрахунок розміру 3% річних за весь спірний період + (26.04.2017 р. основний борг, що був непогашеним складав 18462836,68 грн.*3%*1 день прострочення /365/100, 3% річних = 1517,49 грн.), відтак сумарний розмір 3% річних, за вказаний вище період, відповідно, складає 1946556,69 грн.

Статтями 525 ЦК України та ст. 193 ГК України встановлено, що зобовязання має виконуватися належним чином до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов відповідно до статті 526 ЦК, не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Обовязковість договору для виконання сторонами встановлено статтею 629 ЦК України.

Згідно з статтями 611 ЦК України і ст. 216 ГК України у разі порушення зобовязань настають правові наслідки, передбачені цими кодексами, іншими законами та договором.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для звільнення відповідача від відповідальності за невиконання зобовязання за Договором та приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних та інфляційних втрат за спірний період відповідно до ст. 625 ЦК України.

Правова позиція викладена у постанові Судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 09.11.2016 р. по справі № 9/5014/969/2012(5/65/2011).

Колегією суддів встановлено, що сторони не вносили до спірного договору будь-яких змін стосовно терміну та порядку оплати, а мировою угодою, яка затверджена судом, лише вирішили питання, щодо погашення боржником суми боргу, стягнуті на підставі рішення суду по іншій справі № 5/27/5022-595/2012.

Колегією суддів досліджувалися подані відповідачем відзив на апеляційну скаргу, пояснення з доданими до них документами (том ІV, а. с. 62-88) та додаткові пояснення від 06.12.2017 р. (вх. № ЛАГС 01-04/8271/17) із матеріалами справи зібраними місцевим господарським судом у даній справі, в їх сукупності, та вважає за необхідне зазначити наступне.

Є надуманими та не відповідає дійсності твердження відповідача у відзиві на апеляційну скаргу та поясненнях від 20.11.2017 № 01/1214 (вх. № ЛАГС 01-04/7932/17) про те, що позивач розрахував 3% річних та інфляційні втрати у звязку з невиконанням саме мирової угоди і не тільки на розстрочену відповідно до графіку суму основного боргу за договором 31 653 730,28 грн., строк погашення якої частково вже настав за мировою угодою, й на визнані сторонами у мировій угоді суми пені 2 391 692,55 грн., інфляційні втрати 1 162 097,36 грн. (за період лютий 2011 року квітень 2012 року), 1 228 912, 59 грн. 3% річних ( 11.02.2011 -16.07.2012 р. включно) та 64 380,00 грн. судового збору.

Колегією суддів перевірено зазначене твердження відповідача та встановлено, що підставою позову у даній справі про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, було неналежне виконання відповідачем зобовязань за договором, які нараховано лише на суму основного боргу за Договором 31 653 730, 28 грн. з урахуванням платежів здійснених відповідачем, який станом на 29.06.2014 р. становив 27 791393, 40 грн. та був непогашеним, оскільки відповідач, відповідно до ст. 534 ЦК України, у першу чергу погашав витрати кредитора, повязані з одержанням виконання; у другу чергу - проценти і неустойку; у третю чергу сплачував суму основного боргу, і остаточно погасив штрафні та фінансові санкції частиною платежу здійсненого 05.04.2013 р. в сумі 4 782 702,50 грн., що підтверджується матеріалами справи.

Сам факт укладення мирової угоди між позивачем та відповідачем щодо порядку виконання рішення господарського суду про стягнення основного боргу за Договором жодним чином не змінює юридичну природу заборгованості.

Виходячи зі змісту ч.1 ст.598, ст.ст.599, 600, 604-609 ЦК України, саме по собі судове рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України.

Із матеріалів справи вбачається, що у відповідача виник обовязок виконувати належним чином умови укладеного сторонами договору № 06/10-1998 про закупівлю природного газу за державні кошти від 20.12.2010 р., з додатком № 1, та Додатковими угодами № 1, № 2, № 3, № 4, № 5, не зважаючи на те, що сторони додатковою угодою № 6 від 03.10.2011 р. вважають цей договір припиненим в частині поставки природного газу з 01.10.2011 року, до повного погашення заборгованості.

Додаткова угода № 6 до договору № 06/10-1998 про закупівлю природного газу за державні кошти від 20.12.2010 р., якою сторони погодили припинення дії Договору, жодним чином не впливає на обовязок відповідача щодо оплати заборгованості за вже отриманий ним природний газ.

Питання щодо виконання рішення суду № 5/27/5022-595/2012, як зазначено вище у цій постанові, було врегульовано мировою угодою, яка затверджена ухвалою господарського суду Тернопільської області від 13.02.2013 р., і нарахування 3% річних і інфляційних втрат згідно ст. 625 ЦК України за невиконання саме мирової угоди, як помилково встановив місцевий суд, не є предметом спору у даній справі.

Враховуючи вищенаведене в сукупності, колегія суддів вважає хибними наступні висновки місцевого суду про те, що підставою позову позивачем у даній справі про стягнення 3% річних і інфляційних втрат передбачених ст. 625 ЦК України є мирова угода, яка укладена в процесі виконання вищезгаданого рішення суду, на стадії виконавчого провадження, між сторонами у справі № 5/27/5022-595/2012; що «Разом з тим, згідно з положеннями п.1 ч.2 ст.11 ЦК підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини, згідно із ч. 5 цієї статті у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду»; що «Виникнення цивільних прав та обовязків з рішення суду передбачено, зокрема, статтями 78, 121 Господарського процесуального кодексу України згідно яких виконання рішення може бути відстрочено, розстрочено або врегульовано його виконання сторонами шляхом укладення мирової угоди, яка затверджується судом»; що «Отже,затверджуючи мирову угоду шляхом винесення ухвали, суд встановлює і строки сплати стороною платежів по рішенню суду частинами, тобто затверджує розстрочку платежу ухвалою суду, яка є виконавчим документом та невиконання вимог якої у добровільному порядку є підставою для пред`явлення її до примусового виконання (ст.19 Закону України "Про виконавче провадження")»; що «Отже, ухвалою суду про затвердження мирової угоди на стадії виконання рішення суду, яка має похідний характер від рішення суду, яким справу вирішено по суті, є процесуальним актом, яким надано відповідачу розстрочку виконання рішення», та висновок місцевого суду, що «При таких обставинах позивач не довів належними доказами порушення відповідачем строків виконання грошового зобовязання встановлених та затверджених мировою угодою, а отже не довів правомірність заявлених вимог, а тому у позові відмовляється», оскільки застосування положення ч. 5 ст. 11 ЦК України разом із положеннями статей 78 та 121 ГПК України до обставин справи № 921/421/17-г/17 суперечить чинному законодавству.

Так, місцевий суд, помилково, ототожнює надання розстрочки/відстрочки виконання рішення на підставі ст. 121 ГПК України, яке є самостійним, за власною ініціативою суду, або за заявою сторони, залежно від обставин справи судовим рішенням та затвердження мирової угоди укладеної на стадії виконання рішення суду, яка є актом узгодженого волевиявлення обох сторін стосовно порядку виконання рішення суду, який лише затверджується судом і не залежить від волевиявлення суду.

За наведених вище обставин є помилковим також висновок місцевого суду, що « При таких обставинах, аналіз вищезазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що невиконання грошового зобовязання за наявності судового рішення та ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка передбачає його виконання частинами, не призводить до наслідків порушення грошового зобовязання, передбачених ч.2 ст.625 ЦК, за період виконання затвердженої мирової угоди».

В пункті 7 постанови пленуму ВГС України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» від 17.12.2013 р. № 14 міститься розяснення, що саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобовязальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Статтею 625 ЦК України регулюються зобовязальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобовязання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду.

Крім того, з рішення суду зобовязальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що зазначено в ст. 11 ЦК України.

В позові, який розглядається в межах справи № 921/412/17-г/7 позивач, обґрунтовуючи свої вимоги щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних, покликається саме на ст. 625 ЦК України, а підставою виникнення зобовязання у відповідача перед позивачем зазначено саме Договір.

Оскільки внаслідок неналежного виконання боржником грошового зобовязання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобовязання до моменту його усунення у межах загального строку позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Позивач звернувся з позовом (надіслав по-пошті) до місцевого господарського суду, згідно відтиску штампа на конверті (том І, а. с. 85) 28.06.2017 р., вимоги заявлені ним у позовній заяві стосуються періоду з 29.06.2014 р. по 26.04.2017 р., отже, останній не пропустив загального трирічного строку позовної давності щодо звернення з позовом до суду про стягнення інфляційних втрат та 3% річних від суми основного боргу.

Разом з тим не заслуговують на увагу суду твердження відповідача про те, що так як позивач у позовній заяві, обґрунтовуючи свої вимоги, «все ж таки посилається на зміст мирової угоди», затвердженої ухвалою місцевого суду 13.02.2013 р. у справі № 5/27/5022-595/2012, зокрема, п. 4.2. та п. 4.3. мирової угоди, відтак стягнення 18 420 989,43 грн., з яких 1 946 556,69 грн. - 3% річних та 16 474 432,74 грн. - інфляційні втрати розраховано власне за невиконання боржником саме мирової угоди, з огляду на таке.

Позовна заява складається зі вступної, описової, мотивувальної, резолютивної частини та додатків (ст. 54 ГПК України). У вступній частині зазначається найменування суду, дані позивача та відповідача, їхні контактні дані, ціну позову та іншу загальну інформацію. В описовій частині позивач стисло та обєктивно розписує свою ситуацію у справі. У мотивувальній частині позовної заяви викладається хід своїх думок стисло, неемоційно та з посиланням на чинне законодавство. Зміст аргументів викладається у цілком довільній формі. У мотивувальній частині позовної заяви заявник/позивач наводить обґрунтування своєї правової позиції, вимог до відповідача. У цій частині позивач посилається на конкретні фактичні обставини справи та юридичні факти, які підтверджують його вимоги, вказуючи у мотивувальній частині позовної заяви конкретні норми матеріального права, які, на його думку, порушені відповідачем, та норми процесуального права, що визначають зміст та форму позовної заяви. У позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, якщо вони необхідні для правильного вирішення спору (ст. 54 Господарського процесуального кодексу України). Резолютивна частина позовної заяви найважливіша частина позову, бо у ній позивач визначається що Він хоче від даного розгляду справи. Її ще називають прохальною частиною, тому що позивач просить суд задовільнити свої вимоги до відповідача у даній справі. Дана частина позову викладається чітко, фрази мають бути лаконічно побудовані, оскільки від цього буде залежать кінцевий результат справи та виконання судового рішення. У вказаній частині містяться безпосередньо позовні вимоги та зазначається ціна позову щодо вимог майнового характеру (п. 3, 4, 5, 6 ч. 2 ст. 54 ЦПК України). До позовної заяви необхідно додати всю доказову базу, яку має сторона, що заявляє позов, та зазначає перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви (п. 7 ст. 54 ГПК України).

Отже викладення позивачем у мотивувальній частині позовної заяви у цілком довільній формі ходу його думок в обґрунтування своєї правової позиції вимог до відповідача, з покликанням на конкретні фактичні обставини справи та юридичні факти, які підтверджують його вимоги, та вимоги, які викладені у прохальній (резолютивній) частині позову, спростовують твердження відповідача, що ДК «ОСОБА_1 України» здійснив нарахування інфляційних втрат та 3% річних на підставі положень мирової угоди, оскільки таке твердження суперечить змісту позову та фактичним обставинам справи, а сам факт укладення мирової угоди між позивачем та відповідачем щодо порядку виконання рішення господарського суду у іншій справі жодним чином не змінює юридичну природу заборгованості. При цьому, відповідач не звернув уваги на той факт, що позовна заява містить посилання на п. 2 ст. 625 ЦК України, якою закріплено безумовне право кредитора отримати з боржника, який прострочив виконання грошового зобовязання, інфляційні втрати та 3% річних, як компенсацію за прострочення виконання грошового зобовязання у строки встановлені Договором.

Інші твердження сторін, які викладені в апеляційній скарзі, відзиві на апеляційну скаргу та поясненнях, до уваги не приймаються, оскільки вони спростовуються матеріалами даної справи.

Згідно ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, належними та допустимими доказами (ст. 34 ГПК України).

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Колегія суддів заслухала пояснення представників апелянта та відповідача, оглянула та дослідила зібрані місцевим господарським судом докази у справу та надані сторонами в процесу розгляду справи апеляційним судом в їх сукупності, приходить до висновку, рішення Господарського суду Тернопільської області від 19 вересня 2017 року у справі № 921/412/17-г/7 скасувати повністю і прийняти нове рішення. Позов Дочірньої компанії «ОСОБА_1 Україна» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз Україна» до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Тернопільгаз» задовольнити повністю. Стягнути з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Тернопільгаз» (вул. Чернівецька, 54, м. Тернопіль, 46006, ) на користь Дочірньої компанії «ОСОБА_1 Україна» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз Україна»(вул. Шолуденка, 1, м. Київ, 04116, ) 16 474 432 грн. 74 коп. інфляційних втрат за зобовязаннями, що виникли на підставі договору № 06/110-1998 на купівлю-продаж природного газу, розраховані за період червень 2014 року квітень 2017 року та 1 946 556 грн. 69 коп. 3% річних від сум основного боргу, що виникли на підставі договору № 06/110-1998 на купівлю-продаж природного газу, розраховані за період з 29.06.2014 р. по 26.04.2017 р. включно. Стягнути з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Тернопільгаз» (вул. Чернівецька, 54, м. Тернопіль, 46006, ) на користь Дочірньої компанії «ОСОБА_1 Україна» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз Україна»(вул. Шолуденка, 1, м. Київ, 04116, ) судовий збір у розмірі 240 000 грн. 00 коп. за подання позовної заяви.

Судовий збір за перегляд судового рішення в апеляційному порядку покласти на відповідача.

Керуючись ст. ст. 4-3, 22, 32-34, 43, 99, 101, 103, 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу задовольнити.

2. Рішення Господарського суду Тернопільської області від 19 вересня 2017 року у справі № 921/412/17-г/7 скасувати повністю і прийняти нове рішення.

3. Позов Дочірньої компанії «ОСОБА_1 Україна» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз Україна» до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Тернопільгаз» задовольнити повністю.

4. Стягнути з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Тернопільгаз» (46006, м. Тернопіль, вул. Чернівецька, 54, ) на користь Дочірньої компанії «ОСОБА_1 України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 1, ) 16 474 432 грн. 74 коп. - інфляційних втрат за зобовязаннями, що виникли на підставі договору № 06/110-1998 на купівлю-продаж природного газу, розраховані за період червень 2014 року квітень 2017 року та 1 946 556 грн. 69 коп. 3% річних розрахованих від сум основного боргу, що виникли на підставі договору № 06/110-1998 на купівлю-продаж природного газу, за період з 29.06.2014 р. по 26.04.2017 р. включно.

5. Стягнути з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Тернопільгаз» (вул. Чернівецька, 54, м. Тернопіль, 46006, ) на користь Дочірньої компанії «ОСОБА_1 Україна» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз Україна»(вул. Шолуденка, 1, м. Київ, 04116, ) судовий збір у розмірі 240 000 грн. 00 коп. за подання позовної заяви.

6. Стягнути з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Тернопільгаз» (46006, м. Тернопіль, вул. Чернівецька, 54, ) на користь Дочірньої компанії «ОСОБА_1 України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 1, ) 264000,00 грн. судових витрат за перегляд рішення місцевого суду в апеляційному порядку.

7. Місцевому господарському суду видати накази.

8. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

9. Матеріали справи повернути в Господарський суд Тернопільської області.

Головуючий суддя Л.С.Данко

Суддя Н.А.Галушко

Суддя Г.В.Орищин

06.12.2017 р. оголошено вступну і резолютивну часини постанови. Повний текст постанови складено та підписано 07.12.2017 р.