РІШЕННЯ

06.12.2017Справа №910/17317/17

Господарський суд міста Києва у складі судді Курдельчука І.Д., за участю секретаря судового засідання Ковалівської О.М., розглянув у відкритому судовому засіданні

справу № 910/17317/17

за позовом публічне акціонерне товариство «Укрнафта», м. Київ,

до Державного агентство резерву України, м. Київ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Міністерство фінансів України, м. Київ, та Міністерство аграрної політики та продовольства України, м. Київ,

про стягнення 486 650 666,09 грн.

за участю представників:

позивача - Сєрова Є.І. (довіреність від 23.08.2017 №10-541/д);

відповідача - Михайлюка А.З. (довіреність від 14.03.2017 № 983/0/4-17),третьої особи 1 - Наталич А.А..(довіреність від 22.05.2017 № 13030-08/4),

третьої особи 2 - Теслі С.М. (довіреність від 14.11.2017 № 31-4/23).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Укрнафта» (далі - Товариство) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного агентства резерву України (далі - Агентство) про стягнення: 322 264 033 грн. пені; 7 376 005,11 грн. 3 % річних; 157 010 627,98 грн. втрат від інфляції, а всього 486 650 666,09 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.10.2017 порушено провадження у справі та призначено судовий розгляд на 16.11.2017; залучено до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Міністерство фінансів України (далі - Мінфін) та Міністерство аграрної політики та продовольства України (далі - Мінагро).

15.11.2017 відповідач подав суду відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог.

15.11.2017 позивач подав суду письмові пояснення по справі та клопотання про долучення до матеріалів справи довіреності.

16.11.2017 позивач подав суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив суд стягнути з відповідача: 159 630 814,17 грн. втрат від інфляції; 324 989 655,32 грн. пені; 7 672 122,10 грн. 3 % річних (за новий період).

Питання щодо прийняття вказаної заяви було відкладено у наступне судове засідання.

30.11.2017 позивач подав до суду письмові пояснення, щодо заяви про збільшення розміри позовних вимог.

01.12.2017 позивач подав до суду письмові пояснення, щодо відзиву на позовну заяву Агентства та вказав, що вважає його безпідставним.

06.12.2017 третя особа-1 подала до суду письмові пояснення по суті спору.

06.12.2017 позивач подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив суд стягнути з відповідача: 159 630 814,17 грн. втрат від інфляції; 326 140 473,66 грн. пені; 7 806 720,73 грн. 3 % річних (за новий період).

Відповідно до пункту 3.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (далі - Постанова № 18) передбачені частиною четвертою статті 22 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Згідно з частиною третьою статті 55 ГПК України ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір, - з обов'язковим зазначенням про це як у вступній, так і в описовій частині рішення. При цьому питання щодо повернення зайво сплаченої суми судового збору у зв'язку із зменшенням позовних вимог вирішується господарським судом на загальних підставах і в порядку, визначеному законодавством. Якщо ж до заяви про збільшення розміру позовних вимог не додано доказів сплати суми судового збору у встановленому порядку та розмірі (з урахуванням такого збільшення), то відповідна заява повертається господарським судом на підставі пункту 4 частини першої статті 63 ГПК України, а у разі якщо відповідні недоліки виявлено після прийняття господарським судом заяви про збільшення розміру позовних вимог, суд стягує несплачені в установленому порядку та розмірі суми судового збору за результатами розгляду справи на підставі статті 49 ГПК України.

Подані Товариством заяви від 16.11.2017 та від 03.12.2017 про збільшення позовних вимог є по суті заявами про заявлення нових позовних вимог, оскільки позивачем заявлено вимоги про стягнення пені та 3 % річних за період, що виходить за межі заявленого при поданні позову.

Таким чином, подані позивачем заяви не відповідають вимогам статті 22 ГПК України та не приймаються судом до розгляду.

Представник позивача у судовому засіданні 06.12.2017 надав пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представники відповідача та третіх осіб надали пояснення по суті спору; проти задоволення позовних вимог заперечили.

У судовому засіданні 06.12.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення відповідно до статті 85 ГПК України.

Судом, у відповідності до вимог статті 811 ГПК України, складалися протоколи судових засідань, які долучені до матеріалів справи.

Розглянувши подані учасниками процесу документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників учасників процесу, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

29.12.1998 Мінфіном, Товариством та Державним комітетом України по матеріальних резервах (правонаступником якого є Агентство) та Міністерством аграрного комплексу (правонаступником якого є Мінагро) було укладено генеральну угоду № 28/552 про порядок та умови поставки нафти підприємствами АТ «Укрнафта» Дежавному комітетові України по матеріальних резервах та розрахунки за неї (далі - Угода), за умовами якої:

- на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 10.12.1998 № 1953 Товариство, починаючи з січна 1999 року рівномірно щомісяця виділяє до державного резерву 1 500 тис. тонн нафти для переробки її на нафтопереробних підприємств для державних потреб по ціні 80 доларів США з ПДВ за тону з перерахуванням у валюту України за курсом Національного банку, що склався на день поставки. Розрахунок за поставлену нафту проводяться Мінагро за рахунок коштів передбачених в державному бюджеті на фінансування витрат агропромислового комплексу (пункт 1.1 Угоди);

- Товариство укладає договір на поставку нафти з Агентством згідно з графіком, затвердженим Держнафтогазпромом та Агентством (пункт 2.1 Угоди);

- на підставі оформлених Товариством та Агентством актів прийому-передачі нафти нафтогазодобувними управліннями не пізніше 5 числа наступного місяця складається акт прийому-передачі нафти, з обов'язковим наданням податкових накладних, які підписуються керівниками Товариства та Агентства (пункт 3.1 Угоди);

- Мінфін на підставі актів прийому-передачі фінансує Мінагро на вартість отриманої нафти, з подальшим перерахуванням коштів Агентству для розрахунків з Товариством (пункт 3.2 Угоди);

- Угода вступає в юридичну силу з моменту поставки нафти від Товариства на і діє до повного завершення розрахунків (пункт 4.3 Угоди).

15.01.199 Товариством і Агентством на виконання пункту 2.1 Угоди було укладено угоду № 28/2 (далі - Угода № 28/2), за умовами якої:

- Угода № 28/2 укладена на постачання в 1999 році нафти на нафтопереробні підприємства для державних потреб на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 10.12.1998 № 1953 в обсязі 1 500 000 тонн (пункт 1.1 Угоди № 28/2);

- оплата за нафту здійснюється Агентством протягом п'яти днів з моменту поставки нафти на завод на основі телетайпограми і двостороннього акта приймання-передачі на розрахункові рахунки структурних одиниць Товариства за окремим листом (пункт 6.1 Угоди № 28/2).

01.02.2000 Товариством і Агентством було підписано акт звірки розрахунків згідно з яким заборгованість відповідача перед позивачем складала 109 939 458,64 грн.

Рішенням Вищого арбітражного суду України від 25.01.2001 зі справи № 8/160 було задоволено позов Товариства та стягнуто з Агентства 130 614 067,93 грн., з яких: 109 939 460,27 грн. заборгованості, яка виникла на підставі Угоди та Угоди № 28/2; 2 634 547,04 грн. 3 % річних за період з 01.02.2000 по 19.11.2000; 18 036 060,62 грн. втрат від інфляції за період з лютого по вересень 2000 року.

Вказане рішення було залишено без змін постановою Вищого арбітражного суду України від 18.04.2001, на виконання якої було видано відповідний наказ.

Позивач вказує, що станом на день подання даного позову заборгованість у сумі 102 555 442,93 грн. залишається несплаченою, а тому ним нараховано та заявлено до стягнення 157 010 627,98 грн. втрат від інфляції, 7 376 005,11 грн. 3 % річних і 322 264 033 грн. пені.

Суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з такого.

Позивач, отримавши наказ суду ще у 2001 році не вживав всіх необхідних та залежних від нього заходів спрямованих на виконання судового рішення, наслідком чого стало пропущення строку пред'явлення наказу до виконання.

Крім того, в даному випадку також сплинув строк позовної давності на пред'явлення вимог про стягнення пені, 3 % річних і втрат від інфляції, виходячи з такого.

Статтею 256 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з частиною першою статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 ЦК України), а спливає у відповідні місяць та число останнього року строку, якщо строк визначений роками (частина перша статті 254 ЦК України).

Відповідно до статті 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Слід зазначити, що з моменту отримання наказу позивачем по справі № 8/160 минуло 16 років, а з моменту укладення угод 18 років.

Крім того, закінчився строк пред'явлення наказу від 18.09.2008 № 34/3-8/160, що встановлено постановою Київського апеляційного господарського суду від 01.11.2017 зі справи № 34/3-8/160.

Тобто Товариство мало достатньо часу для пред'явлення позовних вимог, проте без поважних причин не зверталося до суду з відповідним позовом.

Оскільки, відповідачем заявлено застосування строку позовної давності, то є підстави для застосування статті 267 ЦК України.

Крім того, відповідно до статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до пункту 5.3 постанови пленум Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» зі спливом позовної давності за вимогою про повернення або сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, передбачених статтями 536, 625 ЦК України, і сум інфляційних нарахувань згідно з тією ж статтею 625 ЦК України (незалежно від періоду часу, за який обчислено відповідні суми процентів та інфляційних нарахувань,оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу); так само у разі спливу позовної давності за вимогою про повернення безпідставно набутого майна (статті 1212, 1213 ЦК України) спливає й позовна давність за вимогою про відшкодування доходів від такого майна (стаття 1214 названого Кодексу).

Інші доводи позивача, викладені ним у позові та поясненнях, суд вважає непереконливими та такими, що не відповідають приписам чинного законодавства, спростовуються матеріалами та встановленими обставинами справи.

Саме на позивачеві лежить тягар доказування тих обставин, на які він посилається, заявляючи позовні вимоги.

Відповідно до частини першої статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово (частина друга статті 32 ГПК України).

Відповідно до частини першої статті 33 ГПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог чи заперечень.

Згідно із статтею 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до пункту 2.3 Постанови №18 якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи; крім того, неподання позивачем витребуваних господарським судом матеріалів, необхідних для вирішення спору, тягне за собою правові наслідки у вигляді залишення позову без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 81 ГПК України.

Позивач не подав доказів в підтвердження обставин, викладених у позовній заяві, та підстави для задоволення позовних вимог документально не підтвердив.

З огляду на наведене у позові слід відмовити.

За приписами статті 49 ГПК України судові витрати зі справи слід покласти на позивача.

Керуючись статтями 43, 49, 75, 82 - 85 ГПК України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Відповідно до частини п'ятої статті 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня підписання повного рішення шляхом подачі апеляційної скарги до місцевого господарського суду.

Відповідно до статті 87 ГПК України повне рішення та ухвали надсилаються сторонам, прокурору, третім особам, які брали участь в судовому процесі, але не були присутні у судовому засіданні, рекомендованим листом з повідомленням про вручення не пізніше трьох днів з дня їх прийняття або за їх зверненням вручаються їм під розписку безпосередньо у суді.

Повне рішення складено 12.12.2017.

Суддя І.Д. Курдельчук