РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2017 року Справа № 906/300/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Василишин А.Р. , суддя Філіпова Т.Л.

при секретарі судового засідання Максютинська Д.В

за участю представників сторін:

позивача: Маліченко Г.В., довіреність б/н, від 30.05.2017р.

відповідача: представник не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача Фізичної особи-підприємця Чернія Валерія Альбертовича на рішення господарського суду Житомирської області від 24.10.17р. у справі № 906/300/17 (суддя Тимошенко О. М.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Олексюка Сергія Леонідовича

до відповідача Фізичної особи-підприємця Чернія Валерія Альбертовича

про стягнення 745 000,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Олексюк Сергій Леонідович (надалі - позивач) звернувся в господарський суд Житомирської області з позовною заявою (а.с.2-4) до Фізичної особи-підприємця Чернія Валерія Альбертовича (надалі - відповідач), в якій просить стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 745000,00 грн.

Рішенням господарського суду Житомирської області від 24 жовтня 2017 року (а.с.65-66) позов задоволено.

В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції вказав, що наявність заборгованість доведена матеріалами справи.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідач звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та відмовити в задоволенні позову (а.с.73-74).

Скаржник зокрема зазначає, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи.

Апелянт не погоджується із тим, що суд першої інстанції визнав встановленим факт підписання відповідачем договору та видаткової накладної. При цьому посилається на те, що вказані документи ним не підписувались.

Крім того, вказує що за клопотанням представника у справі була призначена криміналістична почеркознавча експертиза, для виконання якої надано ряд документів з вільними зразками підпису. Разом з тим, після призначення експертизи відповідачу стало відомо, що деякі з даних документів підписано його дружиною. Тому, відповідач просив суд замінити ці документи іншими, однак судом було відмовлено та експертиза проведена не була.

Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи № 906/3483/17 у складі: головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова А.Г. (а.с.71).

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 16 листопада 2017 року апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд скарги призначено на 05 грудня 2017 року на 10 год.30 хв. (а.с. 72).

04.12.20174 на адресу суду від представника відповідача у справі надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на інший час, у зв'язку із зайнятістю уповноваженого представника у інших судових засіданнях. Окрім того, зазначено, що відповідач перебуває на лікуванні.

У судовому засіданні 05 грудня 2017 року представник позивача заперечив вимоги апеляційної скарги та подав письмовий відзив на апеляційну скаргу. Вказує, що витратна накладна № БТ-00010610 від 28.05.2015 та договір поставки СТ-000033 від 13.03.2015 є первинними документами у розумінні положень Податкового кодексу України та п.2.1, 2.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, та підтверджують здійснення господарської операції. Крім того, позивач зазначає, що доводи апелянта щодо відмови у долученні зразків підписів не відповідають дійсності, так як на клопотання експерта щодо додаткового доручення зразків останні відповідачем були надані, і єдиною причиною не проведення експертизи є відсутність її оплати відповідачем. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення господарського суду Житомирської області від 24 жовтня 2017 року - без змін.

Представник апелянта не реалізував процесуальне право на участь у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, хоча про час та місце його проведення був повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення поштових відправлень.

Згідно з пунктом 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду № 18 від 26 грудня 2011 року, у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з абз. 3 пп. 3.9.2 пп. 3.9 пункту 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції (із змінами), неявка учасника судового процесу в судове засідання не є підставою для скасування судового рішення, якщо ухвалу, в якій зазначено час і місце такого засідання, надіслано йому в порядку, зазначеному в підпункті 3.9.1 підпункту 3.9 цього пункту постанови.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Судом здійснено усі заходи щодо повідомлення належним чином відповідача про дату, час та місце проведення судового засідання.

Крім того, представником апелянта не надано доказів участі у іншому судовому засіданні, доказів того, що його участь є необхідною та обов"язковою чи будь-яких інших доказів, що представнику відомі обставини, без врахування яких апеляційна скарга не може бути розглянута у даному судовому засіданні.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що сторони вважаються повідомленими про час і місце розгляду апеляційним судом даної справи.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

З врахуванням того, що у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору і міститься апеляційна скарга відповідача, в котрій викладена його позиція, в правовому полі статей 101, частини 1 статті 102 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача, за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України, апеляційний суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 19 березня 2015 року між суб'єктами підприємницької діяльності - фізичними особами Олексюком С.Л. (позивач/постачальник) та Чернієм В.А. (відповідач/покупець) укладено договір поставки №СТ-000033, за умовами якого позивач зобов'язався в порядку та на умовах, визначених у цьому Договорі, передати у власність відповідачу Товар, а відповідач зобов'язався в порядку та на умовах, визначених у цьому Договорі, прийняти та оплатити визначений товар в асортименті, кількості та номенклатурі у відповідності з накладними, які є невід'ємною частиною Договору (п.1.1).

Згідно з п. 3.1 Договору поставка Товару здійснюється на умовах ЕХW (склад Постачальника) - м. Дніпропетровськ згідно з правилами Інкотермс-2010. Обов'язок постачальника по поставці Товару вважається виконаним у момент передачі партії Товару Покупцю або перевізнику.

Доставка товару, згідно з п. 3.2 Договору, здійснюється за домовленістю Сторін, транспортом Покупця, транспортом Постачальника або найманим транспортом в кількості та номенклатурі, відповідно до накладних. Доставка товару здійснюється за рахунок Покупця, якщо про інше не буде повідомлено сторін.

За видатковою накладною №БТ-00010610 від 28.05.15 відповідач отримав від позивача товар на загальну суму 1042918,50грн. (а.с.8).

Відповідно до п.2.2 Договору оплата за Товар здійснюється з відстрочкою платежу на 20 банківських днів з моменту поставки Товару за накладною, тому відповідач мав розрахуватися у строк до 25.06.15.

Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Однак відповідач всупереч умовам договору оплату з позивачем за отриманий товар не провів, тому на день звернення з позовом до суду сума боргу становить 1042918,50 грн.

Аналізуючи встановлені обставини справи, колегія суддів вважає за необхідне врахувати наступне.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить і ст.173 Господарського кодексу України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Колегія суддів приходить до висновку, що з моменту укладення сторонами договору СТ-000033 від 13.03.2015, з огляду на його зміст та характер взятих за ним сторонами зобов'язань, між ними виникли правовідносини, які регулюються параграфом 3 глави 54 Цивільного кодексу України "Поставка".

Згідно ч.ч.1, 2 ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

В силу ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст.692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін (ст.631 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України, ч.7 ст.193 Господарського кодексу України).

Частиною 1 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Беручи до уваги умови Договору, які встановлюють обов'язок проведення повного розрахунку за отриманий товар на протязі 20 банківських днів з моменту отримання товару Покупцем та відсутність будь-яких доказів проведення розрахунків відповідачем за отриманий товар, колегія суддів зазначає, що позовні вимоги про стягнення 745000 грн. основного боргу підлягають задоволенню, як правомірні та обґрунтовані. При цьому судом враховано, що сума, заявлена до стягнення є лише частиною боргу, що є правом позивача та відповідає принципу диспозитивності.

Колегією суддів не беруться до уваги доводи відповідача щодо неналежності підписів на договорі та видатковій накладній, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування.

Сторона забезпечує свої права та інтереси в суді відповідно до ст.22 ГПК України, зокрема, шляхом подання суду доказів, які залучаються до матеріалів справи.

Як вбачається із матеріалів справи, за клопотанням представника відповідача ухвалою суду першої інстанції від 01.06.2017 призначена криміналістична почеркознавча експертиза.

На вирішення експерта поставлені питання чи виконаний відповідачем підпис на накладній та на договорі. У відповідача відібрано експериментальні зразки підпису витребувані вільні зразки підпису. 01.08.17 експертом на адресу відповідача направлено рахунок на оплату вартості експертизи на суму 2250,00 грн. Факт отримання рахунку відповідачем не заперечується. 22.09.17 від експерта надійшло повідомлення про неможливість проведення експертизи в зв'язку відсутності оплати.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, встановила, що у судовому засіданні від 24.10.2017 (протокол судового засідання від 24.10.2017, а.с. 63) відповідач послався на те, що квитанція №677 від 23.06.14, договір доручення №28/12 від 01.11.2012, акт здачі-прийняття робіт №10-2541-1, акт готовності об'єкта до експлуатації, протокол узгодження вартості послуг від 20.05.2008 та договір комісії від 28.02.2017 містять підпис іншої особи та клопотав про призначення повторної почеркознавчої експертизи.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що у матеріалах справи наявне клопотання експерта від 13.06.2017 (а.с. 38) про долучення додаткових зразків вільних підписів відповідача, яке у судовому засіданні від 19 липня 2017 року задоволено та у відповідача відібрано додаткові зразки підписів (а.с. 44). Тобто, відповідачем двічі надано еспериментадльні зразки для проведення експертизи - при призначенні експертизи 01.06.2017 (а.с.33-34) та за клопотанням експерта.

Враховуючи те, що норми ст.ст.38, 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, колегія суддів вважає, що місцевим господарським судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання відповідачем у справі доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів.

З матеріалів справи вбачається, що підставами для відмови у задоволенні клопотання про призначення експертизи стало ухилення відповідача від оплати витрат, пов'язаних з її проведенням, на якій він сам і наполягав. Наявні матеріали, надані для проведення експертизи, дозволяли експерту в повній мірі відповісти на питання, поставлені судом у перед ним.

Відповідно до ч.3 п.23. Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 №4 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи», витрати, пов'язані із проведенням судової експертизи, під час судового розгляду має нести заінтересована сторона. У разі відмови чи ухилення заінтересованої сторони від оплати витрат, пов»язаних з проведенням судової експертизи, суд розглядає справу на підставі наявних доказів. Аналогічним чином суд має діяти в разі повернення матеріалів справи з експертної установи через несплату вартості експертизи.

Відтак, доводи відповідача щодо безпідставної відмови суду першої інстанції у проведенні потворної експертизи є необгрунтованими.

Відповідно до ст.32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст. 33, 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обов'язковим. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Таким чином, колегія суддів вважає посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору. Відтак, скаржник, в порушення вимог ст.ст. 33,34 ГПК України, не довів тих обставин, на які він посилався як на підставу для відмови в задоволенні позовних вимог.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з'ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103 ,105 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Чернія Валерія Альбертовича залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Житомирської області від 24 жовтня 2017 року у справі №906/300/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Справу №906/300/17 повернути господарському суду Житомирської області.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Василишин А.Р.

Суддя Філіпова Т.Л.