Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "05" грудня 2017 р. Справа № 906/1394/15

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Кудряшової Ю.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Орлова О.Г., довіреність №16 від 21.03.2017;

від відповідача: Ковбан В.В., підприємець,

Калашников П.В., довіреність від 20.11.2017.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "УЛФ-Фінанс"

до Фізичної особи-підприємця Ковбана Віталія Васильовича

про стягнення 2382008,58 грн.

В судовому засіданні 23.11.2017 оголошено перерву до 05.12.2017 о 15:00 год.

Спір розглянуто в більш тривалий строк, ніж передбачено ч. 1 ст. 69 ГПК України.

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 1685813,43 грн. заборгованості, з яких: 1682313,43 грн. - заборгованість зі сплати лізингових платежів, 3500,00 грн. - додаткові витрати на вчинення виконавчого напису нотаріуса.

Ухвалою суду від 07.09.2015 (суддя ОСОБА_8.) порушено провадження у справі та призначено справу до розгляду.

В подальшому ухвалою господарського суду Житомирської області від 29.09.2015 провадження у справі було зупинено до вирішення по суті справи господарського суду міста Києва №910/24949/25 за позовом Фізичної особи-підприємця Ковбана Віталія Васильовича до Товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" про визнання додаткової угоди недійсною та набрання рішенням у справі №910/24949/15 законної сили.

21.09.2016 позивачем до суду подано клопотання про відновлення провадження у справі, оскільки 17.05.2016 господарським судом міста Києва у справі №910/24949/15 винесено рішення, яке набрало законної сили.

Згідно розпорядження керівника апарату №132/2016 від 27.09.2016 у зв'язку зі звільненням судді ОСОБА_8. (постанова ВР України №1513-VIII від 08.09.2016) здійснено повторний автоматичний розподіл справи №906/1394/15. Справу розподілено судді Кудряшовій Ю.В

За таких обставин згідно ухвали господарського суду від 03.10.2016 (суддя Кудряшова Ю.В.) провадження у справі №906/1394/15 було поновлено справу призначено до розгляду.

13.10.2017 позивачем до суду подано заяву про зміну підстав позову (вх. №02-44/911/16 від 13.10.2016), відповідно до якої позивач просив суд стягнути з відповідача 2382008,58 грн. заборгованості по договору фінансового лізингу №2573/02/14-В від 11.02.2014, з яких: 1506823,20 грн. - заборгованість зі сплати лізингових платежів, 290978,40 грн. пеня, 225978,40 грн. - штраф, 358228,38 грн. - збитки за невиконання умов договору та неповернення предмету лізингу.

В обґрунтування вимог позивач зазначив, 11.02.2014 між позивачем та відповідачем укладений договір фінансового лізингу №2573/02/14-В.

Згідно п. 1.1. Загальних умов Договору (Додаток №3 до Договору - а.с. 13-24 том 1) Лізингодавець (Позивач) на підставі договору купівлі-продажу (поставки) зобов'язався придбати у свою власність і передати на умовах фінансового лізингу, у тимчасове володіння та користування за плату майно (предмет лізингу), найменування, технічний опис, модель, рік випуску, ціна одиниці, кількість і загальна вартість якого визначаються в ааквамссмс Специфікації (Додаток №2 до Договору - а.с. 11-12 том 1), а Лізингоодержувач (Відповідач) зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі на умовах цього Договору.

Свої зобов'язання Позивач своєчасно, належним чином та в повному обсязі виконав, зокрема: придбав предмет лізингу, а саме автомобіль MERCEDES-BENZ GL 350 ВІueТЕС; 2013 року випуску; шасі № НОМЕР_4; двигун № НОМЕР_1, реєстраційний № НОМЕР_2: зареєстрований органом 8006 від 18.02.2014, Свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_5 та передав його у користування Відповідачу на підставі Акту приймання-передачі від 20.02.2014 року.

Відповідно до статті 2 Загальних умов Договору Відповідач повинен сплачувати лізингові платежі, які складаються з авансового платежу та поточних лізингових платежів, що включають суму, яка відшкодовує частину вартості Предмета лізингу та винагороду (комісію) Лізингодавця, в порядку, та у розмірі згідно Графіком внесення лізингових платежів (Додаток № 1 до Договору в редакції Додаткової Угоди №1 від 19.02.2014), з урахуванням суми курсової різниці відповідно до п. 2.6. Загальних умов Договору.

Також позивач зазначив, що з січня 2015 року Відповідач припинив виконувати зобов'язання по оплаті згідно договору фінансового лізингу в повному обсязі.

В послідуючому представник позивача в судовому засіданні 23.11.2017 пояснив, що заборгованість по оплаті вартості предмета лізингу виникла з 20.04.2016, а по винагороді лізингодавця та валютному коригуванні з 20.01.2015.

Крім цього, позивач зазначив, що вважає договір розірваним з 26.08.2016, з дати направлення повідомлення про відмову від договору фінансового лізингу.

За наведених обставин, враховуючи положення п. 2, 2.6., 7.1., 7.1.2., 7.8. Загальних умов договору та умови Договору від 11.02.2014, позивач вважає обґрунтованими нарахування 1506823,20 грн. заборгованості зі сплати лізингових платежів, 290978,40 грн. пені, 225978,40 грн. - штрафу, 358228,38 грн. - збитків за невиконання умов договору та неповернення предмету лізингу.

В ході розгляду справи господарський суд Житомирської області ухвалою від 07.12.2016 задовольнив клопотання Фізичної особи-підприємця Ковбана Віталія Васильовича та призначив судову-бухгалтерську експертизу, на вирішення якої було поставлено запитання:

1) "Чи відповідає вимогам чинного законодавства та умовам договору фінансового лізингу №2573/02/14-В від 11.02.2014 нарахування лізингових платежів Лізингоодержувачу Фізичній особі-підприємцю Ковбану Віталію Васильовичу?"

2) "Чи підтверджується документально заборгованість Фізичної особи-підприємця Ковбана Віталія Васильовича відповідно до умов договору фінансового лізингу №2573/02/14-В від 11.02.2014 та графіку внесення лізингових платежів згідно додатку до договору №1 і у якому розмірі?"

3) "Який розмір лізингових платежів підлягав сплаті Товариству з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" на підставі договору фінансового лізингу №2573/02/14-В від 11.02.2014 та графіку внесення лізингових платежів згідно додатку №1 до договору №2573/02/14-В?"

4) "Визначити щомісячний розмір грошових зобов'язань Фізичної особи-підприємця Ковбана Віталія Васильовича перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" з зазначенням кожної складової платежу окремо".

5) "Визначити правильність та черговість зарахування здійснених Фізичною особою-підприємцем Ковбаном Віталієм Васильовичем платежів щомісячних розмірів грошових зобов'язань".

6) "Який розмір штрафних санкцій (пені, штрафу) підлягає оплаті Товариству з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" з урахуванням встановлених лізингових платежів, комісії та здійснених оплат, за період з 12.02.2014 по 03.06.2015 та з 04.06.2015 по 20.09.2016 ?"

Проведення зазначеної експертизи було доручено Житомирському відділенню Київського науково - дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України.

08.08.2017 до господарського суду надійшов висновок судово-економічної експертизи №1000/16-25 від 31.07.2017.

За наведених обставин, ухвалою господарського суду від 12.09.2017 провадження у справі №906/1394/15 було поновлено та призначено судове засідання.

Ухвалою від 21.09.2017 здійснено процесуальне правонаступництво позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" (04205, м. Київ, проспект Оболонський, будинок 35-А, офіс 301, ), замінивши його на Товариство з обмеженою відповідальністю "УЛФ-Фінанс" (04205, м. Київ, проспект Оболонський, будинок 35-А, офіс 300, ).

В судовому засіданні 23.11.2017 та 05.12.2017 представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити.

Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав, зазначених в запереченнях (а.с. 147-153).

В підтвердження заперечень відповідач зазначив наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 292 ГК України лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (Лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (Лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить Лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське видання) за дорученням чи погодженням Лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати Лізингоодержувачем періодичних лізингових і платежів.

Нормою частини 1 статті 2 Закону України "Про фінансовий лізинг" встановлено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

За приписами ст. ст. 1,11,16 Закону України "Про фінансовий лізинг" фінансовим лізингом є вид цивільно-правових відносин, що виникають з договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу Лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених Лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування Лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі. Сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду Лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати Лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Відповідно до умов Договору фінансового лізингу Лізингоодержувачем (Відповідач по справі) виконувались зобов'язання в повному обсязі. З загальної суми лізингових платежів (1 962010,67 грн.) було сплачено 1633615, 20 грн., що підтверджується платіжними документами на 11 аркушах.

З метою звірки взаєморозрахунків та визначенням остаточної суми до сплати, Відповідачем 30.03.2015 року було направлено лист до TOB «Український лізинговий фонд» (Позивачу) з копіями платіжних документів на суму 1633615, 20 гр., які є у розпорядженні Позивача, та про які, Позивач умисно не повідомляє суд при поданні матеріалів разом з позовом.

Без надання пояснень, будь-яких підтверджень, Позивачем по справі не здійснено взаєморозрахунків, не надано підтверджень щодо зарахувань коштів згідно умов договору, а на лист щодо звірки від 30.03.2015, направлено вимогу щодо необхідності сплати лізингових платежів у сумі 1682313,43 грн. та штрафні санкції. Загальна сума, яку, начебто повинен сплатити Відповідач складає 2024675, 73 грн. з урахуванням штрафних санкцій.

Відповідачем, на зазначену вимогу було 24.04.2015 направлено відповідний лист, в якому він, як сторона за Договором фінансового лізингу, знову просить надати підтвердження зарахування платежів та проведення взаєморозрахунків. Також, зазначеним листом було повідомлено Позивача про намір дострокового викупу Предмету лізингу, як зазначено п. 8.3. Договору фінансового лізингу.

Відповідач зазначає, що позивачем було проігноровано всі звернення та пропозиції, не враховано права відповідача та в односторонньому порядку, без підтвердження реальної суми сплати лізингових платежів, направлено повідомлення № 1601-УПК від 15.05.2015 про розірвання Договору в односторонньому порядку та вилучення предмету лізингу.

При здійсненні розрахунку заборгованості, позивач використовував Додаткову угоду № 2 до Договору фінансового лізингу № 2573/02/14-В від 11.02.2014. 17.05.2016 року Господарським судом міста Києва було винесено Рішення по справі №910/24949/15 за позовом ФОП Ковбан В.В. до TOB «Український лізинговий фонд» про визнання додаткової угоди №2 від 20.02.2015 до Договору фінансового лізингу №2573/02/14-В від 11.02.2014 недійсною, яким позовні вимоги задоволені повністю, тобто Додаткову угоду № 2 до Договору фінансового лізингу №2573/02/14-8 від 11.02.2014 визнано недійсною.

Крім того, як стверджує відповідач, той факт, що позивач прийняв рішення про одностороннє розірвання Договору лізингу (згідно повідомлення № 1601-УПК від 15.05.2015 про розірвання Договору в односторонньому порядку та вилучення предмету лізингу), позбавив обов'язку відповідача продовжувати сплачувати лізингові платежі згідно графіку додаткової угоди №1 після такого розірвання Договору.

Відповідач стверджує, що ним було вжито заходів, передбачених чинними нормативними актами, направлених на належне виконання своїх зобов'язань за Договором фінансового лізингу, про що свідчать листи, направлені мною 30.03.2015 та 24.04.2015 з підтвердженням сплати коштів та пропозицією викупу предмету лізингу.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України вбачається, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. При цьому, прострочення боржника не настає, якщо зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора (ч. 4 ст. 612 ЦК України).

За приписами ст. 613 Цивільного кодексу України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 614 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила усіх заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Тобто, за приписами цивільного законодавства України, які с обов'язковими при виконанні договірних зобов'язань, у зв'язку з простроченням саме кредитора (Позивача), прострочення боржника вважається таким що не настало.

За таких підстав відповідач вважає, що вимоги позивача та відповідні розрахунки боргових зобов'язань, в силу статей 610, 612, 613, 614 Цивільного кодексу України, не мають обґрунтування та відповідної юридичної сили, адже були спричинені саме в результаті дій (простроченням) Лізингодавця (Позивача).

Крім вказаних заперечень відповідач посилається на той факт, що позивачем неправомірно нараховувались платежі по валютному корегуванню. В обґрунтування він наводить наступні норми законодавства.

Статтею 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов'язання мас бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Ця норма кореспондується із приписами статті 524 ЦК України, згідно з якою зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак, не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, та здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти якщо вартість визначена в еквіваленті іноземної валюти.

Відповідач вважає, що в даному випадку визначення ціни договору у національній валюті з подальшим валютним корегуванням не відповідає вимогам діючого законодавства. Курсова різниця як складова лізингового платежу, зокрема планового, що погоджений сторонами договору відповідно до графіку лізингових платежів, - не передбачена чинним законодавством України, що регулює дану сферу правовідносин. Умовами договору та додатками до нього чітко встановлено та погоджено Сторонами вартість предмету лізингу та лізингові платежі (якими є відшкодування частини вартості предмета лізингу та платіж як винагорода лізингодавцю за отримане у лізинг майно), та зафіксовані у національній валюті (гривні). Лізингові платежі є грошовими зобов'язаннями, вираженими у гривнях без визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті.

Отже, враховуючи все вищенаведене відповідач просить суд відмовити в позові повністю.

Як було зазначено вище, в ході розгляду справи господарський Житомирської області суд ухвалою від 07.12.2016 задовольнив клопотання Фізичної особи-підприємця Ковбана Віталія Васильовича та призначив судову-бухгалтерську експертизу, на вирішення якої було поставлено ряд запитань

1) "Чи відповідає вимогам чинного законодавства та умовам договору фінансового лізингу №2573/02/14-В від 11.02.2014 нарахування лізингових платежів Лізингоодержувачу Фізичній особі-підприємцю Ковбану Віталію Васильовичу?"

2) "Чи підтверджується документально заборгованість Фізичної особи-підприємця Ковбана Віталія Васильовича відповідно до умов договору фінансового лізингу №2573/02/14-В від 11.02.2014 та графіку внесення лізингових платежів згідно додатку до договору №1 і у якому розмірі?"

3) "Який розмір лізингових платежів підлягав сплаті Товариству з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" на підставі договору фінансового лізингу №2573/02/14-В від 11.02.2014 та графіку внесення лізингових платежів згідно додатку №1 до договору №2573/02/14-В?"

4) "Визначити щомісячний розмір грошових зобов'язань Фізичної особи-підприємця Ковбана Віталія Васильовича перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" з зазначенням кожної складової платежу окремо".

5) "Визначити правильність та черговість зарахування здійснених Фізичною особою-підприємцем Ковбаном Віталієм Васильовичем платежів щомісячних розмірів грошових зобов'язань".

6) "Який розмір штрафних санкцій (пені, штрафу) підлягає оплаті Товариству з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" з урахуванням встановлених лізингових платежів, комісії та здійснених оплат, за період з 12.02.2014 по 03.06.2015 та з 04.06.2015 по 20.09.2016 ?"

Проведення зазначеної експертизи було доручено Житомирському відділенню Київського науково - дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України.

08.08.2017 до господарського суду надійшов висновок судово-економічної експертизи №1000/16-25 від 31.07.2017, з яким відповідач не погодився. Висновок експерта фактично містив погодження всіх сум, що були заявлені позивачем до стягнення (а.с. 131).

Як вбачається зі ст. 42 ГПК України висновок судового експерта повинен містити докладний опис проведених досліджень, зроблені в результаті їх висновки і обґрунтовані відповіді на поставлені господарським судом питання. Висновок подається господарському суду в письмовій формі, і копія його надсилається сторонам.

В ч. 4 ст. 42 ГПК України зазначено, що висновок судового експерта для господарського суду не є обов'язковим і оцінюється господарським судом за правилами, встановленими статтею 43 цього Кодексу.

Стаття 43 ГПК України містить умови оцінки судом доказів, згідно яких господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Отже, враховуючи, що експерту питання судової експертизи були поставлені судом тільки в межах арифметичних розрахунків без додаткових доказів, які були надані сторонами після надходження висновку з експертної установи, господарський суд, керуючись ст. 43 ГПК України оцінює докази у їх сукупності за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи. За таких обставин в даному випадку господарський суд вважає, що висновок експерта не є обов'язковим доказом у справі.

Щодо строку розгляду справи суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 69 ГПК України спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

В даному випадку строк розгляду справи, з урахуванням клопотання сторін про його продовження на 15 днів сплинув.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., ратифікованої Україною 17.07.97 р., кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Враховуючи необхідність забезпечення повного та всебічного з'ясування обставин по справі, судом розглянуто спір впродовж найбільш розумного строку.

Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Датою розірвання договору позивач вказує 26.08.2016 - дата направлення відповідачу повідомлення про відмову (розірвання) від договору фінансового лізингу на підставі ст. 7 Закону України "Про фінансовий лізинг" та п. 11.4 загальних умов договору фінансового лізингу. В повідомленні позивач зобов'язав відповідача повернути предмет лізингу та всі належні документи і приналежності протягом 7 днів.

Але, як вбачається з матеріалів справи, судами, зокрема Господарським судом м. Києва у справі № 910/17566/15 досліджувались також інші дії ТОВ "Український лізинговий фонд", спрямовані на розірвання договору фінансового лізингу та повернення майна.

Так, як вбачається з рішення Господарського суду міста Києва від 11.09.2015, судом встановлено, що 11.02.2014 року між фізичною особою-підприємцем ФОП Ковбаном В.В. (Лізингоодержувач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд» (Лізингодавець) був укладений договір фінансового лізингу № 2573/02/14-В (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 додатку № 3 до договору, за умовами договору лізингодавець набуває у власність і передає на умовах фінансового лізингу в платне володіння і користування з правом викупу майно (далі по тексту предмет лізингу), найменування і характер якого вказані в специфікації (додаток № 2 до договору), а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу, оплачувати лізингові платежі, зазначені в графіку внесення лізингових платежів (додаток № 1 до договору, далі - графік платежів), а також інші платежі відповідно до умов даного договору.

Згідно з п. п. 3.1-3.3 та специфікацією (додатку № 2 до договору), предметом лізингу є автомобіль Mercedes-Benz GL 350 BlueTEC, 2013 року випуску, загальна вартість якого становить 1437230,40 грн., в т.ч. ПДВ - 239538,40 грн. (далі - предмет лізингу).

20.02.2014 лізингодавець передав, а лізингоодержувач прийняв предмет лізингу, що підтверджується актом прийому-передачі предмету лізингу до договору фінансового лізингу № 2573/02/14-В від 11.02.2014, копія якого долучена до матеріалів справи.

Пунктом 8.1 договору передбачено, що загальна сума лізингових платежів на дату укладення цього договору становить 1962010,67 грн. та може змінюватись відповідно до загальних умов договору фінансового лізингу.

20.02.2015 сторонами була укладена додаткова угода №2 до договору фінансового лізингу № 2573/02/14-В від 11.02.2014, згідно з п. 1 якої сторони дійшли згоди викласти в наступній редакції пункт 8.1 до договору: «Загальна сума лізингових платежів на дату укладення цього договору 1743399,31 грн., може змінюватись відповідно до загальних умов договору фінансового лізингу».

На виконання умов договору, ФОП Ковбан В.В сплатив Товариству з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд» лізингових платежів на загальну суму 1633615,20 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 6737630 від 11.02.2014, а також квитанціями від 06.03.2014, 15.04.2014, 19.05.2014, 20.06.2014, 18.07.2014, 07.08.2014, 16.09.2014, 22.10.2014, 17.11.2014, 29.12.2014, копії яких долучені до матеріалів справи.

З метою визначення розміру кінцевого платежу у зв'язку з достроковим виконанням договору, лізингоодержувач направив на адресу лізингодавця заяву від 30.03.2013, в якій просив останнього підтвердити отримання останнім грошових коштів, сплачених за договором фінансового лізингу № 2573/02/14-В від 11.02.2014.

Натомість Товариство з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд» направило позивачу лист-вимогу № 1489-УПК від 31.03.2015, яким повідомило ФОП Ковбана В.В про наявність в останнього заборгованості перед лізингодавцем у розмірі 2 024 675,73 грн., вимагало сплатити вказану заборгованість та попереджало, що у випадку невиконання лізингоодержувачем зазначених вимог лізингодавець буде змушений відмовитись від договору.

ФОП Ковбан В.В. на вищевказану вимогу направив Товариству з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд» відгук від 23.04.2015, у якому зазначив, що заборгованість у розмірі 2024675,73 грн. не підтверджена відповідними документами, просив надати детальний розрахунок та документи на підтвердження розміру вказаної заборгованості, зазначив, що на підставі п. 2.8 договору має намір узгодити з лізингодавцем можливість дострокового виконання зобов'язань за договором фінансового лізингу.

Лізингодавець в свою чергу звернувся до лізингоодержувача з повідомленням про відмову (розірвання) договору фінансового лізингу № 1601-УПК від 15.05.2015, яким повідомив про те, що у зв'язку з порушенням лізингоодержувачем строку виплати чергового лізингового платежу більше ніж на 30 днів, лізингодавець відмовляється від договору фінансового лізингу № 2573/02/14-В від 11.02.2014 та вимагає повернути предмет лізингу.

Лізингодавець 02.06.2015 звернувся до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису нотаріуса.

03.06.2015 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Голубнича Ольга Василівна вчинила виконавчий напис №855, яким запропонувала лізингоодержувачу повернути шляхом вилучення на користь лізингодавця майно - автомобіль Mercedes-Benz GL 350 BlueTEC, 013 року випуску; шасі № НОМЕР_4; двигун № НОМЕР_1, реєстраційний № НОМЕР_2: зареєстрований органом 8006 від 18.02.2014, вартістю 1437230,40 грн., що передане в користування на підставі договору фінансового лізингу № 2573/02/14-В, укладеного 11.02.2014 та підлягає поверненню за невиплачені лізингові платежі за період з 25.02.2015 по 02.06.2015 в розмірі 1682313,43 грн.

Рішенням суду міста Києва від 11.09.2015 по справі №910/17566/15 було визнано виконавчий напис №855 від 03.06.2015, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голубничою Ольгою Василівною, відносно майна, що було передано за договором фінансового лізингу № 2573/02/14-В від 11.02.2014, укладеним між Фізичною особою-підприємцем Ковбаном В.В. та Товариством з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд», таким, що не підлягає виконанню.

Під час розгляду справи №910/17566/15 суд дійшов висновку про те, що право вимагати повернення предмету лізингу могло виникнути у відповідача (ТОВ "Український лізинговий фонд» після отримання ФОП Ковбаном В.В. повідомлення про відмову від договору фінансового лізингу № 2573/02/14-В від 11.02.2014 (аналогічна правова позиція міститься у постановах Вищого господарського суду України від 04.10.2011 року по справі 9/61 та від 10.09.2012 року по справі 37/240пн).

Разом з тим, серед документів до наряду нотаріальної справи, на підставі яких було вчинено спірний виконавчий напис, були відсутні документи, які підтверджують отримання позивачем у справі №910/17566/15 повідомлення про відмову (розірвання) договору фінансового лізингу № 1601-УПК від 15.05.2015. Відтак, нотаріус не встановила момент припинення дії договору фінансового лізингу № 2573/02/14-В від 11.02.2014 та не переконалась у тому, що ТОВ "Український лізинговий фонд" на момент звернення із заявою про вчинення виконавчого напису має право вимагати від ФОП Ковбана В.В. повернення предмета лізингу.

Згідно п. 2, п. 3 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Сторонам договору фінансового лізингу надається право вимагати розірвання договору відповідно до ч. 2 ст. 651 і ст. 652 ЦК та умов договору. Право на дострокове розірвання договору лізингу шляхом вчинення одностороннього правочину стороною договору передбачене також ст. 7 Закону. Встановлюється момент, в який такий односторонній правочин визнається вчиненим (з моменту, коли інша сторона довідалася або могла довідатися про таку відмову). Право на відмову від договору лізингоодержувач отримує у разі прострочення передання йому предмета лізингу більше З0 днів. За умови прострочення внесення лізингових платежів більше З0 днів лізингодавець отримує право розірвання договору шляхом відмови від нього. Відмова від договору породжує право лізингодавця вимагати повернення предмета лізингу в безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса (якщо лізингоодержувач не виконує свій обов'язок повернути річ у зв'язку з припиненням договору). Це положення у цивільному законодавстві України встановлює такий, що відповідає сутності відносин між сторонами цивільно-правового договору, порядок реалізації прав сторони у разі розірвання договору шляхом односторонньої відмови від нього.

Як було вказано вище, право вимагати повернення предмету лізингу могло виникнути у відповідача (ТОВ "Український лізинговий фонд" після отримання ФОП Ковбаном В.В. повідомлення про відмову від договору фінансового лізингу № 2573/02/14-В від 11.02.2014. Серед документів до наряду нотаріальної справи, на підставі яких було вчинено спірний виконавчий напис, були відсутні документи, які підтверджують отримання позивачем у справі №910/17566/15 повідомлення про відмову (розірвання) договору фінансового лізингу. Але, при розгляді справи господарським судом Житомирської області №906/1394/15 було встановлено факт отримання відповідачем ФОП Ковбаном Віталієм Васильовичем вищевказаного повідомлення від 15.05.2015 направленого Товариством з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд». В підтвердження отримання повідомлення ФОП Ковбан В.В. надав копію повідомлення, конверт, в якому містилось повідомлення з зазначенням відправника ТОВ «Український лізинговий фонд» зі штампом поштової організації від 18.05.2015 (оригінал для огляду, копію в матеріали справи) та копію виписки з журналу форми 8, отриманого в поштовому відділенні, з якого вбачається отримання Ковбаном В.В. 19.05.2015 поштової кореспонденції з кодом, що співпадає з кодом на конверті 874. поштової кореспонденції з кодом, що співпадає з кодом на конверті 874.

Отже, з вказаних обставин суд дійшов висновку про розірвання договору фінансового лізингу № 2573/02/14-В з 19.05.2015.

Матеріали справи містять також докази визнання недійсним додаткової угода № 2 до договору фінансового лізингу № 2573/02/14-В від 11.02.2014, згідно з п. 1 якої сторони дійшли згоди викласти в наступній редакції пункт 8.1 до договору: «Загальна сума лізингових платежів на дату укладення цього договору 1743399,31 грн., може змінюватись відповідно до загальних умов договору фінансового лізингу». Вказана додаткова угода була визнана недійсною рішенням господарського суду м. Києва від 17.05.2016 у справі № 910/24949/15. Але даний факт не впливає на підстави та момент розірвання договору, оскільки з матеріалів справи вбачається, що на день розірвання договору відповідач не здійснював платежі, відтак позивач скористався правом відмови від договору фінансового лізингу, передбачені діючим законодавством.

В контексті викладеного, встановивши момент розірвання договору фінансового лізингу, господарський суд вважає за необхідне зазначити, що період нарахування заборгованості по лізингових платежах має закінчуватись датою, коли інша сторона довідалася про відмову від договору фінансового лізингу, тобто у даному випадку - 19.05.2015.

Після розірвання договору його умови припиняють свою дію щодо нарахування платежів і у лізінгодавця виникає право вимоги щодо повернення предмета лізингу.

Як встановлено господарським судом м. Києва на виконання умов договору, ФОП Ковбан В.В сплатив Товариству з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд» лізингових платежів на загальну суму 1633615,20 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 6737630 від 11.02.2014, а також квитанціями від 06.03.2014, 15.04.2014, 19.05.2014, 20.06.2014, 18.07.2014, 07.08.2014, 16.09.2014, 22.10.2014, 17.11.2014, 29.12.2014.

За таких підстав, господарський суд враховує здійснені відповідачем оплати та не погоджується з позивачем щодо зарахування вказаних платежів тільки в поточну а також в майбутню до 20.04.2016 оплату вартості предмету лізингу та винагороду лізингодавця без валютного корегування, яке також згідно договору повинно входити в лізинговий платіж.

Заперечення відповідача щодо неправомірності нарахування платежів з валютним корегуванням не приймаються судом, оскільки у даному випадку сторони передбачили в договорі саме визначення ціни вартості товару, як однієї з істотних умов договору, з прив'язкою до зміни курсу гривні.

Згідно ст. 189 ГК України ціна є формою грошового визначення вартості продукції (робіт, послуг), яку реалізують суб`єкти господарювання. Сторони, фактично встановлюють порядок обчислення ціни договору, яка є його істотною умовою, через її визначення в залежності від зміни курсу валюти на дату певної події.

Відповідно приписів ч. 2 ст. 533 ЦК України, якою передбачено, що якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом, встановлюють не міру відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, а саме порядок обчислення його суми, яка підлягає сплаті у національній валюті.

Положення цивільного законодавства дозволяє сторонам виражати грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті, така дія вчиняється сторонами за обоюдною згодою та на власний ризик, а отже валютні коливання та зміна суми грошового зобов'язання в гривневому еквіваленті в даному випадку є узгодженою умовою їх діяльності.

Так згідно п. 2.6 у разі вказівки в п. 8.4. Договору на застосування при визначенні розміру лізингового платежу коригування курсу валют, Сторони погоджуються, що лізингові платежі, які підлягають виплаті згідно зданим Договором, розраховуються з використанням середньозваженого курсу української гривні до долара США на міжбанківському ринку (за офіційними даними НБУ, розміщеними на сайті: http://bank.gov.ua/control/uk/index) за наступною формулою:

Т=То * Кт / Ко, де

Т- поточний лізинговий платіж, який підлягає оплаті в гривнях;

То - поточний лізинговий платіж, зазначений в графі 6 графіка платежів;

Ко - офіційний курс української гривні до долара США на дату укладання договору;

Кт - середньозважений курс української гривні до долара США на міжбанківському ринку, збільшений на 1 (один) відсоток (за офіційними даними НБУ на дату, що передує дню сплати лізингового платежу). При цьому, якщо Кт, збільшений на 1 (один) відсоток, буде менше, ніж Ко, перерахунок не проводиться.

= - знак рівності;

/ - знак ділення;

* - знак множення.

Для погашення вартості предмета лізингу відноситься сума, зазначена в графі 4 Графіка платежів на відповідну дату. Різниця поточного лізингового платежу, розрахованого за правилами цього пункту загальних умов, і суми, що відшкодовує вартість предмета лізингу, вважається комісією лізингодавця.

Згідно п. 2.9 договору при надходженні коштів (лізингових платежів лізингоодержувача сторони узгодили наступну черговість виконання лізингоодержувачем своїх грошових зобов'язань за Договором:

- оплата сум штрафних санкцій (штраф, пеня), які підлягають сплаті за порушення зобов'язань за договором;

- оплата сум компенсації витрат, понесених лізингодавцем та не відшкодованих лізингоодержувачем;

- оплата простроченої заборгованості з нарахованої винагороди лізингодавця;

- оплата простроченої заборгованості з нарахованого лізингового платежу, що відшкодовує вартість предмета лізингу;

- оплата поточної заборгованості з нарахованої винагороди Лізингодавця;

- оплата поточної заборгованості з нарахованого лізингового платежу, що відшкодовує вартість предмета лізингу.

У разі перерахування лізингоодержувачем лізингових платежів за цим договором в сумі, недостатній для повного виконання зобов'язань за договором, та/або з порушенням зазначеної черговості, лізингодавець має право самостійно перерозподілити отримані від лізингоодержувача кошти відповідно до вищевказаної черговості шляхом проведення відповідних бухгалтерських проводок, а лізингоодержувач підтверджує свою згоду на це, підписуючи цей договір.

Згідно п. 2.8 лізингоодержувач має право достроково виплачувати Лізингодавцю лізингові платежі лише за умови узгодження з Лізингодавцем. У цьому разі сторони п і д п и с у ю т ь д о д а т к о в у у г о д у і г р а ф і к п л а т е ж і в, що відображає лізингові платежі і з урахуванням здійсненої дострокової оплати. У будь-якому разі термін користування предметом лізингу це може бути менше одного року.

Але, в даному випадку сторони не погоджували додаткову угоду і графік платежів, що відображає лізингові платежі з урахуванням дострокової оплати. Всі достроково сплачені лізингові платежі, здійснені без узгодження з лізингодавцем, згідно п.2.8 повинні були зараховані в рахунок оплати відповідного платежу в д е н ь н а с т а н н я с т р о к у й о г о о п л а т и згідно з графіком.

Таким чином, при умові зараховування платежу в день настання строку його оплати, позивач мав можливість визначити платіж з валютним коригуванням і не створювати штучне прострочення платежів боржника. Відтак позивач порушив умови договору, нарахувавши на таку заборгованість пеню і штраф.

З вказаного господарський суд дійшов висновку, що платежі, здійснені відповідачем достроково в сумі 209429,78 грн. (що були зараховані позивачем в якості оплати вартості предмета лізингу за період з 20.06.2015 по 20.04.2016 - згідно розрахунку позивача - а.с. 91-92), повинні бути розподілені на оплату поточної заборгованості з нарахованого лізингового платежу, що відшкодовує вартість предмета лізингу (в яку включено платіж з валютного корегування) та оплата поточної заборгованості з нарахованої винагороди лізингодавця таким чином:

Сума Дата Сплачено Заборгованість

до оплати оплати за фактично

за графіком

Вартість ПЛ...........19961,53...........20.01.2015...........19961,53..................0,00..........

Винагорода

лізингодавця.........16473,20...........20.01.2015............2921,92...................0,00.........

зарах. позивачем

13551,28

Валютне

коригування...........31576,09...........20.01.2015...........31576,09..................0,00..........

Переплата в сумі 209429,78 грн. - 13551,28 грн. (частина винагороди лізингодавця за січень 2015 року, яка підлягає зарахуванню з переплати) - 31576,09 грн. (валютне коригування, яке також підлягає зарахуванню з переплати) = 164302,41 грн. (залишок переплати).

Вартість ПЛ..........19961,53...........20.02.2015...........19961,53..................0,00..........

Винагорода

лізингодавця.........16113,93...........20.02.2015...........16113,93...................0,00.........

Валютне

коригування...........80468,25...........20.02.2015...........80468,25..................0,00..........

Залишок переплати в сумі 164302,41 грн. - 16113,93 грн. (винагорода лізингодавця за лютий 2015 року) - 80468,25 грн. (валютне коригування) = 67720,23 грн. (залишок переплати).

Вартість ПЛ..........19961,53...........20.03.2015...........14314,37..................0,00..........

5347,16

Винагорода

лізингодавця.........15754,68...........20.03.2015...........15754,68...................0,00.........

Валютне

коригування...........62948,84...........20.03.2015...........51965,55..............10983,29......

Залишок переплати в сумі 67720,23 грн. - 15754,68 грн. (винагорода лізингодавця за березень 2015 року) - 51965,55 грн. (валютне коригування) = 0,00 грн.

Вартість ПЛ..........19961,53...........20.04.2015...........19961,53..................0,00..........

Винагорода

лізингодавця........15395,43...........20.04.2015................0,00..................15395,43......

Валютне

коригування...........52561,01...........20.04.2015..............0,00..................52561,01........

Вартість ПЛ..........19961,53...........20.05.2015...........19961,53..................0,00..........

Винагорода

лізингодавця........15036,16...........20.05.2015................0,00..................15036,16.......

Валютне

коригування..........52832,49...........20.05.2015...............0,00...................52832,49.......

Всього заборгованість по вартості предмету лізингу: 0,00 грн.

Всього заборгованість по винагороді лізингодавця: 30431,59 грн.

Всього заборгованість по валютному коригуванню: 116376,79 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язань або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. При цьому прострочення боржника не настає, якщо зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора (ч. 4 ст. 612 ЦК України)

Відповідно до ст. 613 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо доведе, що вжила усіх заходів щодо належного виконання зобов'язань.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено господарським судом, при зарахуванні дострокових платежів лізингодавець діяв всупереч умовам договору, а також вчиняв дії, які перешкоджали визначенню боржником (лізингоотримувачем) достеменно зрозумілих наступних дій (продовження погашення лізингових платежів або повернення предмету лізингу).

Разом з тим судом фактично було встановлено прострочення платежів з 20.03.2015 по 19.05.2015. Але, враховуючи вищевказані дії лізингодавця господарський суд вважає, що у лізингоотримувача відсутня вина у невчасному виконанні зобов'язань, оскільки в даному випадку зобов'язання не виконувалось внаслідок дій лізингодавця. Тому господарський суд відмовляє у стягненні пені і штрафу на прострочену заборгованість за вказаний період.

Крім заборгованості по лізингових платежах позивач просить стягнути збитки від невиконання умов договору та неповернення предмету лізингу у сумі 358228,38 грн.

За вимогами ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкта права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, якби управлена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно зі ст. 614 ЦК України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Відповідно до частин 1, 2, 4 ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

У відповідності з вимогами п. 4 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, у вигляді відшкодування збитків та моральної шкоди.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення:

1) протиправної поведінки;

2) збитків;

3) причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками;

4) вини.

За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Згідно зі статтею 22 Цивільного кодексу України збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки );

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Важливим елементом доказування наявності упущеної вигоди є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки.

Наведеної правової позиції дотримується Верховний Суд України при здійсненні касаційного перегляду судових рішень у справах про відшкодування збитків (постанова Верховного Суду України від 30.05.2006 у справі №42/266 - 6/492).

Згідно з вимогами частин 1, 2 та 3 ст.13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Отже, для стягнення з відповідача упущеної вигоди достатньо наступного:

1) є факт протиправної поведінки та грубого порушення винною стороною правил господарської діяльності, внаслідок чого позивачеві було завдано збитків у вигляді упущеної вигоди;

2) наслідком такого порушення має бути відшкодування збитків (в тому числі й упущеної вигоди);

3) зі свого боку, позивач вжив заходів задля недопущення порушення своїх прав

4) при здійсненні своїх прав будь-яка особа - відповідач утримувався від дій, які могли б порушити права позивача.

На позивача покладається обов'язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяними збитками. В свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Збитки мають реальний характер та у разі, якщо сторона, яка вважає, що її права були порушені та нею понесені збитки, повинна довести як розмір збитків, так і факт їх понесення.

При цьому, збитки не є санкцією заздалегідь визначеного розміру. Тягар доведення наявності і обґрунтування розміру упущеної вигоди покладається на позивача, який повинен довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Тобто упущена вигода розглядається як гарантований, безумовний і реальний доход (Аналогічної позиції дотримується Вищий господарський суд у Постанові від 16.09.2013 у справі № 923/487/13).

В даному випадку позивач посилається на неправомірні дії відповідача у формі неповернення предмету лізингу після розірвання договору фінансового лізингу №2573/02/14-В від 11.02.2014.

Датою розірвання договору позивач вказує 26.08.2016 - дата направлення відповідачу повідомлення про відмову (розірвання) від договору фінансового лізингу на підставі ст. 7 Закону України "Про фінансовий лізинг" та п. 11.4 загальних умов договору фінансового лізингу. В повідомленні позивач зобов'язав відповідача повернути предмет лізингу та всі належні документи і приналежності протягом 7 днів.

Але, як встановлено господарським судом вище, фактична дата розірвання договору фінансового лізингу - 19.05.2015. Крім того, судом встановлено відсутність протиправної поведінки та вини боржника (лізингоотримувача) за весь період дії договору. Також господарським судом м. Києва у справі №910/17566/15 було визнано виконавчий напис №855 від 03.06.2015, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голубничою Ольгою Василівною, відносно майна, що було передано за договором фінансового лізингу № 2573/02/14-В від 11.02.2014, укладеним між Фізичною особою-підприємцем Ковбаном В.В. та Товариством з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд» таким, що не підлягає виконанню. Даний факт також підтверджує відсутність вини лізингоодержувача.

Крім того, позивач не довів належними і допустимими доказами, що він міг і повинен був отримати визначені доходи і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Також не надав докази в обґрунтування упущеної вигоди. як гарантованого, безумовного і реального доходу.

Щодо доводів позивача стосовно прямих і реальних збитків у вигляді втрати предмету лізингу та вимоги про відшкодування усієї вартості предмету лізингу, слід зазначити наступне.

Отримавши предмет лізингу від ТОВ "Український лізинговий фонд», відповідач за умовами укладеного договору зобов'язаний був сплачувати за користування предметом лізингу лізингові платежі згідно з графіком платежів (додаткова угода № 1 до договору), яким було встановлено дату оплати першого та періодичних лізингових платежів, суму лізингового платежу щодо кожної дати платежу та його складову частину - суму відшкодування вартості предмета лізингу.

При цьому, ТОВ "Український лізинговий фонд" залишалось власником предмета лізингу (пункт 8.1 укладеного договору). А статтею 8 цього договору було передбачено перехід права власності на предмет лізингу до ФОП Ковбана В.В. у разі здійснення ним всіх платежів за договором.

Відповідно до частини 1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Аналогічне визначення договору лізингу міститься і у статті 1 Закону України "Про фінансовий лізинг".

Відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України "Про фінансовий лізинг" (частина 2 статті 806 ЦК України та частина 1 статті 2 Закону України "Про фінансовий лізинг").

За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Отже, договір фінансового лізингу поєднує в собі, зокрема, елементи договорів оренди та купівлі-продажу.

Згідно зі статтею 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна.

Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

Статтею 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Згідно зі статтею 697 ЦК України договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин.

У справі, що розглядається, та як встановлено судом, лізингоодержувач частково не виконав зобов'язань з оплати лізингових платежів, що призвело до виникнення заборгованості за договором. Керуючись частиною 2 статті 7 Закону України "Про фінансовий лізинг" та пунктом 11.2 договору, лізингодавець повідомив лізингоодержувача про відмову від договору та припинення його дії (повідомлення від 15.05.2015 про відмову від договору).

Як встановлено господарським судом, на дату припинення договору відповідач мав заборгованість зі сплати лізингових платежів, які підлягали оплаті відповідно до передбачених графіком дат платежу з урахуванням валютного корегування за період із 20.03.2015 по 20.05.2015 у загальній сумі 146808,38 грн., з яких 30431,59 грн. - заборгованість по винагороді лізингодавця, 116376,79 грн. - заборгованість по валютному коригуванню.

Частиною 2 статті 653 ЦК України передбачено, що у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

А згідно із частиною 4 статті 653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

У пункті 11.3 договору сторони встановили право лізингодавця у разі розірвання договору в односторонньому порядку вимагати повернення предмета лізингу в безспірному порядку та право утримувати всі суми, що вже були сплачені лізингоодержувачем за договором.

Відтак, наслідком розірвання договору є відсутність у ТОВ "Український лізинговий фонд" обов'язку надати предмет лізингу у майбутньому у власність ФОП Ковбану В.В. і, відповідно, відсутність права вимагати його оплати.

Ураховуючи наведене, а також те, що право власності на предмет лізингу від позивача до відповідача не перейшло, позовні вимоги щодо стягнення з останнього такої складової частини лізингового платежу, як відшкодування вартості цього майна, яке залишилося у власності позивача, є безпідставними. Аналогічна позиція Верховного суду викладена у Постанові від 29.10.2013 у справі № 7/5005/2240/2012 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "УніКредит Лізинг" до Дочірнього підприємства "Націонал-Плюс" Приватного підприємства "Націонал" про стягнення 136863,43 грн. у справі № 7/5005/2240/2012 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "УніКредит Лізинг" до Дочірнього підприємства "Націонал-Плюс" Приватного підприємства "Націонал" про стягнення 136863,43 грн.

Отже, оскільки до відповідача не перейшло право власності на майно, а втрату майна належними і допустимими доказами позивач не довів, тому в даному випадку відсутні підстави вважати, що неповернення предмета лізингу нанесло збитки позивачу у сумі вартості предмета лізингу.

Як вбачається з матеріалів справи, а також встановлено господарським судом міста Києва у справі №910/17566/15 право вимагати повернення предмету лізингу могло виникнути у відповідача (ТОВ "Український лізинговий фонд") після отримання ФОП Ковбаном В.В. повідомлення про відмову від договору фінансового лізингу № 2573/02/14-В від 1.02.2014. Господарським судом Житомирської області встановлено, що таке право виникло з моменту отримання ФОП Ковбаном В.В. повідомлення позивача про відмову від договору, тобто з 19.05.2015.

В даному випадку позивач вправі на підставі гл. 29 ЦК України вправі захищати свою власність шляхом віндикації.

Як визначає ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України oбставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За змістом статті 33 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Oбов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Підсумовуючи викладене, господарський суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Засада рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в частині першій статті 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного частиною першою статті 24 Основного Закону України, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав. Принцип рівності перед судом є основою сучасної концепції справедливого правосуддя. Для кожної особи у правовій державі насамперед важливо мати доступ до правосуддя і можливість вільно, швидко, безперешкодно реалізувати право на судовий захист незалежно від належності до певної соціальної групи або інших персональних характеристик особи.

Згідно практики Європейського суду принцип рівності сторін у процесі викладений у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (Рішення у справах «Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands» від 27 жовтня 1993 р., заява № 14448/88, п. 33, та «Ankerl v. Switzerland» від 23 жовтня 1996 р., заява № 17748/91 п. 38.).

Принцип рівності був неодноразово застосований ЄСПЛ і у справах щодо України. Наприклад, у справі «Надточій проти України» (Nadtochiy v.Ukraine, заява № 7460/03), рішення від 15 травня 2008 р.:

" Суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

На підставі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод судова система може вважатися ефективною, насамперед тоді, коли реалізується право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення

Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Стаття 6 Конвенції гарантує особі право на справедливий суд. Однак ця стаття не закріплює будь-яких правил допустимості доказів чи правил їх оцінки, а тому такі питання регулюються передусім національним правом і належать до компетенції національних судів ( справа «Гарсія Руїз проти Іспанії»).

Для того, щоб судовий розгляд був справедливим, як того вимагає пункт 1 статті 6 Конвенції, суд зобов'язаний належним чином вивчити та перевірити зауваження, доводи й докази, а також неупереджено їх оцінити на предмет того, чи будуть вони застосовуватися в рішенні суду.

Саме застосовуючи принципи верховенства права, рівності та змагальності сторін у справі господарський суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог частково, в сумі: 116376,79 грн. заборгованості по сумі валютного коригування, 30431,59 грн. заборгованості по винагороді лізингодавця.

Судові витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача пропорційно сумі задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 33,43,44,49,82-85 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Ковбана Віталія Васильовича (АДРЕСА_1, ід. номер НОМЕР_3)

- Товариства з обмеженою відповідальністю "УЛФ-Фінанс" (04205, м. Київ, проспект Оболонський, будинок 35-А, офіс 300, ід. код 41110750) 116376,79 грн. заборгованості по сумі валютного коригування, 30431,59 грн. заборгованості по винагороді лізингодавця, а також 2202,13 грн. сплаченого судового збору,

3. В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 11.12.2017

Суддя Кудряшова Ю.В.

Віддрукувати:

1 - в справу;

2, - сторонам (рек.)