ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"08" грудня 2017 р. Справа № 918/731/17

Господарський суд Рівненської області у складі головуючого судді Церковної Н.Ф., при секретарі судового засідання Оліфер С.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за позовом Приватного акціонерного товариства "Рафалівське хлібоприймальне підприємство" до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області, за участі третіх осіб на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Головного управління ДСНС у Рівненській області та Володимирецької районної державної адміністрації Рівненської області,

про розірвання договору зберігання державного майна

за участі представників:

від позивача:ОСОБА_1, довіреність від 8 листопада 2017 року № 07;

ОСОБА_2 (голова ліквідаційної комісії),

від відповідача: ОСОБА_3, довіреність від 23 січня 2017 року № 06;

від Головного управління ДСНС у Рівненській області: ОСОБА_4, довіреність від 27 листопада 2017 року № 02-6732/12;

від Володимирецької районної державної адміністрації Рівненської області: не з'явився.

Відповідно до частини 7 статті 811 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) при розгляді судової справи здійснюється фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу програмно-апаратного комплексу "Діловодство суду".

Для архівного зберігання оригіналу звукозапису надано диск CD-R, серійний номер d8030-500d1.

У судовому засіданні 8 грудня 2017 року, відповідно до статті 85 ГПК України, проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У жовтні 2017 року Приватне акціонерне товариство "Рафалівське хлібоприймальне підприємство" (далі Товариство) звернулось до Господарського суду Рівненської області з даним позовом, посилаючись на те, що 12 червня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством "Рафалівське хлібоприймальне підприємство" (правонаступником якого є позивач) та Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Рівненській області (далі Відділення) було укладено договір зберігання, за умовами якого останнє передало позивачу на зберігання обєкт цивільної оборони протирадіаційне укриття, розташоване на території цього підприємства за адресою: смт. Рафалівка, вул. Залізнична, 9, а Підприємство у свою чергу зобовязалося зберігати дане майно та повернути його Відділенню в схоронності та у встановлені наведеним правочином строки. У звязку з перебуванням підприємства позивача у стані припинення, у квітні 2017 року ліквідатором Товариства було вчинено ряд правочинів щодо оплатного відчуження належного позивачу нерухомого майна, що знаходиться у смт. Рафалівка по вул. Залізничній, 9, в результаті чого новим власником наведеної нерухомості стала ОСОБА_5. Водночас за результатами проведеної Відділенням 5 вересня 2017 року перевірки вищенаведеного обєкта цивільної оборони було встановлено, що передане Товариству на зберігання протирадіаційне укриття за його місцезнаходженням відсутнє, а на місці розташування цього обєкта державної власності знаходиться бетонна стяжка. Враховуючи фактичне знищення вищезазначеного протирадіаційного укриття та неможливість його відновлення, Товариство, посилаючись на статті 598, 607, 936, 945 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та статті 179, 188, 291 Господарського кодексу України (далі ГК України), просило суд розірвати укладений між сторонами 12 червня 2008 року договір зберігання.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 23 жовтня 2017 року позовну заяву Товариства від 20 жовтня 2017 року було прийнято до розгляду суддею Церковною Н.Ф., порушено провадження у справі № 918/731/17 та призначено її до розгляду на 8 листопада 2017 року.

2 листопада 2017 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшов відзив Відділення на позовну заяву від 1 листопада 2017 року № 10-07-04009 (а.с. 33-34), в якому останнє заперечило проти задоволення позову Товариства з огляду на те, що позивач у встановленому законом порядку не звертався до відповідача з відповідною пропозицією про розірвання спірної угоди в порядку статті 188 ГК України. Разом з тим Відділенням, на його думку, не було вчинено жодних, у тому числі, істотних порушень спірного договору, що могло б свідчити про наявність правових підстав для розірвання даного правочину в судовому порядку.

До початку призначеного судового засідання через відділ канцелярії та документального забезпечення суду також надійшло клопотання Товариства від 8 листопада 2017 року № 10 про здійснення фіксування судового процесу за допомогою технічних засобів (а.с. 47). Вказане клопотання було задоволено судом.

Ухвалою суду від 8 листопада 2017 року розгляд справи відкладено на 29 листопада 2017 року.

Ухвалою суду від 29 листопада 2017 року розгляд справи відкладено на 8 грудня 2017 року. Крім того, цією ухвалою до участі в розгляді справи у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, було залучено Головне управління ДСНС у Рівненській області та Володимирецьку районну державну адміністрацію Рівненської області.

До початку призначеного судового засідання через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшов відзив Володимирецької районної державної адміністрації Рівненської області від 7 грудня 2017 року № 5369/01-34/17, в якому наведений орган державної влади зазначив про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог Товариства у звязку з їх необґрунтованістю.

У судовому засіданні 8 грудня 2017 року представники позивача підтримали вимоги, викладені у позовній заяві, та наполягали на їх задоволенні.

Представник Відділення у цьому судовому засіданні проти задоволення позову заперечив з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву від 1 листопада 2017 року № 10-07-04009.

Представник Головного управління ДСНС у Рівненській області у цьому судовому засіданні просив суд вирішити даний спір на власний розсуд.

Володимирецька районна державна адміністрація Рівненської області явку свого уповноваженого представника у призначене судове засідання не забезпечила, проте надіслала клопотання про розгляд справи без її участі.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та Головного управління ДСНС у Рівненській області, перевіривши відповідність наявних у матеріалах справи копій поданих учасниками процесу документів їх оригіналам, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

12 червня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством "Рафалівське хлібоприймальне підприємство" (правонаступником якого є Товариство) та Відділенням був укладений договір зберігання державного майна, яке не увійшло до статутного фонду ВАТ "Рафалівське хлібоприймальне підприємство" у процесі приватизації, але перебуває на його балансі, за умовами якого відповідач передав, а позивач прийняв обєкт цивільної оборони протирадіаційне укриття (далі Майно), розташоване на території Товариства за адресою: смт. Рафалівка, вул. Залізнична, 9, та зобовязався зберігати та повернути зазначене майно органу управління у схоронності та у встановлені даним правочином строки (а.с. 12-14).

Цей договір підписаний уповноваженими представниками його сторін та скріплений печатками вказаних юридичних осіб.

Відповідно до пункту 1.2 наведеної угоди зберігач не вправі розпоряджатися переданим на зберігання майном. За змістом пункту 1.3 вказаного договору передача Майна третім особам можлива лише у разі письмової згоди органу управління.

Пунктами 2.6-2.10 спірного правочину встановлено, що зберігач зобовязаний, зокрема, здійснити на користь органу управління страхування переданого Майна у порядку, встановленому чинним законодавством, прийняти Майно від органу управління на зберігання та зберігати його протягом строку, передбаченого умовами договору, нести матеріальну відповідальність за втрату, пошкодження або нестачу Майна, а також повернути майно на першу вимогу органу управління, навіть якщо передбачений договором строк не закінчився. Майно має бути повернуто органу управління в такому стані, в якому воно було прийняте на зберігання з урахуванням зміни його природних властивостей.

Згідно пункту 3.1 наведеної угоди останню укладено строком на рік, що вступає в силу з дня її підписання.

Водночас за змістом пункту 6.2 договору у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору, він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Слід зазначити, що у матеріалах справи відсутні докази припинення дії спірного договору на час розгляду даної справи.

Судом встановлено, що на виконання умов згаданого правочину 12 червня 2008 року між його сторонами було підписано та скріплено їх печатками відповідний акт приймання-передачі вищенаведеного протирадіаційного укриття на зберігання Товариству (а.с. 15).

Водночас, з матеріалів справи також вбачається, що Товариство з 04.05.2012 року перебуває у стані припинення. На підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу від 27 квітня 2017 року (а.с. 17-25) Товариство в особі ліквідатора ОСОБА_2 відчужило на користь ОСОБА_5 обєкти нерухомого майна, зокрема, ? частку Вагової будки, ? частку Складу № 2, ? частку будівлі Майстерні, ? частку Матеріального складу, ? частку будівлі Електростанції, ? частку Пожежного депо, ? частку Гаража, ? частку Складу № 3, ? частку Комбікормового складу, що знаходяться за адресою: вулиця Залізнична, 9, смт. Рафалівка Володимирецького району Рівненської області.

Листом від 11 липня 2017 року № 11-05-20578 (а.с. 26) Відділення повідомило позивача про проведення перевірки збереження та використання державного майна (у тому числі переданого позивачу на збереження протирадіаційного укриття) відповідно до наказу Фонду державного майна України від 16 грудня 2009 року № 1998 "Про забезпечення збереження, контролю за використанням та реалізацією інвентаризаційних комісій щодо державного майна, яке не увійшло до статутних капіталів господарських товариств у процесі приватизації, але залишилося у них на балансі" та графіка проведення Відділенням відповідних перевірок у III кварталі 2017 року.

З матеріалів справи вбачається, що за результатами проведеної уповноваженими особами відповідача перевірки збереження та використання державного майна на підприємстві позивача було складено відповідний акт від 5 вересня 2017 року (а.с. 27-28), яким встановлено, що на момент проведення цієї перевірки обєкт державної власності площею 27,1 м2 (протирадіаційне укриття) відсутній, а на місці його розташування наявна бетонна стяжка.

Враховуючи наведені обставини, а також зважаючи на фактичне знищення вищезазначеного протирадіаційного укриття та неможливість його відновлення, позивач звернувся до Господарського суду Рівненської області з даним позовом до Відділення про розірвання спірного договору зберігання.

У той же час при дослідженні матеріалів справи суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову Товариства з огляду на наступне.

Відповідно до абзацу 2 частини 1 статті 193 ГК України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За частиною 1 статті 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання (частина 1 статті 938 ЦК України).

Статтею 942 ЦК України передбачено, що зберігач зобов'язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі. Якщо зберігання здійснюється безоплатно, зберігач зобов'язаний піклуватися про річ, як про свою власну.

Згідно статті 944 ЦК України зберігач не має права без згоди поклажодавця користуватися річчю, переданою йому на зберігання, а також передавати її у користування іншій особі.

В обгрунтування своїх вимог про розірвання укладеного між сторонами договору зберігання від 12 червня 2008 року Товариство посилалося на фактичне знищення обєкта зберігання, що, на його думку, є підставою для розірвання даного правочину та припинення зобовязань позивача по зберіганню протирадіаційного укриття в розумінні статей 598, 607 ЦК України.

Проте вказані твердження не беруться судом до уваги з огляду на наступне.

За частиною 1 статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 607 ЦК України зобов'язання припиняється неможливістю його виконання у зв'язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає.

Зі змісту даної норми вбачається, що підставою для припинення зобовязання неможливістю його виконання є настання лише такої обставини, за яку жодна із сторін не несе відповідальності.

У той же час як було зазначено вище, за умовами спірного договору Товариство прийняло передбачене наведеною угодою протирадіаційне укриття від органу управління на зберігання та взяло на себе обовязок зберігати його протягом строку, передбаченого умовами договору, нести матеріальну відповідальність за втрату, пошкодження або нестачу цього майна, а також повернути його на першу вимогу органу управління, навіть якщо передбачений договором строк не закінчився.

За таких обставин, враховуючи вищенаведені законодавчі приписи та положення укладеного між сторонами договору зберігання від 12 червня 2008 року, суд дійшов висновку про те, що за настання обставин, які спричинили знищення переданого Товариству на зберігання державного майна за спірним договором, несе відповідальність сам позивач, що свідчить про відсутність правових підстав для визнання припиненим відповідного зобовязання Товариства щодо належного зберігання ввіреного йому протирадіаційного укриття.

Крім того, в обгрунтування своїх вимог позивач посилався на статтю 291 ГК України та зазначав про застосування аналогії закону та аналогії права, зокрема, аналогії регулювання земельних правовідносин до спірного договору. На підтвердження наведених обставин Товариство посилалося на лист Міністерства юстиції України від 30 січня 2009 року № 35267-18.

Проте суд не погоджується з вказаними доводами позивача з огляду на те, що вищезазначений лист Міністерства юстиції України не є регуляторним правовим актом, що містить загальнообовязкові правила поведінки, та не відноситься до джерел права, а носить лише рекомендаційний характер та містить розяснення щодо теоретичного трактування інститутів аналогії права та аналогії закону. Крім того, даний лист не містить прямих вказівок на можливість застосування законодавчих приписів, що регулюють суспільні правовідносини, які виникають у сфері земельних правовідносин, до правовідносин у сфері зберігання.

Крім того, Товариством не було доведено наявності схожості між обставинами даної справи і наявною нормою статті 291 ГК України за суттєвими юридичними ознаками.

Слід також зазначити наступне.

Згідно частин 1, 2 статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до частини 2 статті 652 ЦК України якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

У той же час, як вже було зазначено, за змістом спірного договору ризик зміни обставин (зокрема, які полягають у належному зберіганні протирадіаційного укриття та забезпеченні його цілісності та схоронності), несе саме Товариство, яке є заінтересованою стороною в розумінні вищенаведеної норми, що свідчить про відсутність правових підстав для розірвання укладеного між сторонами договору зберігання від 12 червня 2008 року.

Крім того, суд підкреслює, що у своєму позові Товариство не посилалося на положення статей 651-652 ЦК України та не надало суду жодного нормативно-правового та документального обгрунтування наявності передбачених даними нормами обставин.

Суд також звертає увагу на те, що Товариством не було дотримано встановленого законом порядку розірвання господарських договорів.

Так, відповідно до частини 2 статті 188 ГК України сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором.

У той же час у матеріалах справи відсутні докази звернення позивача до Відділення з пропозицією щодо розірвання договору зберігання від 12 червня 2008 року у встановленому статтею 188 ГК України порядку, що також свідчить про безпідставність вимог Товариства.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно статті 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (стаття 43 ГПК України).

Зважаючи на все вищевикладене, а також враховуючи, що позивачем не було доведено належними і допустимими доказами тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог до Відділення, суд дійшов висновку про необґрунтованість позову Товариства, у звязку з чим в його задоволенні слід відмовити.

Відповідно до статті 49 ГПК України сума сплаченого судового збору залишається за позивачем.

Керуючись статтями 1, 12, 22, 32-34, 43, 49, 81-1, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено та підписано 12 грудня 2017 року.

Суддя Церковна Н.Ф.