ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" грудня 2017 р.Справа № 922/3444/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Прохорова С.А.

при секретарі судового засідання Яковенко Ю.В.

розглянувши справу

за позовом Публічне АТ "Центренерго" в особі відокремленого підрозділу Зміївської ТЕС , с. Слобожанське
до Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Електромонтажник", с. Слобожанське
про стягнення коштів
за участю представників:

позивача - ОСОБА_2 за довіреністю №446/22 від 13.12.2016

відповідача - ОСОБА_3 адвокат за договором від 26.10.2017

ВСТАНОВИВ:

Публічне АТ "Центренерго" в особі відокремленого підрозділу Зміївської ТЕС звернулося до суду з позовом про стягнення з Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Електромонтажник" заборгованості за договором постачання теплової енергії в гарячій воді №126 від 01.04.2004 в розмірі 534 709,19 грн., 64 547,96 грн. пені, 29 229,81 грн. інфляційних втрат, 7 838, 81 грн. річних.

Ухвалою суду від 11 жовтня 2017 року було порушено провадження по справі та призначено її розгляд на 31 жовтня 2017 року.

Представник позивача у судовому засіданні 31 жовтня 2017 року позовні вимоги підтримував в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні.

Також позивач звернувся до суду із заявою (вх. № 34393 від 19.10.2017) про долучення до матеріалів справи доказів, поданих до суду, які досліджені судом та долучені до матеріалів справи.

Позивач звернувся до суду із заявою (вх. № 37579 від 14.11.2017) про долучення до матеріалів справи доказів, які досліджені судом та долучені до матеріалів справи.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву (вх. № 35758 від 14.11.2017) відповідно до якого заперечує проти позовних вимог частково, вказує, що заборгованість за теплову енергію перед позивачем за період з березні по 31 серпня 2017 року становить 380 881,04 грн. Також просить суд розстрочити погашення суми заборгованості на три місяці від дня ухвалення судового рішення.

Розгляд справи було відкладено на 06.12.2017.

Позивач звернувся до суду із заявою (вх. № 40160 від 04.12.2017) про долучення до матеріалів справи доказів, а саме акту звірки та розрахунку суми позову, які досліджені судом та долучені до матеріалів справи.

Згідно наданого позивачем та підписаного сторонами акту звірки, а також розрахунку суми позову у відповідача наявна перед позивачем несплачена заборгованість за теплову енергію за період з 01.09.2017 по 30.11.2017 в сумі 288881,04 грн.

Також позивач надав суду заперечення на відзив відповідача (вх. №40758 від 06.12.2017), які досліджені судом та долучені до матеріалів справи.

Норми ст. 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

В силу вимог ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

За висновками суду, в матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, в судові засідання з'являлися повноважні представники сторін які надавали письмові пояснення та заперечення, докази на підтвердження власних правових позицій, внаслідок чого справа може бути розглянута за результатами повного та всебічного розгляду спору.

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.

Між Публічним акціонерним товариством «Центренерго» в особі відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції (далі за текстом - Позивач) та Обєднання співвласників багатоквартирних будинків «Електромонтажник» (далі за текстом - Відповідач) було укладено договір № 126 від 01.04.2004 року про постачання теплової енергії в гарячій воді, згідно з якими Позивач зобовязаний був постачати енергію в гарячій воді в потрібних обсягах Відповідачу, а Відповідач належним чином сплачувати їх вартість.

Відповідно до п.10.1. договору, строк його дії визначений сторонами до 31.12.2004 р. При цьому, договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією зі сторін (п.10.4. договору).

Враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів наявності звернень сторін про припинення дії договору, беручи до уваги здійснення в 2017 році сторонами дій направлених на його виконання (поставка позивачем теплової енергії та її прийняття відповідачем), суд дійшов висновку про його пролонгацію, зокрема, на 2017 рік.

Облік споживання теплової енергії проводиться розрахунковим способом, після встановлення та прийняття до комерційної експлуатації приладів обліку теплової енергії облік споживання виконується за показаннями приладів (п.5.1. договору).

Відповідно до п. 6.1. договору, розрахунки за теплову енергію, що споживається, проводяться в грошовій формі відповідно до встановлених тарифів. По взаємній згоді споживача й енергопостачальної організації розрахунки можуть провадиться й в іншій формі, не суперечній законодавству України.

Розрахунковим періодом є календарний місяць, по результатам якого складається та підписується обома сторонами акти звірки (в 2-х примірниках). Для підписання та отримання акту звірки споживач зобов'язаний не пізніше 15 числа місяця наступного за розрахунковим являтися до абонентської служби енергопостачальної організації. У разі неповернення споживачем акта звірки енергопостачальній організації до початку наступного розрахункового періоду, цей акт вважається прийнятим та погодженим споживачем.

Відповідно до п. 6.5. договору відповідач (споживач) за 10 днів до початку розрахункового періоду сплачує позивачу 100% вартості зазначеної в договорі кількості теплової енергії, передбаченої на розрахунковий період, з урахуванням залишкової суми (сальдо) розрахунків на початок місяця.

Як вказує позивач, внаслідок неналежного виконання Відповідачем зобовязань по своєчасній та повній сплаті вартості отриманих послуг, станом на 31 серпня 2017 року у Відповідача виникла заборгованість перед Позивачем у сумі 534 709,19 грн. за постачання теплової енергії в гарячій воді, що стало причиною для звернення його з позовом до суду.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, суд виходить з наступного.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про електроенергетику", енергія - електрична чи теплова енергія, що виробляється на об'єктах електроенергетики і є товарною продукцією, призначеною для купівлі-продажу.

Регулювання відносин у сфері теплопостачання має певні особливості, викликані такими об'єктивними умовами функціонування систем теплопостачання, як, крім іншого, наявністю поділу господарської діяльності у сфері теплопостачання на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії; централізованим теплопостачанням споживачів від теплоелектроцентралей і котелень, які входять до об'єднаної енергетичної системи України - ст. 5 Закону України Про теплопостачання.

Відповідно до ст.ст. 1, 19 Закону України Про теплопостачання, теплова енергія - товарна продукція, що виробляється на об'єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу. Вироблена теплова енергія постачається споживачу згідно з договором купівлі-продажу.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 ЦК України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обовязку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обовязків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

У відповідності із ст. 173 ГК України та ст. 509 ЦК України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший субєкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконати її обовязку.

Господарські зобовязання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України).

За змістом ст. 1 Закону України Про теплопостачання споживачем теплової енергії визнається особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 193 ГК України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

В статті 275 ГК України передбачено, що за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується, а згідно ч. 7 цієї статті оплата енергії, що відпускається, здійснюється відповідно до умов договору. Договір може передбачати попередню оплату, планові платежі з наступним перерахунком або оплату, що проводиться за вартість прийнятих ресурсів.

За приписами ч.7 ст. 276 ГК України оплата енергії, що відпускається, здійснюється відповідно до умов договору. Договір може передбачати попередню оплату, планові платежі з наступним перерахунком або оплату, що проводиться за вартість прийнятих ресурсів.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ч.1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частина 1 ст. 628 Цивільного кодексу України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач свої зобов'язання за договором № 126 від 01.04.2004 р. виконував в повному обсязі. Проте, відповідач свої обов'язки щодо своєчасного розрахунку за користування послугами належним чином не виконував, в результаті чого у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість, яка станом на 31 серпня 2017 року становила 534709,19 грн. та за стягненням якої позивач й звернувся до суду з позовом.

В підтвердження позовних вимог позивачем були надані до суду копії актів здачі-прийому послуг за договором: № 433 від 28.02.2017 р., № 655 від 31.03.2017 р., № 656 від 31.03.2017 р., № 738 від 31.03.2017 р., № 995 від 30.04.2017 р., № 1320 від 30.06.2017 р., №1470 від 31.07.2017, №1607 від 31.08.2017.

Зазначені акти підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені їх печатками.

Також позивачем були надані до суду копії рахунків-фактур за договором.

Всього за період з 01.02.2017 по 31.08.2017 відповідачу було надано послуг на суму 755462,26 грн., які були сплачені ним лише частково. В порушення умов спірного договору, відповідач оплату за використану теплову енергію здійснював несвоєчасно та не в повному обсязі, внаслідок чого, станом на 31.08.2017 р., у нього утворилась заборгованість у розмірі 534709,19 грн.

Також, під час розгляду справи судом було встановлено, що відповідачем було частково погашено заборгованість за договором №126 перед позивачем, а саме :

- платіжним дорученням № 31 від 26.09.2017 на суму 19000,00 грн., тобто до звернення позивача з позовом до суду та, що не було враховано позивачем в своїй позовній заяві;

- платіжним дорученням № 124 від 29.09.2017 на суму 15000,00 грн., тобто до звернення позивача з позовом до суду та, що не було враховано позивачем в своїй позовній заяві;

- платіжним дорученням № 125 від 29.09.2017 на суму 15000,00 грн., тобто до звернення позивача з позовом до суду та, що не було враховано позивачем в своїй позовній заяві;

- платіжним дорученням № 132 від 20.10.2017 на суму 20000 грн., тобто вже після звернення позивача з позовом до суду;

- платіжним дорученням № 34 від 20.10.2017 на суму 15000,00 грн., тобто вже після звернення позивача з позовом до суду;

- платіжним дорученням № 36 від 30.10.2017 на суму 10000,00 грн., тобто вже після звернення позивача з позовом до суду;

- платіжним дорученням № 137 від 30.10.2017 на суму 35000,00 грн., тобто вже після звернення позивача з позовом до суду;

- платіжним дорученням № 138 від 10.11.2017 на суму 20000,00 грн., тобто вже після звернення позивача з позовом до суду;

- платіжним дорученням № 139 від 13.11.2017 на суму 4828,15 грн., тобто вже після звернення позивача з позовом до суду;

- платіжним дорученням № 145 від 28.11.2017 на суму 70000 грн., тобто вже після звернення позивача з позовом до суду;

- платіжним дорученням № 144 від 28.11.2017 на суму 22000 грн., тобто вже після звернення позивача з позовом до суду;

Таким чином, станом на 06.12.2017 заборгованість відповідача перед позивачем за договором №126 від 01.04.2004 становить 288881,04 грн., що підтвердили представники сторін в судовому засіданні.

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених норм, а також враховуючи, що відповідач в установленому ст.ст. 32, 33 ГПК України порядку обставини, які повідомлені позивачем не спростував, не надав доказів погашення заборгованості, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 288881,04 грн. заборгованості за договором № 126 від 01.04.2004 обґрунтовані, підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами та підлягають задоволенню.

При цьому, враховуючи, що відповідачем на момент звернення позивачем з позовом до суду було сплачено 49000,00 грн. заборгованості, в задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Згідно з п.1-1 ч.1 ст.80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи (п.4.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції).

Оскільки відповідачем під час розгляду справи було сплачено на користь позивача 196828,15 грн. провадження у справі в цій частині слід припинити відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 7.2.3 Договору в разі несвоєчасної оплати обумовлених даним договором платежів - нараховується пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ належної до сплати суми за кожен день прострочення.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, за наявності встановленого факту несвоєчасної сплати відповідачем за надані позивачем послуги згідно Договору перевіривши арифметичний розрахунок пені, 3% річних та інфляційних за допомогою програми ОСОБА_4, враховуючи рекомендації Пленуму Вищого господарського суду України, викладені у постанові № 14 від 17 грудня 2013 року Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань, Інформаційного листа № 01-06/928/2012 від 17 липня 2012 року, суд зазначає, що наданий позивачем розрахунок пені, 3% річних та інфляційних втрат відповідає вимогам діючого законодавства, є правомірним, а тому, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення 64547,96 грн. пені, 3% річних в сумі 7838,81 грн., а також інфляційних втрат в сумі 29229,81 грн.

Однак, стосовно позовних вимог щодо стягнення 64547,96 грн. пені, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною 3 статті 551 ЦК України передбачено можливість зменшення за рішенням суду розміру неустойки, що стягується з боржника за порушення зобов'язання, якщо розмір неустойки значно перевищує розмір збитків. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

Статтею 233 ГК України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Отже, якщо порушення зобов'язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб'єкта, то суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до п. 3 ст. 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право, зокрема, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Застосовуючи припис, який міститься в п.3 ст.83 ГПК України, суд враховує вказівку, що міститься в п. 3.17.4 постанови пленуму Вищого господарського Суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України", в якому зазначається, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків), тощо.

Окрім того, у п. 7 оглядового листа Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань (за матеріалами справ, розглянутих у касаційному порядку ВГСУ) від 29.04.2013р. №01-06/767/2013 вказано: положеннями частини першої статті 233 ГК України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Встановивши причини невиконання відповідачем грошового зобов'язання, суд дійшов висновків про наявність підстав для зменшення розміру пені на підставі статті 233 ГК України та пункту 3 статті 83 ГПК України.

Слід зазначити, що законодавчо не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій.

Приймаючи рішення про зменшення розміру неустойки (пені), суд взяв до уваги наступні обставини:

- відповідач не є неприбутковою організацією;

- фінансується виключно за рахунок коштів членів об'єднання;

- незначну кількість днів прострочення виконання основного зобов'язання;

- часткову сплату заборгованості відповідачем.

Поряд з цим, визначаючись щодо зменшення, суд також враховує обов'язковість виконання зобов'язань, баланс інтересів сторін. Крім того і те, що відповідач майже в повному обсязі погасив основну заборгованість, хоч і не встановлені договором строки.

З огляду на викладене, суд, користуючись правом, наданим йому ст. 551 ЦК України, 233 ГК України та ст. 83 ГПК України, зменшує пеню на 90,0% та стягує з відповідача 6454,79 грн. пені.

Розглянувши клопотання відповідача про розстрочення стягнення заборгованості, суд зазначає, що задоволення заяви сторони про відстрочку виконання рішення можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення.

Згідно зі ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона з допомогою належних та допустимих доказів повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судовими доказами, за визначенням ст.ст. 32 - 36 ГПК України, слід вважати документи, які можуть підтвердити або спростувати обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Господарський процесуальний кодекс України не визначає переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи утруднюють його виконання, а тому суд оцінює докази, що підтверджують зазначені обставини, за правилами ст. 43 ГПК України і за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення чи унеможливлюють його виконання, має право відстрочити виконання рішення. Тобто обов'язок доказування обставин щодо ускладнення чи неможливості виконання рішення покладається на особу, яка звертається із заявою про надання відстрочки рішення суду (Постанова ВГСУ у справі № 7/79 від 02.03.2012).

Слід вказати, що обов'язковою умовою надання відстрочки (розстрочки) є, зокрема, не тільки обставини, підтверджені належними доказами щодо об'єктивної неможливості виконати рішення суду у строк, які, до того ж, мають бути винятковими тобто об'єктивними, непереборними, іншими словами виключними обставинами, але й реальна можливість виконання такого рішення в подальшому.

Відповідачем не надано документів, проаналізувавши які можна дійти висновку про неможливість або складність процедури виконання рішення господарського суду, також не подано доказів, які б підтверджували його скрутне матеріальне становище у 2017 році, доказів, які б свідчили про відсутність у боржника коштів на банківських рахунках, майна тощо.

Серед іншого, суд вказує, що відповідачем не доведено винятковості обставин, що унеможливлюють виконання рішення суду, як і жодним чином не обґрунтовано графік (три місяці), на який слід розстрочити виконання судового рішення.

За таких обставин, суд відмовляє в задоволенні клопотання відповідача про розстрочення судового рішення.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 1, 4, 12, 22, 32, 33, 34, 43, 44, 49, п. 1-1 ч. 1 ст. 80, п. 5 ч. 1 ст. 81, статтями 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Обєднання співвласників багатоквартирного будинку "Електромонтажник" (63460, Харківська область, Зміївський район, смт. Слобожанське, вул. Ціолковського,19/37, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Центренерго" (03680, м. Київ, вул. Козацька, 120/4 "є"; ; р/р № 2 в АТ „Ощадний банк" м. Києва МФО 300465) суму основного боргу за договором № 126 про постачання теплової енергії в гарячій воді від 01.04.2004 р. у розмірі 288 881,04 грн., 6454,79 грн. пені., 29229,81 грн. інфляційних втрат, 7838,81 грн. річних та 8809,88 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

В задоволенні позову в частині стягнення 49000,00 грн. основного боргу за договором № 126 про постачання теплової енергії в гарячій воді від 01.04.2004 р. відмовити.

Провадження по справі в частині стягнення 196828,15 грн. основного боргу за договором № 126 про постачання теплової енергії в гарячій воді від 01.04.2004 р. припинити.

В задоволенні позову в частині стягнення 58093,17 грн. пені відмовити на підставі п. 3 ст. 83 ГПК України.

Відмовити в задоволенні клопотання відповідача про розстрочення виконання рішення.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони мають право подати апеляційну скаргу, протягом десяти днів з дня прийняття (підписання) рішення через місцевий господарський суд.

Повне рішення складено 11.12.2017 р.

Суддя ОСОБА_1