ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.12.2017р. Справа № 914/1918/17

За позовом: товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ліберті Україна», м. Київ,
до відповідача:фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, с. Пасіки-Зубрицькі,
про: повернення майна та стягнення штрафних санкцій.
Суддя Березяк Н.Є. Секретар судового засідання Кравець О.І.
Представники:
позивача:Камінська Д.В. - адвокат,
відповідача:ОСОБА_3 - представник.

Представникам сторін роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст. 20, 22 ГПК України. Заяв про відвід судді та здійснення технічної фіксації судового засідання не надходило.

Суть спору: на розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ліберті Україна» до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про повернення майна та стягнення штрафних санкцій.

Ухвалою суду від 20.09.2017 було порушено провадження у справі та призначено судове засідання на 09.10.2017.

В судовому засіданні 09.10.2017 судом було оглянуто оригінали документів, які в належно завірених копіях долучені до матеріалів справи.

Судовий розгляд справи відкладався з підстав зазначених в ухвалах суду.

На адресу суду 09.10.2017 позивачем було подано клопотання (вх. № 33993/17) про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в розмірі 4000,00 грн.

30.10.2017 позивачем подано клопотання про збільшення витрат на послуг адвоката (вх. № 36502/17), яким просять стягнути витрати на правову допомогу, отриману в розмірі 8000,00грн.

Відповідачем на адресу суду 30.10.2017 р. подано заперечення на позов (вх. № 36490/17) у якому заперечує проти нарахованої суми штрафу та неустойки проведеної на підставі договору, який відповідно до претензії ТзОВ «Компанія «Ліберті Україна» вважає розірваним з 01.08.2017.

14.11.2017 позивачем подано клопотання про збільшення позовних вимог (вх..№4739/17) згідно з яким просить зобов'язати відповідача повернути 96 одиниці обладнання згідно з поданим списком та стягнути 144822,31 грн. неустойки, 127949,87 грн. штрафу. Також подано клопотання про збільшення витрат на послуги адвоката в розмірі 4000,00 грн.

Також, 14.11.2017 позивачем подано клопотання про зменшення позовних вимог, яким просить зобов'язати відповідача повернути 93 одиниці обладнання згідно з поданим списком, та стягнути 46620,00 грн. неустойки, 127949,87 грн. штрафу.

27.11.2017 позивачем подано клопотання про призначення судової експертизи для встановлення ринкової вартості кожної одиниці обладнання станом на 01.08.2017 року , а також подано клопотання про збільшення витрат на послуги адвоката в розмірі 4000,00 грн.

04.12.2017 позивачем подано клопотання про збільшення позовних вимог, яким просить зобов'язати відповідача повернути 93 одиниці обладнання згідно з поданим списком, та стягнути 174902,31 грн. неустойки, 127949,87 грн. штрафу. Також подано клопотання про збільшення витрат на послуги адвоката, яким просить у разі ухвалення рішення на користь позивача стягнути з відповідача 20000,00 грн. витрат на правову допомогу.

Представник позивача в судовому засіданні 04.12.2017 позовні вимоги підтримав повністю з підстав зазначених в позовній заяві та наданих письмових поясненнях. Свої позовні вимоги обґрунтовував не належним виконанням відповідачем своїх договірних зобов'язань, зокрема в частинні повернення орендованого обладнання після припинення дії договору та порушення зобов'язання із закупівлі кави у визначених об'ємах, що спричинило нарахування санкцій у розмірі подвійної орендної плати та штрафу в розмірі 10 відсотків від вартості обладнання, переданого в оренду.

Представник відповідача в судовому засіданні 04.12.2017 проти позову заперечив з підстав зазначених відзиві та наданих письмових запереченнях на позов. Свої заперечення обґрунтовував тим, що частина обладнання повернута, а нараховані суми штрафу та неустойки проведено на підставі договору, який на його думку не є припиненим, оскільки позивачем з 01.08.2017 по 01.10.2017 продовжувались виставлятись рахунки на оплату орендних платежів, акти здачі-приймання робіт (надання послуг), які відповідач оплачував, що підтверджується долученими до матеріалів справи платіжними дорученнями. З огляду на викладене просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

Розглянувши в судовому засіданні клопотання позивача щодо призначення судової експертизи, заслухавши пояснення позивача та заперечення відповідача, суд відмовив у задоволенні такого клопотання у зв'язку з його не обґрунтованістю та безпідставністю.

Згідно з частиною першою статті 41 Господарського процесуального кодексу України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач просить призначити судову експертизу з метою встановлення вартості переданого в оренду обладнання, необхідного для нарахування штрафних санкцій.

Слід звернути увагу, що відповідно до умов укладеного між сторонами договору сторони погодили його умови, в тому числі і розмір нарахування штрафних санкцій та встановили ціну переданого в оренду обладнання, вартість якого визначена сторонами і не повинна встановлюватись шляхом проведення експертизи. Сторони вільні в укладенні договору і всі зміни до нього ( в тому числі і вартість обладнання) повинні вноситись у встановленому порядку, а не шляхом проведення експертизи.

Частиною 4 статті 22 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Враховуючи наведене, суд бере до уваги подані позивачем заяви про збільшення та зменшення позовних вимог, та розглядає спір з їх врахуванням.

В судовому засіданні 04.12.2017 оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Суд заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, та оцінивши докази в їх сукупності, встановив наступне:

27 березня 2009 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ліберті Україна» (надалі Орендодавець) та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (надалі Орендар) укладено договір оренди обладнання № 41, відповідно до умов якого, орендодавець передає орендарю, а орендар приймає в строкове платне користування апарати для приготування кави та кавових напоїв.

Відповідно до п. 1.2 Договору, найменування обладнання, його характеристики (модель, серійний номер), кількість зазначаються в Додатках до Договору, видаткових накладних та/або актах приймання, які становлять невід'ємну частину цього Договору з моменту їх підписання.

Станом на 30 листопада 2017 року у орендаря в користуванні знаходиться 93 одиниці обладнання, що підтверджується відповідними актами приймання - передачі.

Пунктом 5.1 Договору передбачено, що за користування майном орендар сплачує орендодавцю грошові кошти у розмірі, попередньо узгодженому Сторонами у протоколі узгодження орендної плати, який підписується обома сторонами.

Сторони уклали протоколи узгодження ціни оренди до договору оренди обладнання № 103/О від 10 липня 2009 року, якими погодили розміри щомісячної орендної плати.

Відповідно до п. 5.4 Договору, якщо у орендаря знаходиться кілька одиниць обладнання, то загальний розмір орендної плати за цим договором визначається шляхом підсумування орендної плати за всіма одиницями обладнання, що передані в оренду, за весь період оренди.

Згідно до п. 6.4.15 Договору, орендар зобов'язаний протягом строку оренди купувати каву зернову та інші кавові напої лише у Орендодавця по попередньо обумовленій ціні. Сторони можуть відмовитись від даного пункту лише у письмовому вигляді. Документ про відмову підписується обома сторонами.

Як зазначає в позовній заяві позивач, на підставі протоколу узгодження ціни оренди до Договору оренди обладнання №41 від 27.03.2009 року №12, укладеного сторонами 30.05.2013 р., орендар зобов'язується купувати у орендодавця не менш ніж 10 кг. кави на місяць, відносно кожної одиниці обладнання, що знаходиться в оренді.

Однак, як стверджує позивач у позовній заяві, відповідач систематично не виконував взяті на себе зобов'язання щодо придбання кави в об'ємах, визначених в Протоколі №12, лише за період з січня по травень 2017 року придбав 472 кг. кави.

Відповідно до п. п. 6.1.3, 11.6 договору, орендодавець має право припинити дію договору в односторонньому порядку, попередивши про це іншу сторону за 30 календарних днів до дати припинення.

14 червня 2017 року орендодавцем направлено орендарю претензію за вих. №190-17 про розірвання Договору оренди обладнання № 41 від 27.03.2009 року з 01.08.2017 та з вимогою про повернення майна, а також акт приймання-передачі обладнання, що підтверджується квитанцією ПАТ «Укрпошта». Дана претензія повернулася назад на адресу відправника з відміткою пошти про повернення у зв'язку із закінченням строку зберігання.

Згідно з п. 3.1 та п. 11.9 Договору, у разі припинення дії договору орендар зобов'язаний передати обладнання орендодавцю в порядку двох календарних днів з моменту підписання акту приймання-передачі, сплатити орендну плату за цим договором, штрафні санкції та підписати акт приймання - передачі обладнання.

Позивач зазначає, що Орендодавцем акт приймання-передачі не підписано, обладнання не повернуто, що підтверджує тривале використання даного обладнанням після припинення дії договору . На думку позивача, даний факт підтверджує порушення права орендодавця, як власника переданого в оренду майна, щодо реалізації свого права з володіння, користування та розпорядження майном.

Відповідно до п. 7.4 договору, якщо орендар не виконує обов'язку щодо повернення майна, орендодавець має право вимагати від орендодавця сплати неустойки у розмірі подвійної орендної плати за користування обладнанням за час прострочення.

Згідно п. 7.9 договору, передбачено, за невиконання інших зобов'язань, передбачених цим договором, винна Сторона сплачує штраф у розмірі 10% від вартості обладнання.

Таким чином, керуючись п. 7.4 та п. 7.9 договору, позивач просить стягнути з відповідача неустойку у розмірі подвійної орендної плати за користування обладнанням, а саме 174902,31 грн., штраф у розмірі 10 % від вартості обладнання за невиконання інших зобов'язань, передбачених Договором в розмірі 127949,87 грн. та просить зобов'язати відповідача повернути 93 одиниці обладнання згідно з зазначеним списком.

Проаналізувавши всі обставини та матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є не обґрунтовані та задоволенню не підлягають.

При прийнятті рішення, суд виходив з наступного:

Між сторонами у справі виникли зобов'язання на підставі Договору оренди обладнання в силу пункту 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частин першої статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічне положення передбачено частиною першою пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України: суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Як вже зазначалося раніше, 27 березня 2009 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ліберті Україна» (надалі Орендодавець) та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (надалі Орендар) укладено договір оренди обладнання № 41, відповідно до умов якого, орендодавець передає орендарю, а орендар приймає в строкове платне користування апарати для приготування кави та кавових напоїв.

Відповідно до п.1.1 Договору цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31 грудня 2009 року включно.

Пунктом 11.4 Договору сторони погодили, що якщо до дати закінчення строку дії цього Договору жодна із сторін не заявить про свій намір припинити його дію, цей Договір вважається продовженим на строк одного календарного року від дати закінчення строку його дії на тих же умовах..

Згідно з п.11.5 Договору, дія цього Договору припиняється у випадку:

- закінчення строку на який він був укладений;

- ліквідації Орендодавця або Орендаря;

- загибелі (знищення) об'єкта оренди;

- за згодою сторін;

- за іншими підставами, передбаченими цим договором та чинним законодавством України.

Частиною 2 статті 782 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

Відповідно до частини першої статті 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Відповідно до п. п. 6.1.3, 11.6 договору, орендодавець має право припинити дію договору в односторонньому порядку, попередивши про це іншу сторону за 30 календарних днів до дати припинення.

Крім того, п. 11.7. договору встановлено, що у випадку дострокового припинення договору за ініціативою Орендодавця, договір вважається припиненим з дня наступного, за закінченням десятиденного строку з моменту отримання орендарем відповідного повідомлення орендодавця.

14 червня 2017 року орендодавцем направлено орендарю претензію за вих. №190-17 про розірвання Договору оренди обладнання № 41 від 27.03.2009 року з 01.08.2017 та з вимогою про повернення майна.

Як встановлено судом, та підтверджується позивачем, претензія про розірвання договору відповідачем не отримана, адже повернулась відправнику у зв'язку із закінченням строку зберігання. Таким чином, докази отримання орендарем повідомлення про припинення дії договору в матеріалах справи відсутні.

Як стверджує відповідач, йому не було відомо про дострокове припинення дії договору з 01.08.2017 року. Крім того, як зазначає відповідач, позивач з 01.08.2017 по 01.10.2017 продовжував виставляти рахунки на оплату, акти здачі-приймання робіт (надання послуг), які відповідач оплачував, що підтверджується долученими до матеріалів справи платіжними дорученнями.

Відтак, враховуючи те, що позивач 14.06.2017 надіслав відповідачу претензію про розірвання Договору, яку останній не отримав, та не був знайомий з змістом такої. Виставленням рахунків на оплату за договором оренди обладнання за серпень, вересень та жовтень 2017 року та отримання в цей період орендних платежів від відповідача без жодних повідомлень відповідача про розірвання договору, позивач вчиняв дії, які суперечать виставленій ним претензії щодо розірвання Договору, і вважаються такими, що спрямовані на продовження дії договору оренди обладнання.

Тому суд розглянувши позовні вимоги позивача щодо зобов'язання відповідача повернути позивачу 93 одиниці обладнання згідно з поданого списку, вважає такі вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення, як і не підлягає до задоволення вимога позивача про стягнення неустойки в розмірі подвійної орендної плати за порушення строків повернення майна.

Відповідно до п. 7.4 договору, якщо орендар не виконує обов'язку щодо повернення майна, орендодавець має право вимагати від орендодавця сплати неустойки у розмірі подвійної орендної плати за користування обладнанням за час прострочення.

Слід наголосити, розмір орендної плати за спірний період сплачений відповідачем і прийнятий позивачем, з огляду на викладене є необґрунтованою вимога позивача про стягнення подвійного розміру орендної плати.

Щодо вимог позивача про стягнення неустойки та штрафу суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу статті 610, частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно із статтею 230 Господарського кодексу України одним із різновидів господарських санкцій, які застосовуються до правопорушника у сфері господарювання, є штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойки, штрафу, пені), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Згідно п. 7.9 договору, передбачено, за невиконання інших зобов'язань, передбачених цим договором, винна Сторона сплачує штраф у розмірі 10% від вартості обладнання.

Як зазначає позивач, згідно до п. 6.4.15 Договору, орендар зобов'язаний протягом строку оренди купувати каву зернову та інші кавові напої лише у Орендодавця по попередньо обумовленій ціні.

На підставі протоколу узгодження ціни оренди до Договору оренди обладнання №41 від 27.03.2009 року №12, укладеного сторонами 30.05.2013 р., орендар зобов'язується купувати у орендодавця не менш ніж 10 кг. кави на місяць, відносно кожної одиниці обладнання, що знаходиться в оренді.

Як вбачається з матеріалів справи, в оренді знаходилось 96 одиниць обладнання, а відтак, на думку позивача, відповідач зобов'язаний був придбавати не менше 960 кг. кави на місяць.

Так, як стверджує позивач, відповідач систематично не виконував взяті на себе зобов'язання щодо придбання кави в об'ємах, визначених Протоколом, лише за період з січня по травень 2017 року придбав 472 кг. кави, що на його думку, є порушенням іншого зобов'язання, а відтак у відповідності до п.7.9 Договору ним нараховано штраф в розмірі 127949,87 грн. який просить стягнути з відповідача.

Зазначені доводи позивача необґрунтовані і не заслуговують на увагу суду.

Як вбачається з матеріалів справи, в оренді перебувало більше 90 одиниць обладнання, яке відрізняється як за технологією так і за потужностями. На різні види кавових машин сторони погоджували різні розміри орендної плати, про що сторонами підписано цілий ряд протоколів про узгодження ціни оренди обладнання до Договору оренди №41 від 27 березня 2009 року.

Протоколом №12 від 30.05.2013 року, на який посилається позивач, як на підставу нарахування штрафу, сторонами узгоджено ціну оренди за 1 апарат для приготування кавових напоїв Saeco Idea Cappuccino ( п.1.2 Протоколу) , пунктом 2.2. якого передбачено обов'язок Орендаря купувати у Орендодавця не менше 10 кілограм кави на місяць відносно кожної одиниці обладнання, що знаходиться в оренді.

Відповідач стверджує, що даний обов'язок купувати по 10 кг кави на місяці відносно кожної одиниці обладнання, що знаходиться в оренді стосувався саме цих кавових машин Saeco Idea Cappuccino, щодо яких узгоджувалась ціна оренди згідно з Протоколом №12 від 30.05.2015 року, а не всього обладнання по договору №41, яке технологічно не може переробити такі об'єми кави.

Я вбачається із поданої заяви про зменшення позовних вимог, станом на день звернення до суду у відповідача в оренді відсутні апарати для приготування кавових напоїв Saeco Idea Cappuccino .

Умовами самого договору № 41 від 27 березня 2009 року не встановлено об'ємів кави, які зобов'язується закупити Орендар , як і не встановлено строків такої закупівлі.

Доказів пред'явлення претензій до відповідача стосовно об'ємів закупівлі кави позивач суду не надав.

Не обґрунтовано позивачем і розмір нарахованого штрафу, оскільки, як вбачається із долученого до позовної заяви розрахунку вартості орендованого обладнання станом на 12 вересня 2017 року , погоджена сторонами вартість обладнання на кавоварки Phedra Espresso в загальному складає 175060, 00 грн., а розмір штрафу позивачем розрахований від суми 1 279 498,72 грн.

Позивачем не надано жодних належних і допустимих доказів на підтвердження здійснених нарахувань, в порядку статті 33 ГПК України. Відтак, враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення штрафу є необґрунтовані та безпідставні і не підлягають до задоволення.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до п. 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» № 18 від 26.12.2011 р. якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Судові витрати слід залишити за позивачем в порядку ст. 49 ГПК України.

З огляду на викладене, виходячи з положень чинного законодавства України, матеріалів та обставин справи, враховуючи практику застосування законодавства вищими судовими інстанціями, керуючись 3, 4, 41 ,42 ,43 , 44, 45 ,46, 12, 32, 33, 34, 35, 36, 43, 49, 82, 84, 85 ГПК України, суд , -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено протягом 10 днів до Львівського апеляційного господарського суду.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 07.12.2017 року.

Суддя Березяк Н.Є.