РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" грудня 2017 р. Справа № 924/962/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Савченко Г.І.

судді Павлюк І. Ю.

судді Демидюк О.О.

при секретарі судового засідання Соколовській О.В.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився

відповідача - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача - Фізичної особи - підприємця Карвацької Любові Іванівни на рішення господарського суду Хмельницької області від 01.11.17р. у справі №924/962/17 (суддя Грамчук І.В.)

за позовом Фізичної особи - підприємця Назаренко Віктора Олександровича

до Фізичної особи - підприємця Карвацької Любові Іванівни

про стягнення 100083,85 грн., з яких 83833,58 грн. основного боргу, 13248,90 грн. інфляційних нарахувань, 3001,37 грн. 3% річних

В С Т А Н О В И В :

Фізична особа - підприємець Назаренко Віктор Олександрович звернувся до суду першої інстанції із позовом до відповідача Фізичної особи-підприємця Карвацької Любові Іванівни про стягнення 100 083,85 грн., з яких 83833,58 грн. основного боргу, 13248,90 грн. інфляційних нарахувань, 3001,37 грн. 3% річних

Рішенням господарського суду Хмельницької області від 01.11.2017р. позов Фізичної особи - підприємця Назаренко Віктора Олександровича до Фізичної особи - підприємця Карвацької Любові Іванівни про стягнення 100 083,85 грн., з яких 83833,58 грн. основного боргу, 13248,90 грн. інфляційних нарахувань, 3001,37 грн. 3% річних задоволено частково.

Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Карвацької Любові Іванівни на користь Фізичної особи-підприємця Назаренко Віктора Олександровича 83833,58 грн. основного боргу, 13248,90 грн. інфляційних нарахувань, 2994,49 грн. 3% річних та судовий збір в розмірі 1600,00 грн. В частині стягнення 6,88 грн. 3% річних відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідач Фізична особа - підприємець Карвацька Любов Іванівна подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, скаржник зазначає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з'ясуванням обставин справи, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, є необґрунтованим, незаконним, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, скаржник зазначає, що судом першої інстанції не досліджено наявність договору від 20.07.2016р. між Фізичною особою-підприємцем Карвацької Любов'ю Іванівною та Фізичною особою-підприємцем Назаренко Віктором Олександровичем. Копія договору подана відповідачем до апеляційної скарги. Умовами вказаного договору передбачено, що оплата за товар відбувається після реалізації товару. Тому, на думку скаржника, вимоги про стягнення коштів є передчасними. Крім того, визнавши явку сторін обов'язковою, судом першої інстанції прийняте рішення у справі в першому судовому засіданні, за відсутності відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує доводи апеляційної скарги, вважає, що оскаржуване рішення прийняте із дотриманням норм чинного законодавства, а тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Позивач та відповідач не забезпечили явку представників у судове засідання. Про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення рекомендованих поштових відправлень.

05.12.2017р. на адресу суду від представника Фізичної особи - підприємця Карвацької Любові Іванівни надійшло клопотання про відкладення розгляду апеляційної скарги на іншу дату у зв'язку із зайнятістю представника відповідача в іншому судовому засіданні.

Розглянувши подане клопотання, колегія суддів дійшла висновку, що воно не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 28 ГПК України справи юридичних осіб в господарському суді ведуть їх органи, що діють у межах повноважень, наданих їм законодавством та установчими документами, через свого представника. Представниками юридичних осіб можуть бути інші особи, повноваження яких підтверджуються довіреністю від імені підприємства, організації. Довіреність видається за підписом керівника або іншої уповноваженої ним особи та посвідчується печаткою підприємства, організації.

Таким чином, представляти інтереси відповідача в суді при розгляді даної справи може будь-яка особа, наділена повноваженнями на представництво відповідною довіреністю.

Оскільки явка учасників провадження у справі не визнавалась обов'язковою, додаткові докази судом не витребовувалися, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу по суті без участі представників сторін, за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно приписів ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем поставлено відповідачу товар (посуд, вироби із фарфору тощо) на суму 188955,15грн. Вказаний товар отримано відповідачем, що підтверджується видатковою накладною №17 від 01.08.2016р., яка містять найменування товару, його кількість, ціну, підписана позивачем і відповідачем та скріплена їх печатками.

Із вимоги про сплату боргу вбачається, що відповідач частково оплатив отриманий товар, а частину товару повернув позивачу у зв'язку з чим несплаченою залишилась сума 83833,58грн. Здійснення відповідачем часткової оплати товару згідно видаткової накладної №17 від 01.08.2016р. свідчить про укладення сторонами правочину у спрощений спосіб і виникнення на його підставі правовідносин з договору купівлі-продажу.

За ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковий для виконання сторонами.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.692 ЦК України на покупця покладено обов'язок оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Якщо інше не встановлено укладеним сторонами договором або актом цивільного законодавства, перебіг строку виконання грошового зобов'язання, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу, починається з моменту прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, і положення частини другої статті 530 названого Кодексу, в якій ідеться про строк (термін) виконання боржником обов'язку, що не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, до відповідних правовідносин не застосовується.

При цьому, підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і, яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 ЦК України.

Враховуючи, що сторонами укладено договір купівлі-продажу у спрощений спосіб, з урахуванням ст. 692 ЦК України, відповідач як покупець був зобов'язаний оплатити вартість товару негайно після його прийняття від позивача.

В матеріалах справи відсутні докази, що відповідачем здійснено оплату вартості товару відповідно до видаткової накладної №17 від 01.08.2016р. Також відповідачем, зокрема, й в апеляційній скарзі, не наведено контррозрахунків щодо наявної заборгованості.

Отже, за наведених обставин справи позовні вимоги щодо стягнення суми заборгованості в розмірі 83833,58 грн. є обґрунтованими та підставними.

Колегія суддів приймає додатковий доказ - копію договору поставки №20 від 20.07.2017р. відповідно до ст. 101 ГПК України, оскільки суд першої інстанції, визнавши явку сторін обов'язковою, вирішив спір в першому судовому засіданні, тим самим позбавив можливості відповідача подати докази, зокрема, вказаний договір.

Разом з тим, колегія суддів не приймає до уваги посилання скаржника на договір поставки №20 від 20.07.2017р., оскільки у видатковій накладній №17 від 01.08.2016р. відсутні посилання на вказаний договір поставки №20 від 20.07.2016р.

Також не приймає до уваги посилання скаржника на п. 5.2 договору поставки №20 від 20.07.2016р., відповідно до якого оплата за товар здійснюється не пізніше 7 календарних днів з моменту реалізації товару, з огляду на таке.

Згідно зі ст.ст. 251, 252 ЦК України, строком є певний період у часі, а саме роки, місяці, тижні, дні або години, зі спливом яких пов'язана дія чи подія, що має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, що має юридичне значення. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Якщо закріплене у п. 5.2 договору поставки від №20 від 20.07.2016р. положення про розрахунок тлумачити так, що розрахунок за товар проводиться відповідачем за фактом його реалізації третім особам, то він не є вказівкою ні на строк виконання зобов'язання, який є певним періодом у часі, ні на його термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Для того, щоб розглядати факт реалізації товару терміном, в який підлягає виконанню зобов'язання зі здійснення розрахунку за товар, необхідно, щоб така реалізація була подією, яка неминуче має настати. Однак реалізація товару не може бути подією, яка має неминуче настати, оскільки по-перше, залежить від волі людини, а не є явищем об'єктивної реальності, а по-друге, може як настати, так і не настати. Відповідач не надав доказів, що могли свідчити про відсутність реалізації товару.

Таким чином, сторони в договорі не встановили строк (термін) виконання обов'язку з розрахунку за товар, у зв'язку з чим строк оплати товару підлягає визначенню відповідно до норм чинного законодавства, а саме ст. 692 ЦК України.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення 13248,90 грн. інфляційних нарахувань та 3001,37 грн. 3% річних за період з 02.08.2016р .

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 ЦК України).

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст.625 ЦК України).

Відповідно до п. 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р. „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція.

Перевіривши поданий позивачем розрахунок 3% річних в розмірі 3001,37 грн. за перід з 02.08.2016р. по 11.10.2017р., колегія суддів дійшла висновку, що обґрунтованим та арифметично правильним є нарахування річних в розмірі 2994,49 грн. 3% річних.

В частині 6,88 грн. 3%річних належить відмовити.

Перевіривши поданий позивачем розрахунок інфляційних втрат в розмірі 13248,90 грн. за період з 02.08.2016р. по 11.10.2017р., колегія суддів дійшла висновку, що обґрунтованою та арифметично правильною є сума у розмірі 15190,55 грн., однак позивачем заявлено до стягнення 13248,90 грн. інфляційних втрат, тому підлягає стягненню 13248,90 грн. інфляційних втрат.

Враховуючи вищевикладене позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Щодо посилань скаржника, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, ухвалою господарського суду Хмельницької області від 17.10.2017р. у справі №924/962/17 прийнято позовну заяву до розгляду, призначене судове засідання на 01.11.2017р. Визнано явку повноважних представників сторін в судове засідання обов'язковою.

Ухвала суду першої інстанції від 17.10.2017р. була направлена відповідачу на юридичну адресу: м. Камянець-Подільський, вул. Матросова, 12. Вказана ухвала отримана відповідачем 24.10.2017р., про що свідичить рекомендове повідомлення про вручення поштового відправлення /а.с. 27/.

Однак, 01.11.2017р. судом першої інстанції прийняте оскаржуване рішення. Місцевим господарським судом розглянуто справу на підставі наявних в нього матеріалів відповідно до ст. 75 ГПК України, за відсутності в судовому засіданні представника відповідача.

Частиною 2 ст. 104 ГПК України передбачено, що порушення або неправильне застосування норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до прийняття неправильного рішення.

Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" №7 від 17.05.2011р. порушення норм процесуального права, зазначені у пунктах 1 - 7 частини третьої статті 104 ГПК, є в будь-якому випадку підставою для скасування рішення місцевого господарського суду, у тому числі й тоді, коли суд першої інстанції повно з'ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. У такому випадку апеляційний суд скасовує рішення місцевого господарського суду повністю і згідно з пунктом 2 статті 103 ГПК приймає нове рішення. Якщо порушення норм процесуального права не підпадає під ознаки, зазначені у пунктах 1 - 7 частини третьої статті 104 ГПК, господарський суд оцінює порушення норм процесуального права, виходячи з конкретних обставин справи та приписів частини другої зазначеної статті ГПК.

Колегія суддів зазначає, що вказане порушення норм процесуального права не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки це порушення не призвело до прийняття неправильного рішення.

Таким чином, доводи відповідача, викладені у апеляційній скарзі, є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Місцевим господарським судом повністю з'ясовані обставини, що мають значення для справи. Висновки, викладені у рішенні місцевого господарського суду, відповідають обставинам справи. Судом не порушені та правильно застосовані норми матеріального та процесуального права.

За таких обставин підстав для зміни, скасування рішення місцевого господарського суду, визначених ст. 104 ГПК України, не вбачається.

Згідно приписів ст. 49 ГПК України, витрати по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника у зв'язку із відмовою у її задоволенні.

Керуючись ст.ст. 99,101,103-105 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу відповідача - Фізичної особи - підприємця Карвацької Любові Іванівни на рішення господарського суду Хмельницької області від 01.11.17р. у справі №924/962/17 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Хмельницької області від 01.11.17р. у справі №924/962/17 залишити без змін.

2. Справу №924/962/17 повернути до господарського суду Хмельницької області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Савченко Г.І.

Суддя Павлюк І. Ю.

Суддя Демидюк О.О.