КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" листопада 2017 р. Справа№ 910/9452/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Власова Ю.Л.

суддів: Андрієнка В.В.

Буравльова С.І.

при секретарі судового засідання Вага В.В.

за участю представників:

від позивача: Павлович Є.В.,

від відповідача: Ковалик В.В.,

від третьої особи 1: Музичук Л.В.,

від третьої особи 2: Бірюкова О.А.,

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.08.2017р. у справі №910/9452/17 (суддя Підченко Ю.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Капітолій"

до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк",

треті особи: 1. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,

2. Національний банк України,

про визнання недійсними договорів іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Відповідача про визнання недійсними 1) іпотечного договору, укладеного 29.10.2007р. між Позивачем та ТОВ "Український промисловий банк", правонаступником якого є Відповідач, та зареєстрованого в реєстрі за №2893; 2) іпотечного договору №22/Zкіп, укладеного 29.10.2007р. між Позивачем та ТОВ "Український промисловий банк", правонаступником якого є Відповідач та зареєстрований в реєстрі за №2892.

Рішенням Господарського суду міста Києва 16.08.2017р. у справі №910/9452/17 позовні вимоги задоволено повністю.

Рішення обґрунтоване тим, що іпотечний договір від 29.10.2007р. та іпотечний договір №22/Zкіп від 29.10.2007р. не відповідають ч.2 ст.5 та п.3 ч.1 ст.18 Закону України «Про іпотеку», оскільки у вказаних договорах відсутній опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані. За вказаних обставин, місцевий суд дійшов висновку, що договори іпотеки підлягають визнанню недійсними на підставі ч.2 ст.18 Закону України «Про іпотеку».

Крім того, місцевий суд зазначив, що в даному випадку не підлягає застосуванню строк позовної давності, оскільки про порушення свого права, з урахування усіх змін та доповнень до спірних правочинів, Позивач дізнався не раніше жовтня 2014р., тому фактично строк позовної давності закінчується у жовтні 2017р.

Не погодившись із вказаним рішенням, Відповідач звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 16.08.2017р. у справі №910/9452/17 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевий суд порушив та неправильно застосував ч.2 ст.5 Закону України «Про іпотеку». Так, Відповідач зазначає, що застава майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено, регулюється Законом України «Про іпотеку». При цьому, ч.2 ст. 5 Закону встановлює, що предметом іпотеки може бути інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому.

Відповідач звертає увагу на те, що посилання місцевого суду на положення Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» є неправомірним, так як положення вказаного закону не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Також Відповідач стверджує, що майнові права, які є предметом іпотеки в оспорюваних договорах, є складовою частиною об'єкта незавершеного будівництва як об'єкта цивільних прав, тому можна дійти висновку, що Позивач в заставу передав право на отримання права власності на нерухоме майно в майбутньому. Отже місцевий суд неправильно застосував п.3 ч.1 ст.18 Закону України «Про іпотеку».

Крім того, на думку Відповідача, місцевий суд порушив та неправильно застосував 1) ст.3, 15, 16, 203, 215 Цивільного кодексу України, оскільки судом не було зазначено чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого звернувся Позивач, яке саме право порушено та в чому полягає таке порушення; та 2) ст.256-257, 267 Цивільного кодексу України, оскільки днем початку перебігу строку позовної давності слід вважати день вчинення правочину, оскільки він збігається з днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Отже, строк позовної давності закінчився 29.10.2010р. При цьому, є необґрунтованим висновок місцевого суду про те, що Позивач довідався про порушення свого права лише у жовтні 2014р., коли були внесені зміни до оспорюваних договорів, оскільки до іпотечного договору №22/Zкіп зміни взагалі не вносилися.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.09.2017р. апеляційну скаргу Відповідача прийнято до провадження та призначено до розгляду на 28.09.2017р.

27.09.2017р. Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення місцевого суду залишити без змін, а апеляційну скаргу Відповідача без задоволення з підстав, викладених у даному відзиві.

Наказом голови Київського апеляційного господарського суду №87-а від 19.09.2017р. суддя Власов Ю.Л. направлений 28.09.2017р. у відрядження, у зв'язку з чим судове засідання, призначене на 28.09.2017р. не відбулось.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.10.2017р. апеляційну скаргу призначено на 17.10.2017р.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.10.2017р. розгляд апеляційної скарги відкладено на 31.10.2017р.; залучено до участі у справі на стороні Відповідача третю особу 1 без самостійних вимог на предмет спору - Фонд гарантування фізичних осіб (04053, м. Київ , вул. Січових Стрільців 17); залучено до участі у справі на стороні Відповідача третю особу 2 без самостійних вимог на предмет спору - Національний банк України (01601, м. Київ, вул. Інститутська 9).

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 31.10.2017р. розгляд апеляційної скарги відкладено на 21.11.2017р.

Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу, заслухавши пояснення Сторін та Третіх осіб, дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, суд встановив:

29.10.2007р. між Позивачем та ТОВ "Український промисловий банк", правонаступником якого є Відповідач, був укладений кредитний договір №22/КВ-07 на відкриття відновлювальної кредитної лінії.

29.10.2007р. на забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між Позивачем та ТОВ "Український промисловий банк" укладений іпотечний договір, який зареєстрований в реєстрі за №2893.

Відповідно до п.1.2. договору предметом іпотеки є майнові права на нерухомість, будівництво якої не завершене, а саме: багатоквартирний житловий будинок з громадсько-торговим центром по вулиці Космонавтів, поблизу Будинку творчості молоді в місті Миколаєві, загальною площею 11728,50 кв.м.

У подальшому сторонами було укладено ряд договорів про внесення змін до іпотечного договору від 29.10.2007р.

29.10.2007р. між Позивачем та ТОВ "Український промисловий банк" було укладено договір будівництва №04/Б-07/

29.10.2007р. на забезпечення виконання зобов'язань за договором будівництва між Позивачем та ТОВ "Український промисловий банк" було укладено іпотечний договір №22/Zкіп, який зареєстрований в реєстрі за №2892.

Відповідно до п.1.3. договору предметом іпотеки є майнові права на нерухомість, будівництво якої не завершено, а саме: багатоквартирний житловий будинок з громадсько-торговим центром по вулиці Космонавтів, поблизу Будинку творчості молоді в місті Миколаєві, загальною площею 11728,50 кв.м.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що апеляційна скарга Відповідача підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно зі ст.215 Цивільного кодексу України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.5 Закону України "Про іпотеку" (у редакції, що діяла на момент укладення спірних іпотечних договорів) предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна; предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому; частина об'єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом; предметом іпотеки може бути право оренди чи користування нерухомим майном, яке надає орендарю чи користувачу право будувати, володіти та відчужувати об'єкт нерухомого майна. Таке право оренди чи користування нерухомим майном для цілей цього Закону вважається нерухомим майном.

Згідно з п.3 ч.1 ст.18 Закону України "Про іпотеку" іпотечний договір повинен містити таку істотну умову, як опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані.

Відповідно до ч.2 ст.18 Закону України "Про іпотеку" у разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду.

Згідно з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у своїй постанові №6-8цс13 від 17.04.2013р., поняття «іпотека майнових прав» і регулювання відносин при передачі в іпотеку майнових прав у Законі України "Про іпотеку" (в редакції на момент укладення спірних договорів) відсутні. Під час укладення договору іпотеки були порушені положення ст.5 Закону України "Про іпотеку" (в редакції, чинній на час укладання спірного договору), оскільки майнові права на окремі приміщення в житловому будинку не могли бути предметом іпотеки.

Як підтверджується матеріалами справи, між Позивачем та ТОВ "Український промисловий банк", правонаступником якого є Відповідач, укладено іпотечний договір від 29.10.2007р. та іпотечний договір №22/Zкіп від 29.10.2007р., за якими предметом іпотеки є майнові права на нерухомість, будівництво якої не завершене, а саме: багатоквартирний житловий будинок з громадсько-торговим центром по вулиці Космонавтів, поблизу Будинку творчості молоді в місті Миколаєві, загальною площею 11728,50 кв.м.

На час укладення цих договорів, у Законі України "Про іпотеку" були відсутні поняття «іпотека майнових прав» і регулювання відносин при передачі в іпотеку майнових прав. Отже, під час укладення спірних договорів іпотеки були порушені норми ч.2 ст.5 Закону України "Про іпотеку" (в редакції, чинній на час укладання оспорюваних договорів).

Крім того, місцевий суд дійшов вірного висновку, що наявність безспірних доказів набуття Відповідачем права власності на предмет іпотеки за спірними договорами в майбутньому не встановлено.

Місцевим судом вірно встановлено, що іпотечний договір від 29.10.2007р. та іпотечний договір №22/Zкіп від 29.10.2007р. підлягають визнанню недійсними і через недодержання на момент їх укладання вимог п.3 ч.1 ст.18 Закону України "Про іпотеку", відповідно до якого до істотних умов договору іпотеки відноситься опис предмету іпотеки.

У даному випадку предметом договорів іпотеки є майнові права. При цьому, законодавець розрізняє різні за своїм змістом майнові права - право власності, право володіння, право користування, тощо.

Проте, з п.1.2. іпотечного договору від 29.10.2007р. та п.1.3 іпотечного договору №22/Zкіп від 29.10.2007р. вбачається, що в іпотеку були передані "майнові права на нерухоме майно" без визначення їх виду (право власності, користування, інші речові права).

Місцевим судом вірно встановлено, що у договорах відсутній опис переданого майнового права, тоді як таким описом не може вважатись опис майна, яке має бути збудоване іпотекодавцем, оскільки він є описом майбутнього об'єкту, а не характеристикою майнового права, як того вимагає закон.

За вказаних обставин, апеляційний суд погоджується із висновком місцевого суду, що відсутність в іпотечному договорі однієї з його істотних умов (у тому числі і опису предмету іпотеки) тягне недійсність такого договору на підставі ч.2 ст.18 Закону України "Про іпотеку".

Апеляційний суд не приймає доводи Відповідача про те, що майнові права, які є предметом іпотеки в оспорюваних договорах, є складовою частиною об'єкта незавершеного будівництва як об'єкта цивільних прав, тому можна дійти висновку, що Позивач в заставу передав право на отримання права власності на нерухоме майно в майбутньому.

Відповідно до ч.2 ст.16 Закону України «Про іпотеку» передача в іпотеку об'єктів незавершеного будівництва здійснюється шляхом передачі в іпотеку прав на земельну ділянку, на якій розташований об'єкт незавершеного будівництва.

Разом із тим, як вбачається з спірних іпотечних договорів, предметом іпотеки є майнові права на нерухомість, а не на земельну ділянку, на якій розташований об'єкт незавершеного будівництва, як це передбачено ч.2 ст.16 Закону України «Про іпотеку».

Апеляційний суд також не приймає доводи Відповідача, що місцевий суд порушив та неправильно застосував ст.3, 15, 16, 203, 215 Цивільного кодексу України, оскільки судом не було зазначено чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого звернувся Позивач, яке саме право порушено та в чому полягає таке порушення.

Відповідно до ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зокрема, ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити, зокрема, цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи Позивач є стороною спірних правочинів, відповідно у нього існують зобов'язання за цими правочинами, отже необхідність виконання зобов'язань за спірними недійсними правочинами безумовно порушує цивільні права Позивача.

За вказаних обставин, апеляційний суд погоджується із висновком місцевого суду, що позовні вимоги є обгрунтованими.

Відповідно до статті 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ст.261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч.3 ст.267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно з ч.4, 5 ст.267 Цивільного кодексу України сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як вбачається з матеріалів справи, Позивач звернувся до суду з вказаним позовом 06.06.2017р. (згідно з штампом відділення поштового зв'язку).

Відповідно до ч.1, 3 ст.264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Відповідно до п.4.4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" №10 від 29.05.2013р. у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Як встановлено судом, оспорювані іпотечні договори укладено 29.10.2007р. Разом з тим, у матеріалах справи наявні копії договорів про внесення змін до іпотечного договору від 29.10.2007р. №2893, з яких вбачається, що 19.11.2007р., 20.02.2008р., 26.03.2008р., 22.04.2008р., 28.05.2008р., 05.06.2008р., 12.06.2008р., 12.11.2008р., 09.10.2012р., 13.12.2012р., 28.05.2013р., 11.06.2013р., 16.08.2013р., 27.09.2013р., 26.11.2013р., 17.12.2013р., 11.02.2014р., 15.05.2014р., 27.08.2014р., 10.10.2014р. сторони вносили зміни до вказаного договору, отже визнавали свої зобов'язання за цим договором, чим переривали строк позовної давності.

Отже, на підставі ст.257, ч.1, 3 ст.264 Цивільного кодексу України апеляційний суд приходить до висновку, що перебіг строку позовної давності до вимог Позивача про визнання іпотечного договору, укладеного 29.10.2007р. та зареєстрованого в реєстрі за №2893, закінчився 10.10.2017р. Тобто Позивач звернувся до місцевого суду з вказаною вимогою в межах строку позовної давності.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що до іпотечного договору №22/Zкіп, укладеного 29.10.2007р., зміни не вносилися та ніяких інших дій, що свідчать про визнання зобов'язань за вказаним договором, сторонами не вчинялося. Тому на підставі ст.257, 261 Цивільного кодексу України, апеляційний суд приходить до висновку, що перебіг строку позовної давності до вимог Позивача про визнання недійсним іпотечного договору №22/Zкіп розпочався з моменту його укладення 29.10.2007р. та закінчився 29.10.2010р. Тобто Позивач звернувся до місцевого суду з вказаною вимогою зі значним пропущенням строку позовної давності.

За вказаних обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що вимоги Позивача про визнання недійсним іпотечного договору, укладеного 29.10.2007р. між Позивачем та ТОВ "Український промисловий банк", правонаступником якого є Відповідач та зареєстрованого в реєстрі за №2893, підлягають задоволенню, а в задоволенні вимог про визнання недійсним іпотечного договору №22/Zкіп, укладеного 29.10.2007р. між Позивачем та ТОВ "Український промисловий банк", правонаступником якого є Відповідач, та зареєстрованого в реєстрі за №2892, слід відмовити.

На підставі вищевикладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 16.08.2017р. у справі №910/9452/17 підлягає частковому скасуванню.

Керуючись ст.32-34, 36, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.08.2017р. у справі №910/9452/17 задовольнити частково.

2. Скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 16.08.2017р. у справі №910/9452/17 в частині визнання недійсним іпотечного договору №22/Zкіп, укладеного 29.10.2007р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Капітолій" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Український промисловий Банк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк", та зареєстрованого в реєстрі за №2892.

3. В цій частині у задоволенні позову відмовити.

4. Змінити рішення Господарського суду міста Києва від 16.08.2017р. у справі №910/9452/17 в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" (01133, м. Київ, вул. Щорса, 36-Б; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Капітолій" (54001, м. Миколаїв, вул. Спаська, 1/1; ) витрат зі сплати судового збору.

5. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" (01133, м. Київ, вул. Щорса, 36-Б; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Капітолій" (54001, м. Миколаїв, вул. Спаська, 1/1; ) витрати зі сплати судового збору у сумі 1600 (одна тисяча шістсот) грн 00 коп.

6. В іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 16.08.2017р. у справі №910/9452/17 залишити без змін.

7. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Капітолій" (54001, м. Миколаїв, вул. Спаська, 1/1; ) на користь Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" (01133, м. Київ, вул. Щорса, 36-Б; ) судовий збір за розгляд апеляційної скарги в сумі 1760 (одна тисяча сімсот шістдесят) грн 00 коп.

Головуючий суддя Ю.Л. Власов

Судді В.В. Андрієнко

С.І. Буравльов