РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" грудня 2017 р. Справа № 924/801/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Філіпова Т.Л.

судді Бучинська Г.Б. ,

судді Василишин А.Р.

при секретарі Гладкій Л.А.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лайнекс" на рішення господарського суду Хмельницької області від 26.10.17 р. у справі №924/801/17

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Лайнекс" с. Софіївська Борщагівка, Києво - Святошинського району, Київської області

до Дочірнього підприємства "Шелі" м. Хмельницький

про витребування майна з чужого незаконного володіння

Рішенням господарського суду Хмельницької області від 26.10.17 р. у справі №924/801/17 (суддя Гладій С.В.) у позові товариства з обмеженою відповідальністю "Лайнекс" с. Софіївська Борщагівка, Києво - Святошинського району, Київської області до дочірнього підприємства "Шелі" м.Хмельницький про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Лайнекс" подало апеляційну скаргу, просить суд скасувати рішення господарського суду Хмельницької області від 26.10.17 р. у справі № 924/801/17, та винести нове рішення, яким задоволити позов товариства з обмеженою відповідальністю "Лайнекс".

Скаржник, вважає що у даному випадку рішення підлягає скасуванню із ухваленням у справі нового рішення, яким позов слід задовольнити з огляду на наступні підстави: недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального права.

В апеляційній скарзі скаржник посилається на ту обставину, що висновки місцевого господарського суду про укладення договору купівлі-продажу електролізних установок КЕУ 1600 (з/н 15160001) та КЕУ 800 (з/н 15080002) у спрощений спосіб (шляхом виставлення гарантійних талонів від 26.10.2015 року, рахунків-фактур від 31.12.2015 і 27.03.2017 року та оплати коштів на підставі платіжних доручень), а відтак між сторонами виникли цивільні відносини, що регулюються нормами зобов'язального права. Тому позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження перебування спірного майна у відповідача без достатньої правової підстави є необґрунтованими.

Звертає увагу на загальні положення чинного законодавства - статті 640-646 ЦК України та спеціальну норму ст. 181 ГК України, якими безпосередньо врегульовано порядок укладення договору, в т.ч. сформульовано вимоги щодо окремих дій спрямованих на його укладення та правові наслідки їх вчинення або невчинення, а саме щодо пропозиції укласти договір.

Вважає, що до 31.12.2015 року між сторонами не вчинялись дії, які згідно чинного законодавства, могли бути кваліфіковані як пропозиція до укладення договору, оскільки жодною із сторін не було направлено оферту, що містила б істотні умови договору та виражала б намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття.

З огляду на встановлені судом першої інстанції обставини, враховуючи вимоги чинного законодавства щодо порядку укладення договору в даному випадку не вбачається обставин, з якими законодавець повязує виникнення господарсько-договірних зобовязань. Так, судом не зазначено, який із документів, наданих позивачем відповідачу, суд вважає офертою, які дії відповідача свідчать про акцепт такої пропозиції, та відповідно не визначає момент, з якого договір є укладеним. Натомість із встановлених обставин вбачається, що відповідачем не вчинено дій за жодною із оферт, які могли б свідчити про повне і безумовне прийняття істотних умов договору.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від "21" листопада 2017 р. апеляційну скаргу прийнято до провадження, справу призначено до слухання.

05.12.2017р. Дочірнє підприємство "Шелі" надало апеляційному суду відзив на апеляційну скаргу, просить залишити без змін рішення господарського суду Хмельницької області від 26.10.17 р. прийняте у справі № 924/801/17, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лайнекс" залишити без задоволення.

В судовому засіданні представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Лайнекс" - ОСОБА_1 підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі та надав пояснення на обґрунтування своєї правової позиції. Вважає, що рішення господарського суду Хмельницької області від 26.10.17 р. у справі №924/801/17 є незаконним та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому просить його скасувати і прийняти нове рішення.

Представник Дочірнього підприємства "Шелі" - ОСОБА_2 заперечив проти доводів апеляційної скарги та надав пояснення на обґрунтування своєї правової позиції. Вважає, що рішення господарського суду Хмельницької області від 26.10.17 р. у справі №924/801/17 є законним та обґрунтованим, тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Рівненський апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, 26.10.2015р. позивач видав відповідачу гарантійні талони на електролізну установку КЕУ 1600, заводський номер 15160001 та електролізну установку КЕУ 800, заводський номер 15080002. Згідно п. 1 умов гарантійних зобов'язань та безкоштовного обслуговування вказано, що позивач несе гарантійне зобов'язання протягом 24 місяців з моменту його продажу. Разом з тим, гарантійні талони містять дату продажу товару - 26.10.2015р.

31.12.2015р. позивачем виставлено відповідачу рахунок-фактуру №Ш_КЕУ за електролізну установку КЕУ-1600, вартість якої становить 468990,00 грн. та електролізну установку КЕУ-800 вартість якої - 289440грн. Загальна сума виставленого рахунку становить 910116,00грн. Вказано, що рахунок дійсний до оплати до 01.01.2016р.

01.07.2016р. між сторонами підписано акти приймання-передачі електролізних установок КЕУ-1600 та КЕУ-800 для проведення експлуатаційних випробувань на об'єкті відповідача. Загальна вартість комплекту установки КЕУ-1600 вказана 562788,00грн., а вартість комплекту установки КЕУ-800 - 347328,00грн. Крім того, вказано, що установки введені в експлуатацію на об'єкті відповідача 01.07.2016р. Термін випробувань - до 01.09.2016р.

22.06.2016р. відповідач звертався до позивача з листом №179, у якому вказував на необхідності виїзду спеціалістів позивача для проведення налагоджувальних робіт у зв'язку із несправностями поставленого обладнання.

27.03.2017р. позивачем виставлено відповідачу рахунок - фактуру №270310 за електролізну установку КЕУ-1600, вартість якої становить 560004,48грн. з ПДВ, а також рахунок - фактуру №Ш_КЕУ за електролізну установку КЕУ-800, вартість якої - 350000,00грн. з ПДВ. В рахунках вказано, що вони дійсні до оплати до 28.03.2017р.

Згідно фіскального чеку відділення поштового зв'язку 31.05.2017р. відповідачу надсилався лист №2017-30/05-1 від 30.05.2017р., у відповідності до якого позивач вказував на необхідності вирішити питання щодо досягнення домовленості з усіх істотних умов поставки обладнання та укладення відповідного договору. Крім того, вказував, що у випадку відмови від укладення договору необхідно негайно припинити експлуатацію установок та повернути майно.

09.06.2017р. позивач звертався до відповідача з листом №2017-09/06-1, в якому вимагав протягом 3 днів з моменту отримання претензії припинити експлуатацію електролізних установок та підготувати їх до невідкладного повернення позивачу. Даний лист надсилався відповідачу 09.06.2017р., що підтверджується фіскальним чеком відділення поштового зв'язку.

12.06.2017р. відповідач звертався до позивача з претензією №3, в якій вказував про велику кількість відмов у роботі при пробній експлуатації установок. Крім того, зазначав про необхідність приведення даного обладнання у відповідність до вимог робочої документації згідно взятих на себе гарантійних зобов'язань.

В листі №55 від 15.06.2017р. відповідач повідомив позивача про укладення договору між сторонами у спрощений спосіб, а також те, що на підставі надісланих позивачем рахунків - фактур ДП "Шелі" проведено оплату поставлених установок, у зв'язку із чим просив припинити протизаконні дії.

Відповідач на підтвердження укладення між сторонами договору купівлі - продажу електролізних установок подав в матеріали справи платіжне доручення №2505 від 21.03.2016р., у відповідності до якого відповідач сплатив позивачу 50000,00грн., платіжне доручення №1170 від 21.02.2017р., за яким сплачено позивачу 300000,00грн., та платіжне доручення №1252 від 27.03.2017р. у відповідності до якого сплачено позивачу 100000,00грн., платіжне доручення №1315 від 26.04.2017р. за яким сплачено позивачу 100000,00грн., платіжне доручення №1452 від 15.06.2017р., у відповідності до якого сплачено 360004,48грн. Усі платіжні доручення містять відмітку призначення платежу як оплата за електролізну установку №Ш_КЕУ від 31.12.2015р.

Крім того, матеріали справи містять податкові накладні по договору поставки №72 від 21.03.2016р. на суму 50000,00грн. та розрахунок коригування кількісних і вартісних показників №3 від 27.03.2017р. до вказаної податкової накладної, податкову накладну № 67 від 21.02.2017р. на суму 300000,00грн. та розрахунок коригування кількісних і вартісних показників №1 від 27.03.2017р. до вказаної податкової накладної, податкову накладну №123 від 27.03.2017р. на суму 100000,00грн., податкову накладну № 106 від 26.04.2017р на суму 100000,00грн., податкову накладну №100 від 15.06.2017р. на суму 360004,48грн. Дані податкові накладні та розрахунки коригування відображені сторонами у податковій звітності, що підтверджується витягами з Єдиного реєстру податкових накладних. Крім того, видаткові накладні та розрахунки коригування кількісних і вартісних показників до них містять номенклатуру товарів продавця, яка вказана як електролізна установка КЕУ-1600 та електролізна установка КЕУ-800.

Апеляційний суд, перевіривши наведені доводи апеляційної скарги, встановивши обставини, які підлягали встановленню на підставі доказів, наявних у матеріалах справи, не знайшов підстав для задоволення поданої скарги.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Предметом позову в даній справі є витребування із незаконного володіння відповідача електролізних установок КЕУ-1600 та КЕУ-800. В обґрунтування своїх позовних вимог, та доводів апеляційної скарги позивач посилається на приписи ст.387 ЦК України, а також ст. 1212 ЦК України.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Згідно частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Приписами статей 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів, визначені у статті 22 ЦК України. Захист права власності передбачений главою 29 ЦК України.

Однак колегія суддів апеляційної інстанції вважає безпідставним посилання скаржника на ст. 387 та ст. 1212 Цивільного кодексу України з огляду на наступне.

Цивільним кодексом України передбачено засади захисту права власності. Зокрема, статтею 387 ЦК України власнику надано право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Тобто, витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння здійснюється шляхом подання до суду віндикаційного позову, за допомогою якого власник захищає не тільки свої права на володіння та користування майном, а також і право на розпорядження ним, оскільки перебування майна у чужому незаконному володінні певним чином обмежує і право власника на розпорядження ним.

Однією з особливостей цього позову, як правило, є відсутність спорів з приводу належності позивачу майна на праві власності чи іншому титулі. За загальним правилом предметом позову є матеріально-правова вимога до відповідача про повернення майна з чужого незаконного володіння, що має відповідні підстави, які тягнуть за собою визначені законом правові наслідки.

Віндикаційний позов має місце, коли у власника зберігається право власності, але він не може його здійснювати, оскільки річ вибула із його володіння і перебуває у неправомірному (незаконному) володінні іншої особи. Тобто віндикаційний позов - це позов неволодіючого власника до незаконно володіючого невласника з метою відновлення порушеного володіння річчю шляхом вилучення її у натурі.

Важливою умовою звернення з віндикаційним позовом є відсутність між позивачем і відповідачем зобов'язально-правових відносин.

Крім того, при розгляді віндикаційного позову позивач повинний підтвердити право власності на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. На підтвердження наявності у позивача суб'єктивного права на витребуване майно позивач повинен надати суду відповідні докази. (Відповідна правова позиція відображена в постанові Вищого господарського суду України від 19.07.2011 р. у справі № 5002-18/3226.1-2010).

Отже, умовами задоволення такого позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння.

Колегія суддів враховує правову думку, сформульовану у п.19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014р. Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав, яка полягає у тому, що застосовуючи положення ст.387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, предявлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений. Така думка знаходить своє підтвердження у встановлених судом обставинах справи.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовується також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов'язань породжує такі юридичні факти як: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи та відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Як вбачається із змісту позовної заяви та апеляційної скарги, Товариство з обмеженою відповідальністю "Лайнекс" вказує, що відповідач використовує вищевказані електролізні установки без відповідної правової підстави, зокрема, за відсутності укладеного договору купівлі - продажу.

Однак, судова колегія критично оцінює дані доводи, та враховує, що приписами ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини 2 статті 205 Цивільного кодексу України правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно з частиною 1 статті 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Відповідно до статті 208 Цивільного кодексу України правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

Також, статтею 207 Цивільного кодексу України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з частиною 1 статті 181 Господарського кодексу України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Проте, не зважаючи на відсутність договору купівлі-продажу у вигляді єдиного письмового документа, апеляційний суд погоджується з думкою суду першої інстанції про наявність договірних відносин між сторонами, враховуючи таке.

Матеріалами справи стверджено, що на підставі рахунків - фактур №Ш_КЕУ від 31.12.2015р. та №270310 від 27.03.2017 року відповідач оплатив вартість електролізних установок КЕУ-1600 та КЕУ-800. Факт отримання коштів позивачем саме як оплату за товар (електролізні установки КЕУ-1600 та КЕУ-800) підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями №2505 від 21.03.2016р., №1170 від 21.02.2017р., №1252 від 27.03.2017р., №1315 від 26.04.2017р., №1452 від 15.06.2017р., податковими накладними № 72 від 21.03.2016р., № 67 від 21.02.2017р., №123 від 27.03.2017р., №106 від 26.04.2017р. та №100 від 15.06.2017р. та розрахунками коригування кількісних і вартісних показників до вищевказаних накладних.

Одночасно, матеріали справи не містять доказів, що вищевказані кошти в загальній сумі 910004,48 грн. відповідачу повертались, в тому числі і як безпідставно отримані.

Окрім того встановлено, що 26.10.2015р. позивач видав відповідачу гарантійні талони на поставлені електролізні установки, в яких вказано дату продажу товару - 26.10.2015р.

Таким чином сторони у двосторонньому порядку вчинили дії, які, як вбачається, були спрямовані на встановлення договірних відносин, метою яких був продаж (придбання) певного майна. З дій сторін вбачається вільне свідоме волевиявлення, спрямоване до кінцевої мети: отримання обладнання, з одного боку, і коштів за нього з іншого. Позивач, вимагаючи повернення майна, в свою чергу не вчинив дій, спрямованих на повернення коштів, отриманих за це майно.

За таких обставин цілком обґрунтованим є висновок місцевого господарського суду, що сторони уклали договір купівлі-продажу у спрощений спосіб (шляхом виставлення рахунків та оплати коштів на підставі платіжних доручень), і між ними виникли цивільні правовідносини, які звичайно виникають із договорів купівлі - продажу.

Відтак, оскільки правовідносини сторін в даному випадку регулюються нормами зобов'язального права, а договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень ст. 387 ЦК України та ч. 1 ст. 1212 ЦК України (такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною, зокрема, у постановах від 22.01.2013 у господарській справі №5006/18/13/2012, від 02.09.2014 у господарській справі № 910/1620/13, від 14.10.2014 у господарській справі №922/1136/13).

На спростування доводів скаржника суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Апеляційний суд критично ставиться до оцінки скаржника про відсутність як такої оферти, тобто пропозиції придбання обладнання. За формою і змістом рахунок-фактура є розрахунково-платіжним документом, що передбачає виставлення певних сум до оплати покупцям за товари, що поставляються (фактично поставлені), чи послуги, що надаються (фактично надані послуги).

Проте, окрім випадків виставлення рахунку-фактури на виконання умов вже укладеного між сторонами договору, цей документ можна вважати простою офертою (пропозицією укладення договору).

Законодавством не встановлено вимог щодо змісту рахунку-фактури. Однак для того щоб рахунок-фактура сприймався як спрощена форма укладення договору, важливо, щоб цей документ містив необхідну інформацію щодо істотних умов певного договору, зокрема, умови про предмет, строки та ціну. У рахунку-фактурі також можна визначити суму передоплати та загальну суму домовленості.

Прийняття пропозиції, зазначеної у рахунку-фактурі, має бути підтверджено видатковою накладною постачальника або актом приймання-передачі виконаних робіт (послуг), або ж здійсненням оплати рахунку-фактури.

Відтак, наявні в матеріалах справи рахунки - фактури №Ш_КЕУ від 31.12.2015р. та №270310 від 27.03.2017 року в даному випадку і є офертою, а оплата відповідачем вартості електролізних установок КЕУ-1600 та КЕУ-800 є саме акцептом оферти, що підтверджується платіжними дорученнями №2505 від 21.03.2016р., №1170 від 21.02.2017р., №1252 від 27.03.2017р., №1315 від 26.04.2017р., №1452 від 15.06.2017р., податковими накладними № 72 від 21.03.2016р., № 67 від 21.02.2017р., №123 від 27.03.2017р., №106 від 26.04.2017р. та №100 від 15.06.2017р. та розрахунками коригування кількісних і вартісних показників до вищевказаних накладних.

З урахуванням вище викладеного, доводи апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Лайнекс" суд апеляційної інстанції не вважає переконливими та відхиляє.

Як розяснено у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення", рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Рішення суду першої інстанції указаним вимогам відповідає.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що доводами апеляційної скарги висновків господарського суду не спростовано, підстав для скасування або зміни рішення, встановлених статтею 104 Господарського процесуального кодексу України, не встановлено, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення господарського суду - без змін.

Керуючись ст.ст.99,101,103,105,109,110 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лайнекс" на рішення господарського суду Хмельницької області від 26.10.17 р. у справі № 924/801/17 - залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Справу №924/801/17 повернути до господарського суду Хмельницької області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою законної сили.

Головуючий суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Василишин А.Р.