ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2017 року Справа № 922/3350/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді: Картере В.І. (доповідач),

суддів: Барицької Т.Л.,

Губенко Н.М.

за участю представників:

ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарського підприємства "Мелихівське" - не з'явився,

Нововодалазької районної державної адміністрації Харківської області - не з'явився,

ОСОБА_4 - ОСОБА_3,

ОСОБА_5 - не з'явився,

ОСОБА_6 - не з'явився,

ОСОБА_7 - не з'явився,

ОСОБА_8 - ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_8

на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 03.08.2017

та на рішення господарського суду Харківської області від 27.02.2017

у справі № 922/3350/16

за позовом Фізичної особи ОСОБА_2

до Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарського підприємства "Мелихівське" та Нововодалазької районної державної адміністрації Харківської області

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: 1) ОСОБА_4, 2) ОСОБА_5, 3) ОСОБА_6, 4) ОСОБА_7

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_8

про визнання недійсним Статуту

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року Фізична особа ОСОБА_2 звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарського підприємства "Мелихівське" (далі - Товариство) про визнання недійсним Статуту Товариства, затвердженого рішенням загальних зборів учасників від 01.11.2007, зареєстрованого державним реєстратором Нововодолазької районної державної адміністрації за № 1 000147 від 01.11.2007.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 18.10.2016 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ОСОБА_4 та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_8.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 12.12.2016 залучено до участі у справі в якості співвідповідача - Нововодалазьку районну державну адміністрацію Харківської області.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 12.12.2016 залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: ОСОБА_5; ОСОБА_6; ОСОБА_7.

Рішенням господарського суду Харківської області від 27.02.2017 (суддя Шарко Л.В.), залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 03.08.2017 (колегія суддів у складі: суддя Істоміна О.А. - головуючий, судді Барбашова С.В., Гребенюк Н.В.), позов задоволено. Визнано недійсним Статут ТОВ Сільськогосподарського товариства "Мелихівське", затверджений рішенням загальних зборів учасників від 01.11.2007, зареєстрований державним реєстратором Нововодолазької районної державної адміністрації за № 1 000147 від 01.11.2007. Стягнуто з ТОВ Сільськогосподарське товариство "Мелихівське" на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 1 378,00 грн. Скасовано вжиті ухвалою господарського суду Харківської області від 07.10.2016 у справі № 922/3350/16 заходи забезпечення позову (з урахуванням ухвали суду від 16.12.2016 про часткове скасування заходів забезпечення позову).

У касаційній скарзі ОСОБА_8 просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 27.02.2017, постанову Харківського апеляційного господарського суду від 03.08.2017 та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити в повному обсязі. В обґрунтування касаційної скарги касатор зазначив, що судами при прийнятті оскаржуваних рішень порушено вимоги ст. 32 ГПК України, ст.ст. 207, 208, 209, 626-628 ЦК України, ст. 29 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців". На думку позивача, висновок обох судових інстанцій про те, що державному реєстратору були надані лише заяви, в яких засновники просили загальні збори товариства надати згоду на передачу прав засновника та відчуження належних їм часток, є помилковими, оскільки зі змісту ч. 3 ст. 29 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" вбачається можливість надання державному реєстратору, зокрема, нотаріально посвідченого документу про передання права засновника (учасника) іншій особі, який є документом про передачу прав засновників та відчуження належних їм часток.

Перевіривши правильність застосування господарськими судами норм процесуального та матеріального права, Вищий господарський суд України дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення касаційної скарги, виходячи з такого:

Господарськими судами попередніх інстанцій встановлені такі обставини:

- 01.11.2007 були проведені загальні збори учасників Товариства, на яких були прийняті рішення, оформлені протоколом від тієї ж дати;

- на вказаних зборах вирішувалися питання щодо відчуження належних ОСОБА_10 та ОСОБА_11 часток в статутному капіталі (фонді) Товариства ОСОБА_4; про відчуження належної ОСОБА_4 частини частки в статутному капіталі (фонді) Товариства ОСОБА_8 та про вступ до Товариства ОСОБА_8; про затвердження Статуту Товариства у новій редакції та здійснення його державної реєстрації;

- вказані рішення загальних зборів учасників Товариства стали підставою для затвердження нової редакції Статуту, згідно з якою учасниками Товариства є ОСОБА_8 із часткою у статутному капіталі у розмірі 50% та ОСОБА_4 з часткою у розмірі 50% статутного капіталу;

- Статут в зазначеній редакції був зареєстрований державним реєстратором Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області, про що внесений реєстраційний запис № 1 000147;

- 17.03.2011 постановою Харківського окружного адміністративного суду у справі № 2-а-1751/11/2070 дії державного реєстратора Нововодолазької районної державної адміністрації по здійсненню 01.11.2007 державної реєстрації змін до установчих документів ТОВ СП "Мелихівське" визнані незаконними. Зобов'язано державного реєстратора Нововодолазької районної державної адміністрації скасувати державну реєстрацію змін до установчих документів ТОВ СП "Мелихівське" та виключити з ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців реєстраційний запис № 1 000147 від 01.11.2007;

- зазначена постанова була залишена без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 29.08.2011;

- за вказаними судовими актами реєстраційний запис № 1 000147 від 01.11.2007 про внесення змін до Статуту Товариства було виключено державним реєстратором, внаслідок чого учасниками товариства продовжували залишатись громадяни ОСОБА_11 з часткою у розмірі 5%, ОСОБА_10 з часткою у розмірі 5%, ОСОБА_4 з часткою у розмірі 90%;

- 26.04.2011 на підставі протоколу № 1 зборів учасників Товариства до установчих документів були внесені зміни, пов'язані з виключенням ОСОБА_11 та ОСОБА_10 зі складу учасників товариства внаслідок відступлення їх часток у статутному капіталі Товариства ОСОБА_4, затвердження Статуту Товариства в новій редакції, згідно якої єдиним учасником Товариства є ОСОБА_4, із часткою у статутному капіталі у розмірі 100%;

- 04.06.2015 на загальних зборах Товариства було прийнято рішення, оформлене протоколом № 2/14 про включення ОСОБА_2 та громадян ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до складу учасників, та затверджено Статут Товариства у новій редакції;

- 15.10.2015 Вищим адміністративним судом України у справі про визнання незаконними дій державного реєстратора Нововодолазької районної державної адміністрації по здійсненню 01.11.2007 державної реєстрації змін до установчих документів Товариства; зобов'язання державного реєстратора Нововодолазької районної державної адміністрації скасувати державну реєстрацію змін до установчих документів Товариства та виключення з ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців реєстраційний запис № 1 000147 від 01.11.2007 було прийнято рішення, яким касаційну скаргу ОСОБА_8 задоволено, постанову Харківського окружного адміністративного суду від 17.03.2011 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду 29.08.2011 у справі № 2а-1751/11/2070 скасовано, ухвалено по справі нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_12 відмовлено;

- 16.08.2016 ухвалою Вищого адміністративного суду України у справі № 2а-1751/11/2070 було здійснено поворот виконання постанови Харківського окружного адміністративного суду від 17.03.2011 шляхом зобов'язання державного реєстратора Нововодолазької РДА включити до ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців реєстраційний запис № 1 000147 від 01.11.2007.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання недійсним Статуту Товариства в редакції 01.11.2007 позивач зазначив, що наведеними вище судовими рішеннями Вищого адміністративного суду України відновлюється юридична чинність Статуту Товариства, затвердженого рішенням загальних зборів учасників від 01.11.2007, що має наслідком скасування державної реєстрації Статуту, який визначає ОСОБА_2, а також інших осіб, учасниками Товариства, відтак, частка ОСОБА_2 у статутному капіталі Товариства підлягає зменшенню та взагалі його право участі у Товаристві, а також правомірність його входження до складу учасників Товариства ставиться під сумнів, що неминуче призводить до порушення інтересів позивача, а також завдання йому майнової шкоди.

Водночас, позивач стверджував про відсутність у загальних зборів учасників Товариства, що відбулися 1 листопада 2017, права вносити зміни до складу учасників, здійснювати перерозподіл часток учасників та затверджувати Статут, оскільки перехід прав на частку не був оформлений як цивільно-правова угода. Вказана обставина з урахуванням приписів ч. 3 ст. 29 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців", на думку позивача, є підставою для визнання Статуту Товариства у редакції від 01.11.2017 недійсним.

Задовольняючи позовні вимоги, господарські суди попередніх інстанцій виходили з того, що в порушення вимог ст. 29 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців", ст. 626 ЦК України, сторонами не надано до суду належних доказів щодо переходу частки у розмірі 50% учасника у статутному капіталі, від ОСОБА_4 до ОСОБА_8, а тому суди зазначили, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими. Господарські суди також зауважили, що загальні збори не мали права вносити зміни в установчі документи щодо зміни складу учасників та перерозподілу часток в статутному капіталі та затверджувати Статут Товариства, без надання учасниками зазначених цивільно-правових угод про купівлю-продаж часток у статутному капіталі загальним зборам учасників. При цьому, за висновком господарського суду апеляційної інстанції, оскільки на даний момент рішення загальних зборів Товариства від 04.06.2015 про включення ОСОБА_2 до складу учасників Товариства, та затверджений Статут Товариства у новій редакції не визнано в судовому порядку недійсним, Статут Товариства в редакції від 01.11.2007 порушує права та законні інтереси позивача, що є підставою для визнання його недійсним, та, як наслідок, скасування.

Однак, Вищий господарський суд України не може погодитися з такими висновками господарських судів попередніх інстанцій з огляду на таке:

Згідно з ст. 55 Конституції України та ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 1 ст. 1 ГПК України визначено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Зокрема, згідно з приписами п. 4 ч. 1 ст. 12 ГПК України справи господарським судам підвідомчі справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов'язаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, правами та обов'язками учасників (засновників, акціонерів, членів) такої особи, крім трудових спорів.

Як передбачено ст. 167 ГК України, під корпоративними правами слід розуміти права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Отже, виходячи з наведеного та, враховуючи зміст положень пункту 4 частини першої статті 12 ГПК України та статті 167 ГК України, фізична особа має право на звернення з позовом до господарського суду як сторона у корпоративному спорі.

Саме як сторона корпоративного спору, звернувся до господарського суду позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги порушенням його корпоративних прав учасника.

Вирішуючи даний спір господарським судам належало зокрема встановити - які саме корпоративні права позивача порушені Статутом Товариства в редакції від 01.11.2017 та надати оцінку тому, чи обраний позивачем спосіб захисту порушеного права є належним.

За змістом положень ст. 143 ЦК України, ст. 82 ГК України та ст. 4 Закону України "Про господарські товариства" статут є установчим документом товариства з обмеженою відповідальністю, який зокрема має містити відомості про розмір статутного капіталу з визначенням часток кожного учасника товариства.

Крім того, ст. 117 ЦК України, ст. 88 ГК України та ст. 11 Закон України "Про господарські товариства" визначений обов'язок учасника товариства додержуватися установчих документів та виконувати рішення загальних зборів.

Отже, з огляду на зміст зазначених правових норм, статут товариства з обмеженою відповідальністю за своєю правовою природою є індивідуальним актом ненормативного характеру, який містить у собі волевиявлення вищого органу управління товар дотримання якого є обов'язковим для учасників товариства.

Відповідно до приписів п. 2 ч. 1 ст. 145 ЦК України, ст.ст. 41 та 58 Закону України "Про господарські товариства" внесення змін до статуту товариства віднесено до виключної компетенції загальних зборів товариства.

Відповідно до ч. 5 ст. 98 ЦК України право на оскарження рішень загальних зборів товариства належить лише учаснику товариства.

Враховуючи наведені вище норми господарського процесуального законодавства та виходячи з правової природи статуту товариства з обмеженою відповідальністю і законодавчо визначеного порядку внесення змін до статуту товариства правом оспорювати відповідні положення статуту щодо змін у складі учасників товариства наділені виключно ті особи, які були учасниками цього товариства на момент внесення змін.

При цьому, під час вирішення корпоративних спорів слід виходити з того, що особа стає носієм корпоративних прав з моменту вступу до інших юридичних осіб. Тому, рішення органів юридичної особи, прийняті до вступу позивача до складу її учасників не можуть бути визнані такими, що порушують його корпоративні права. Аналогічна правова позиція викладена у п. 2.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 25.02.2016 № 4 "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних правовідносин".

Як встановили господарські суди попередніх інстанцій, позивач став учасником Товариства 04.06.2015. У той же час господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що станом на 01.11.2007 позивач не був володільцем корпоративних прав у Товаристві, як і не був володільцем майнових прав на частку майна Товариства.

Отже, встановлені господарськими судами попередніх інстанцій обставини свідчать про відсутність будь-яких корпоративних прав у позивача на момент прийняття оспорюваного Статуту Товариства.

Враховуючи викладене, прийняття загальними зборами Товариства рішення від 01.11.2007, на яких в тому числі вирішувалося питання щодо відчуження часток учасників Товариства та вступ нового учасника до Товариства, що стало підставою для затвердження оспорюваної позивачем редакції Статуту, не може порушувати права позивача, оскільки він не був учасником Товариства у вказаний період часу.

Рішення загальних зборів учасників Товариства від 01.11.2007 про затвердження змін до Статуту Товариства у встановленому чинним законодавством порядку недійсним не визнавалось, що свідчить про його легітимність, а відтак і про відсутність у зв'язку з цим підстав для визнання недійсною редакції Статуту у редакції 01.11.2007.

Крім того, встановлені господарськими судами попередніх інстанцій обставини свідчать про те, що спір щодо частки позивача у статутному капіталі Товариства фактично виник за наслідками прийняття Вищим адміністративним судом України судових рішень у адміністративній справі № 2а-1751/11/2070.

У зв'язку з наведеною обставиною Вищий господарський суд України звертає увагу на таке:

Згідно із ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справах "Пономарьов проти України", "Рябих проти Російської Федерації", "Нєлюбін проти Російської Федерації") одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Принцип правової визначеності вимагає, серед іншого, щоб якщо суди ухвалили остаточне рішення в питанні, то їх рішення не піддавалося би сумніву. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру.

Відповідно до ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У даному випадку, звернення позивача із позовом у цій справі свідчить про незгоду з остаточним та обов'язковим рішенням адміністративного суду, що не узгоджується із принципом правової визначеності.

Виходячи з наведеного, господарськими судами попередніх інстанцій у даному випадку до спірних правовідносин неправильно застосовано норми матеріального права, у зв'язку з чим Вищий господарський суд України вважає за необхідне скасувати попередні судові рішення та прийняти нове рішення у справі про відмову в задоволенні позову.

Як вбачається зі змісту оспорюваного рішення, яке залишено без змін постановою апеляційної інстанції, господарським судом було в тому числі скасовано вжиті ухвалою господарського суду Харківської області від 07.10.2016 у справі № 922/3350/16 заходи забезпечення позову (з урахуванням ухвали суду від 16.12.2016 про часткове скасування заходів забезпечення позову).

Відповідно до вимог ст. 68 ГПК України питання про скасування забезпечення позову вирішується господарським судом, що розглядає справу, із зазначенням про це в рішенні чи ухвалі.

Враховуючи, що в даному випадку Вищий господарський суд України дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, рішення та постанова суду апеляційної інстанції в частині скасування вжитих ухвалою господарського суду Харківської області від 07.10.2016 у справі № 922/3350/16 заходів забезпечення позову підлягають залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119-11112 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_8 задовольнити.

Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 03.08.2017 та рішення господарського суду Харківської області від 27.02.2017 у справі № 922/3350/16 скасувати в частині вирішення позовних вимог та прийняти в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову відмовити.

В іншій частині постанову Харківського апеляційного господарського суду від 03.08.2017 та рішення господарського суду Харківської області від 27.02.2017 залишити без змін.

Стягнути з Фізичної особи ОСОБА_2 (61001, АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, (паспорт НОМЕР_3, виданий 04.07.1996 Московським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області) на користь ОСОБА_8 (АДРЕСА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків ідентифікаційний податковий номер НОМЕР_2, (паспорт НОМЕР_4, виданий 26.11.1997 ЦВМ ДзержинськогоРВ ХМУ УМВС України в Харківській області) 1 515,80 грн. судового збору з апеляційної скарги та 1653,60 грн. судового збору з касаційної скарги.

Видачу відповідних наказів доручити господарському суду Харківської області.

Здійснити поворот виконання наказу господарського суду Харківської області від 17.03.2017 № 922/3350/16 про примусове виконання рішення господарського суду Харківської області від 27.02.2017 - у разі подання доказів такого виконання.

Головуючий суддя:В. Картере
Судді: Т. Барицька
Н. Губенко