КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" грудня 2017 р. Справа№ 910/10715/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Сітайло Л.Г.

Пашкіної С.А.

при секретарі Матюхіні І.В.

За участю представників:

від позивача: не з'явились

від відповідача 1: Оксененко К.П. - представник за довіреністю від 30.05.2017

від відповідача 2: не з'явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрпакінвест»

на рішення Господарського суду міста Києва від 26.09.2017

у справі № 910/10715/17 (суддя Головатюк Л.Д.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрпакінвест»

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Юпол»

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Вельд-Пак»

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про визнання недійсним укладеного між сторонами договору про переведення боргу № 15/02/16 від 15.02.2016 як такого, при укладенні якого директор позивача був введений в оману директором відповідача 2 та не усвідомлював ймовірних наслідків укладення подібних договорів.

Також позивач зазначив про те, що у позивача були відсутні кошти для виконання подібного зобов'язання та будь-які юридичні підстави переведення на позивача боргу відповідача 2, а за укладення такого договору, за свідченнями директора позивача, директор відповідача 2 обіцяв йому грошову винагороду.

З огляду на вказані обставини, позивач стверджує, що волевиявлення директора позивача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі, а сам правочин не передбачав його реальне виконання, поза як у позивача ні на момент укладення договору, ні в подальшому не було для цього коштів, і керівництвом не планувалось виконувати будь-які роботи з залучення таких коштів, а відтак, такий договорів має бути визнаний недійсним в порядку, встановленому ст. 207 ГК України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.09.2017, повний текст якого складений 04.10.2017, у справі № 910/10715/17 в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрпакінвест» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва по справі № 910/10715/17 від 25.09.2017 та постановити нове рішення, яким визнати недійсним договір про переведення боргу № 15/02/16 від 15.02.2016.

В апеляційній скарзі позивач послався на ті самі обставини, що й при зверненні до суду з позовом, фактично скопіювавши текст позовної заяви та зазначивши додатково про те, що в судовому засіданні представник відповідача 2 не надав ніяких доказів переведення свого боргу перед відповідачем 1 на позивача, оскільки між даними підприємствами не існувало ніяких договорів, а сам борг був переведений незаконно без наявності юридичних на те підстав.

Ухвалою від 13.11.2017 колегії суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді Пашкіна С.А., Сітайло Л.Г. відновлено строк подання апеляційної скарги, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрпакінвест» на рішення Господарського суду міста Києва від 26.09.2017 у справі № 910/10715/17 прийнято до розгляду та порушене апеляційне провадження.

Позивач та відповідач 2 представників в судове засідання не направили, про причини неявки суду не повідомили.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, а також те, що явка представників сторін в судове засідання не визнана обов'язковою, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги у відсутність представників позивача та відповідача 2 за наявними матеріалами апеляційного провадження.

Під час розгляду справи представник відповідача 1 проти задоволення апеляційної скарги заперечив та просив залишити її без задоволення, а оспорюване рішення суду першої інстанції - без змін.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача 1, з урахуванням правил ст. ст. 99, 101 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі, колегія суддів встановила таке.

07.08.2015 відповідач 1 як постачальник та відповідач 2 як покупець уклали договір поставки № 7/08/15 (далі Договір поставки) (а.с. 47), за умовами якого відповідач 1 в порядку та на умовах, визначених цим договором, зобов'язався поставити та передати у власність відповідача 2, а відповідач 2 - прийняти та оплатити полімери.

15.02.2016 відповідач 1 як первісний боржник, позивач, як новий боржник та відповідач 1 як кредитор уклали договір про переведення боргу № 15/02/16 (далі Договір) (а.с. 45), в п. 1 якого погодили, що цим договором регулюються відносини, пов'язані із заміною зобов'язаної сторони (первісного боржника) у зобов'язанні, що виникає із Договору поставки, укладеного між первісним боржником та кредитором.

Відповідно до п. 2 Договору відповідач 2 переводить на позивача борг (грошове зобов'язання) у розмірі 100 000 грн., що виник на підставі п. 3.3 Договору поставки, а позивач погоджується виконати зазначене грошове зобов'язання у повному обсязі та з урахуванням усіх штрафів, пені та валютних коливань, що зазначені в Договорі поставки, але не включені до суми боргу згідно цього договору.

Позивач, підписуючи цей договір, підтверджує, що йому була передана вся необхідна інформація (документація), пов'язана із Договором поставки, зокрема і та, що стосується спорів і суперечностей за Договором поставки між відповідачем 1 та відповідачем 2 (п. 5 Договору).

Відповідно до п. 7 Договору цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін.

Договір складений при повному розумінні сторонами його умов та термінології українською мовою у трьох автентичних примірниках, які мають однакову юридичну силу, - по одному для кожної із сторін (п. 11 Договору).

Суд першої інстанції відмовив позивачу у задоволенні вимог про визнання Договору недійсним, що колегія суддів вважає вірним з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьої, п'ятою, шостою ст. 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що:

- судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.;

- зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України);

- відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Щодо посилань позивача на те, що при укладенні Договору директор позивача був введений в оману директором відповідача 2 та не усвідомлював ймовірних наслідків укладення подібних договорів, і що за укладення такого договору, за свідченнями директора позивача, директор відповідача 2 обіцяв йому грошову винагороду, колегія суддів зазначає про таке.

Частина 1 ст. 230 ЦК України встановлює, що, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Пункт 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», встановлює, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Згідно з п. 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв'язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Позивач не вказує в своїй позовній заяві, щодо яких саме обставин під час укладання спірного Договору він був введений в оману. Позивачем також не надано суду доказів наявності умислу з боку відповідача, істотності значення обставин, щодо яких мала місце омана, та самого факту обману.

При цьому, щодо посилань позивача на кримінальне провадження № 0001145 від 06.06.2016, розпочате за фактом заподіяння значної майнової шкоди шляхом обману, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 192 Кримінального кодексу України, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції щодо того, що сам факт порушення кримінального провадження не є доказом вчинення з боку відповідача 2 при укладанні спірного договору обману, адже за приписами ч. 4 ст. 35 ГПК України преюдиціальне значення надається лише вироку суду у кримінальному провадженні, тобто обставини, вказані в інших процесуальних документах у кримінальному провадженні, в тому числі і в матеріалах органів досудового розслідування, можуть враховуватися судами при розгляді господарських справ з урахуванням ст. 43 ГПК щодо оцінки доказів, а не ст. 35 ГПК стосовно преюдиційності фактів.

За таких обставин, враховуючи що у кримінальному провадженні № 0001145 від 06.06.2016 наразі тільки проводиться досудове розслідування, обставини наявності в діях відповідачів (відповідача 2) умислу, істотності значення обставин, щодо яких мала місце омана, та самого факту обману мають бути доведені позивачем в загальному порядку, відповідно до положень ст. 33, 34 ГПК України, проте жодних інших доказів, ніж заява позивача про вчинення кримінального правопорушення до правоохоронних органів та протоколи допитів свідка та потерпілого, які в господарському процесі не є належними та допустимими доказами в розумінні ст. 33, 34 ГПК України, матеріали справи не містять.

При цьому, враховуючи, що, за твердженням директора позивача, директором відповідача 2 йому була обіцяна винагорода за укладення Договору, незважаючи на що Договір був підписаний, не може вважатися доведеним, що директор позивача не усвідомлював правові наслідки укладення Договору, і що його дії не відповідали його внутрішній волі.

Крім того, слід зазначити про таке.

Частиною 1 статті 232 ЦК України встановлено, що правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Згідно з п. 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» зловмисна домовленість - це умисна змова представника однієї сторони правочину з другою стороною, внаслідок чого настають несприятливі наслідки для особи, від імені якої вчинено правочин. У визнанні правочину недійсним з відповідної підстави доведенню підлягає не наявність волі довірителя на вчинення правочину, а існування умислу представника, який усвідомлює факт вчинення правочину всупереч інтересам довірителя, передбачає настання невигідних для останнього наслідків та бажає чи свідомо допускає їх настання. Наслідком такого визнання, крім загальних наслідків, визначених статтею 216 ЦК України, є виникнення у довірителя права вимагати від свого представника і другої сторони, зокрема, солідарного відшкодування збитків. При цьому представником не може вважатися орган юридичної особи, в тому числі її керівник, навіть якщо він діяв всупереч інтересам цієї особи: представництво в даному разі визначається за правилами глави 17 названого Кодексу.

Положення наведеної статті стосуються лише тих правочинів, які вчиняються особою (фізичною або юридичною) не самостійно, а через представника. Представник, вчиняючи правочин, не виражає власну волю - його завдання полягає в тому, щоб донести до контрагента волю особи, яку він представляє, оскільки відповідно до ст. 237 ЦК представник зобов'язаний або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку він представляє. Але в силу зловмисної домовленості представника й контрагента воля довірителя не знаходить свого вираження, а підмінюється волею представника, який фактично вступає у змову з контрагентом з метою одержати власну чи обопільну вигоду або створити негативну ситуацію для довірителя, що і є підставою для визнання таких правочинів недійсними.

Зі змісту Договору слідує, що його підписано директорами позивача та відповідачів, тобто юридичними особами самостійно через свої органи управління, а не через представників, а відтак, положення статті 232 ЦК України до спірних правовідносин не застосовуються.

Водночас колегія суддів зауважує позивачу на тому, що відповідно до чинного законодавства порушення органами управління юридичної особи своїх обов'язків щодо представництва є підставою для стягнення збитків з відповідних осіб, а не підставою для вимог визнати в судовому порядку недійсним договір, вчинений такими особами.

Щодо посилань позивача на те, що в нього були відсутні кошти для виконання подібного зобов'язання та будь-які юридичні підстави переведення на позивача боргу відповідача 2, що сам правочин не передбачав його реальне виконання, позаяк у позивача ні на момент укладення договору, ні в подальшому не було для цього коштів, і керівництвом не планувалось виконувати будь-які роботи з залученням таких коштів, колегія суддів зазначає про таке.

Стаття 627 ЦК України встановлює, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відповідно до ст. 44 ГК України підприємництво здійснюється на основі, зокрема, комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.

Згідно з положеннями ст. 520 ЦК України боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Отже, положеннями чинного законодавства укладення договору про переведення боргу не поставлено в залежність від наявності у нового боржника будь-яких договірних відносин як з кредитором, так і з первісним боржником, а також від наявності у нового боржника можливості виконати прийняте на себе за таким договором зобов'язання, а відтак, посилання позивача на вказані обставини як на підставу для визнання Договору недійсним колегією суддів до уваги не приймаються .

До того ж, слід зазначити про те, що за загальним правилом, невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним (п. 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»), а відтак обставини невиконання новим боржником своїх зобов'язань перед кредитором через відсутність у нього коштів не є підставою для визнання договору недійсним.

Частина 1 ст. 207 ГК України встановлює, що господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Дослідивши наявні в матеріалах справи документальні докази, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не доведено наявності встановлених цивільним законодавством умов для визнання Договору недійсними з підстав, зазначених ним у позовній заяві.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрпакінвест» задоволенню не підлягає, рішення Господарського суду міста Києва від 26.09.2017 у справі № 910/10715/17 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи, підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до приписів ст. 49 ГПК України судові витрати по справі за звернення з апеляційною скаргою покладаються на позивача.

Керуючись ст. 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрпакінвест» на рішення Господарського суду міста Києва від 26.09.2017 у справі № 910/10715/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 26.09.2017 у справі № 910/10715/17 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/10715/17.

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді Л.Г. Сітайло

С.А. Пашкіна