ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" грудня 2017 р. Справа № 917/1261/17

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Білецька А.М., суддя Гребенюк Н. В., суддя Медуниця О.Є.

при секретарі Бєлкіній О.М.

за участю представників:

прокурор: Зливка К.О. (посв. № 047938 від 13.09.17)

представник позивача: не з'явився

представник відповідача: ОСОБА_1 (дов. б/н від 10.08.17)

представник 3-ї особи: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Державного підприємства "Пирятинське лісове господарство", м. Пирятин, Полтавська область (вх. №3257 П/3) на рішення господарського суду Полтавської області від 02.10.17 у справі № 917/1261/17

за позовом Заступника керівника Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі Кізлівської сільської ради Чорнухинського району Полтавської області

до Державного підприємства "Пирятинське лісове господарство", м. Пирятин, Полтавська область

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_2 екологічна інспекція у Полтавській області

про стягнення 184 374,00 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 02.10.2017 у справі № 917/1261/17 (ОСОБА_3А.) позов задоволено повністю.

Стягнуто з Державного підприємства Пирятинське лісове господарство 184 374,00 грн. шкоди, завданої навколишньому природному середовищу, шляхом перерахування одержувачам: 55 312,20 грн. до спеціального фонду Державного бюджету України; 36 874, 80 грн. до спеціального фонду Полтавського обласного бюджету; 92 187,00 грн. на користь фонду охорони навколишнього природного середовища Кізлівської сільської ради Чорнухинського району Полтавської області.

Стягнуто з Державного підприємства Пирятинське лісове господарство на користь прокуратури Полтавської області 2 765,61 грн. судового збору.

ДП Пирятинське лісове господарство звернулось з апеляційною скаргою на рішення господарського суду Полтавської області від 02.10.2017 у справі № 917/1261/17, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Відповідач зокрема зазначає про те, що між позивачем та відповідачем відсутній спір про право з огляду на відсутність у Кізлівської сільської ради Чорнухинського району Полтавської області повноважень звертатися з вимогою про відшкодування збитків, заподіяних державі в результаті порушення законодавства про охорону навколишнього середовища. Відповідач вважає, що право Кізлівської сільської ради не може бути порушене, оскільки земельна лісова ділянка, на якій виявлено незаконну порубку дерев невстановленими особами не належить цій сільській раді, а відноситься до земель державної власності, розпорядником яких не може бути орган місцевого самоврядування.

Заступник прокурора Полтавської області надав пояснення по справі, в яких з доводами апеляційної скарги не погоджується, посилаючись на те, що прокурором вірно визначено орган уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, орган місцевого самоврядування, який покликаний захищати інтереси територіальної громади, є належним позивачем у справі, оскільки під захистом закону перебувають не тільки ліси, а й право громади на безпечний стан довкілля. Прокурор просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, оскаржуване рішення без змін. Заступник прокурора вказує на те, що заподіяна довкіллю шкода відшкодовується до місцевого бюджету територіальній громаді Кізлівської сільської ради, що повністю узгоджується з п. 4 ч. 1 ст. 69-1 Бюджетного кодексу України та ч. 2 ст. 47 Закону України Про охорону навколишнього природного середовища.

ОСОБА_2 екологічна інспекція у Полтавській області у відзиві на апеляційну скаргу заперечує проти її задоволення, посилаючись на норми ст.ст. 16, 17, 19,64, 69, 86, 88, 89, 90 Лісового кодексу України, а також зазначає про те, що цивільно-правову відповідальність за порушення лісового законодавства мають нести не лише особи, які безпосередньо здійснюють самовільну вирубку лісів (пошкодження дерев),а також постійні лісокористувачі.

Крім того, ОСОБА_2 екологічна інспекція у Полтавській області просила розгляд справи здійснити без участі її представника.

ДП "Пирятинське лісове господарство" надало додаткові пояснення по справі щодо неналежності позивача - Кізлівської сільської ради та відсутності права у останнього звертатись з позовом про відшкодування збитків, завданих навколишньому природному середовищу. Відповідач вважає, що саме Держекоінспекції надано повноваження звертатись з позовами про відшкодування збитків і втрат, заподіяних державі в результаті порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища. Також, відповідач посилається на відсутність розрахунку шкоди, проведеного відповідно до вимог чинного законодавства.

Позивач та третя особа в призначене судове засідання не зявились, про час та місце судового розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Згідно з п. 3.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.11 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» неявка у судове засідання однієї із сторін, належним чином повідомленої про час та місце цього засідання, не перешкоджає такому переходові до розгляду позовних вимог, якщо у господарського суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, передбачені ч. 1 ст. 77 ГПК України.

Оскільки, всі учасники судового процесу були належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги, проте позивач та третя особа не скористалися своїми правами, передбаченими статтею 22 ГПК України та виходячи з того, що явка сторін не визнавалася обовязковою судом, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статті 22 ГПК України) є правом, а не обовязком сторони, колегія суддів вважає можливим розглянути апеляційну скаргу по суті в судовому засіданні 06.12.2017 року за відсутності представників позивача та третьої особи.

Перевіривши повноту встановлення судом обставин справи та докази по справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку та доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст. 101 ГПК України, заслухавши прокурора та уповноваженого представника відповідача, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Звертаючись до господарського суду, заступник керівника Лубенської місцевої прокуратури (надалі, прокурор) зазначив про те, що 03.10.2016 вх. №658/115/01-16 до Чорнухинського РВ УМВС України в Полтавській області надійшло повідомлення вх. №658/115/01-16 ДП Пирятинське лісове господарство про незаконну порубку лісових насаджень в урочищі Липова дача в кварталі 31 виділах 15, 21 та в кварталі 29 виділ 14 невідомими особами.

За даним фактом до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про кримінальне правопорушення з попередньою кваліфікацією за ст. 246 КК України.

Про виявлене правопорушення посадовими особами ДП Пирятинське лісове господарство складена польова перелікова відомість самовільно зрубаних дерев, відповідно до якої при обході виявлено незаконну рубку 10 дерев в кв. 31 вид. 15, 21 та 9 дерев в кв. 29 вид. 14 на території ДП Пирятинське лісове господарство.

Інженером охорони та захисту лісу в ДП Пирятинський лісгосп ОСОБА_4 здійснено розрахунок розміру шкоди, заподіяної навколишньому природному середовищу внаслідок незаконного знесення дерев кв. 31 вид. 15, 21 та в кв. 29 вид. 14 в адміністративних межах Кізлівської сільської ради Чорнухинського району Полтавської області, відповідно до Такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної порушенням законодавства про природно-заповідний фонд внаслідок незаконної рубки або пошкодження дерев та рослин, що мають здерев'яніле стебло, до ступеня припинення росту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 24.07.2013 № 541.

Згідно з розрахунком загальна сума заподіяної шкоди становить 184 374,00 грн.

Протоколом огляду місця події від 03.10.2016 та доданою до нього фототаблицею, допитом майстра лісу ДП Пирятинське лісове господарство Чорнухинське лісництво ОСОБА_5 під час досудового розслідування кримінального провадження встановлено факт незаконної порубки дерев, проте особи - лісопорушники встановлені не були.

Прокурор в обґрунтування позовних вимог, посилається на те, що відповідачем, як постійним лісокористувачем, не забезпечено охорону і збереження закріплених лісів та допущено їх порубку, як і не вчинено ним дій щодо збереження та охорони лісів та недопущення самовільної рубки дерев невідомими особами на території ДП "Пирятинське лісове господарство", та зазначає, що підставою для покладання на відповідача цивільно-правової відповідальності є норми ст. 105 Лісоого кодексу України, ст. 68 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища».

Оскільки, відповідачем сума збитків у розмірі 184 374,00 грн. не відшкодована, прокурор звернувся з даним позовом в інтересах держави в особі Кізлівської сільської ради Чорнухинського району Полтавської області про їх стягнення.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з обставин, за якими встановив, що згідно з розпорядженням голови Чорнухинської районної державної адміністрації від 16.07.2008 № 236 земельна ділянка, на території якої здійснено самовільну рубку дерев невстановленими особами, надана у постійне користування для ведення лісового господарства ДП Пирятинське лісове господарство, що підтверджується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою.

Відповідно до п. 3.1 статуту ДП Пирятинське лісове господарство підприємство створено з метою ведення лісового господарства, охорони, захисту, раціонального використання та відтворення лісів; охорони, відтворення та раціонального використання державного мисливського фонду на території мисливських угідь, наданих у користування підприємству.

Предметом діяльності підприємства є охорона лісів і захисних лісонасаджень від незаконних порубів, пошкоджень, самовільного сінокосіння, випасання худоби в заборонених місцях та інших лісопорушень, притягнення до адміністративної відповідальності лісопорушників та стягнення з них збитків відповідно до чинного законодавства (п. 3.2 Статуту).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що цивільно-правову відповідальність за порушення лісового законодавства мають нести не лише особи, які безпосередньо здійснюють самовільну вирубку лісів (пошкодження дерев), а також і постійні лісокористувачі, вина яких полягає у допущенні та не перешкоджанні їх працівниками незаконному вирубуванню лісових насаджень (пошкодженню дерев) внаслідок неналежного виконання ними своїх службових обов'язків. Отже, за висновками суду, відповідач, як лісокористувач, повинен вчиняти дії з охорони лісових насаджень та попереджати їх незаконну рубку.

На підставі п. 1 ч. 2 ст. 19, 64, 69, ч.ч. 1, 5 ст. 86, 89, 105 Лісового кодексу України, ст. ст. 68, 69 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища", ст. 1166 ЦК України, враховуючи, що ДП Пирятинське лісове господарство, як постійний лісокористувач, не забезпечив охорону і збереження лісового фонду на підвідомчій йому території, тому суд першої інстанції вважав, що відповідач повинен нести передбачену законом відповідальність.

За таких обставин, позовні вимоги про стягнення збитків, заподіяних державі внаслідок самовільної вирубки лісу в розмірі 184 374,00 грн., визнані судом обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню.

Проте, колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, апеляційний господарський суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" державній охороні і регулюванню використання на території України підлягають: навколишнє природне середовище як сукупність природних і природно-соціальних умов та процесів, природні ресурси, як залучені в господарський обіг, так і невикористовувані в економіці в даний період, зокрема, ліс, ландшафти та інші природні комплекси.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 17 Лісового кодексу України, ліси надаються в постійне користування на підставі рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, прийнятого в межах їх повноважень за погодженням з органами виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, обласними, Київською, Севастопольською міськими державними адміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища. Право постійного користування лісами посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою.

За приписами статті 19 Лісового кодексу України постійні лісокористувачі зобов'язані, зокрема, забезпечувати охорону, захист, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень, посилення їх корисних властивостей, підвищення родючості ґрунтів, вживати інших заходів відповідно до законодавства на основі принципів сталого розвитку; дотримуватися правил і норм використання лісових ресурсів; вести лісове господарство на основі матеріалів лісовпорядкування, здійснювати використання лісових ресурсів способами, які забезпечують збереження оздоровчих і захисних властивостей лісів, а також створюють сприятливі умови для їх охорони, захисту та відтворення; дотримуватися встановленого законодавством режиму використання земель.

Таким чином, порубка дерев визнається незаконною, якщо вчинена: без відповідного дозволу; за дозволом, виданим із порушенням чинного законодавства; до початку чи після закінчення установлених у дозволі строків; не на призначених ділянках чи понад установлену кількість; не тих порід дерев, які визначені в дозволі; порід, вирубку яких заборонено.

Згідно з пунктом 5 статті 64 (Основні вимоги щодо ведення лісового господарства) зазначеного Кодексу, підприємства, установи, організації і громадяни здійснюють ведення лісового господарства з урахуванням господарського призначення лісів, природних умов і зобов'язані здійснювати охоронну лісів від пожеж, захист від шкідників і хвороб, незаконних рубок та інших пошкоджень.

Згідно з пунктами 1, 5 частини 2 статті 105 цього Кодексу, відповідальність за порушення лісового законодавства несуть особи: винні у незаконному вирубуванні та пошкодженні дерев і чагарників; винні у порушенні строків лісовідновлення та інших вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених законодавством у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів.

Відповідно до ст.107 цього Кодексу підприємства, установи, організації і громадяни зобов'язані відшкодувати шкоду, заподіяну ними лісу внаслідок порушення лісового законодавства, у розмірах і порядку, визначених законодавством України.

Стаття 41 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" встановлює економічні заходи забезпечення охорони навколишнього природного середовища, зокрема, передбачає відшкодування в установленому порядку збитків, завданих порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища.

Відповідно до статей 68, 69 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" порушення законодавства України про охорону навколишнього природного середовища тягне за собою встановлену цим Законом та іншим законодавством України дисциплінарну, адміністративну, цивільну і кримінальну відповідальність. Підприємства, установи, організації та громадяни зобов'язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України. Шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі.

Відшкодування шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства, за своєю правовою природою є відшкодування позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю.

Загальне положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної шкоди втілено у статті 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно статті 1172 Цивільного кодексу України юридична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Підставою деліктної відповідальності є протиправне шкідливе винне діяння особи, яка завдала шкоду. Для відшкодування завданої шкоди необхідно довести такі факти як неправомірність поведінки особи; вина завдавача шкоди; наявність шкоди; причинний зв'язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. Наявність всіх вищезазначених умов є обов'язковим для прийняття судом рішення про відшкодування шкоди. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Таким чином, при вирішенні спорів щодо відшкодування шкоди, заподіяної порушенням вимог лісового законодавства у випадках встановлення контролюючими органами при проведенні перевірок дотримання природоохоронного законодавства факту правопорушення, слід виходити з того, що обов'язки із забезпечення охорони, захисту, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень покладено саме на постійних лісокористувачів, які й повинні нести відповідальність за невиконання та неналежне виконання згаданих обов'язків, зокрема, за незабезпечення охорони та захисту лісів від незаконних рубок та пошкодження дерев.

Отже, до істотних обставин, що підлягають зясуванню судом, є встановлення обставин щодо наявності факту порушення відповідачем вимог законодавства про охорону навколишнього середовища, що має підтверджуватись належними та допустимими доказами у справі.

Відповідно до ст. 32 ГПК доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Це письмові та речові докази, висновки експертів, пояснення осіб, які беруть участь у справі.

Фактичні дані або відомості про факти (інформація про факти) відображають реальну дійсність і складають зміст доказів, які використовуються в процесі пізнавальної діяльності у будь-якій сфері людської діяльності. Особливістю судових доказів є процесуальна форма, що гарантує достовірність отриманої судом інформації. Відомості про факти можуть бути отримані судом тільки з передбачених законом засобів доказування: письмових та речових доказів.

Таким чином, доказами в господарському процесі є відомості про обставини, які мають значення для вирішення справи, отримані у встановленому законом порядку та вказаними засобами доказування.

Ст. 36 ГПК визначає письмові докази як документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у справі, та інших обставин, які мають значення, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у процесуально встановленому порядку.

Достовірність доказів це відповідність дійсності фактичних даних, які отримані з законних джерел, в результаті ретельної перевірки доказів та їх джерел під час досудового слідства та в суді. Достовірність є відповідністю інформації, отримуваної із доказу, дійсності.

Відповідно до Порядку організації та проведення перевірок суб'єктів господарювання щодо дотримання вимог природоохоронного законодавства, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України №464 від 10.09.2008 року, акт перевірки - це документ, який є, зокрема, носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог законодавства та його дотримання, а відтак, зазначений акт слід розцінювати як належний доказ, в якому зафіксовано факт вчинення правопорушення природоохоронного законодавства.

Проте, матеріали справи не містять жодного акту перевірки з виявленими порушеннями та недоліками у роботі Державного підприємства "Пирятинське лісове господарство" щодо охорони лісів від незаконних порубок.

Крім того, відповідно до Роз'яснення Вищого арбітражного суду України №02-5/744 від 27.06.2001 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із застосуванням законодавства про охорону навколишнього природного середовища» чітко зазначено, що господарські суди розглядають спір щодо відшкодування шкоди, заподіяної порушенням вимог лісового законодавства тільки у випадках встановлення контролюючими органами при проведенні перевірок дотримання природоохоронного законодавства на підвідомчій лісовому господарству території факту правопорушення, вчиненого невстановленими особами.

В даному випадку факт правопорушення був виявлений безпосередньо працівником відповідача під час виконання ним своїх посадових обовязків.

Отже, відсутність факту видачі компетентним органом наказу про проведення перевірки та подальшого складання акту перевірки вимог природоохоронного законодавства та припису відповідачу про усунення порушень вимог законодавтсва про охорону навколишнього природного середовища свідчить про недоведення встановлення належними доказами факту завдання відповідачем шкоди державі внаслідок самовільної порубки дерев.

Статтями 89 та 90 Лісового Кодексу України передбачено, що охорону і захист лісів на території України здійснюють державна лісова охорона, яка діє у складі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань лісового господарства та підприємств, установ і організацій, що належать до сфери їх управління; лісова охорона інших постійних лісокористувачів і власників лісів.

ОСОБА_2 лісова охорона має статус правоохоронного органу. Порядок діяльності державної лісової охорони та лісової охорони визначається положенням, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Основними завданнями державної лісової охорони є:

- здійснення державного контролю за додержанням лісового законодавства;

- забезпечення охорони лісів від пожеж, незаконних рубок, захист від шкідників і хвороб, пошкодження внаслідок антропогенного та іншого шкідливого впливу.

Відповідач є державним підприємством, яке належить до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів України.

Отже, обов'язок з забезпечення охорони лісів від незаконних рубок на території земельних лісових ділянок, наданих у постійне користування ДП «Пирятинське лісове господарство» покладається на державну лісову охорону.

Відповідно до чинного кримінального законодавства України (ст.246 КК України) незаконна порубка дерев і чагарників у заповідниках або на територіях та об'єктах природно-заповідного фонду, або в інших особливо охоронюваних лісах є кримінально караним діянням, досудове розслідування якого проводиться органам Національної поліції.

Пунктом 2.2. спільного наказу Міністерства внутрішніх справ та Державного комітету лісового господарства України від 26.12.2003 №211/1637 «Про підвищення ефективності взаємодії органів внутрішніх справ та державних органів лісового господарства з питань охорони лісів» (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 16.01.2004 за №58/8657) передбачений обов'язок сприяння міськрайорганів головних управлінь МВС в межах своєї компетенції державним органам, підприємствам, установам і організаціям лісового господарства у виконанні покладених на них законом обов'язків із контролю за дотриманням законодавства про охорону лісів.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач - ДП «Пирятинське лісове господарство» самостійно виявив незаконну порубку лісових насаджень й заявив до правоохоронних органів про вчинене кримінально каране діяння. За даним фактом до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про кримінальне правопорушення з попередньою кваліфікацією за ст. 246 КК України. Наразі за даним фактом триває досудове розслідування в порядку передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України. Зазначені обставини підтверджуються інформацією, наданою Головним управлінням Національної поліції в Полтавській області Чорнухинського ВП ГУНП (а.с. 67).

Факт невиконання або неналежного виконання працівниками державної лісової охорони ДП «Пирятинське лісове господарство» вимог законодавства щодо забезпечення реалізації заходів, спрямованих на охорону лісів від незаконної порубки, не підтверджений у встановленому законом порядку.

Відповідно до ст.105 ЛК України порушення лісового законодавства тягне за собою дисциплінарну, адміністративну,цивільно-правову або кримінальну відповідальність відповідно до закону. Відповідальність за порушення лісового законодавства несуть особи, винні, зокрема, у незаконному вирубуванні та пошкодженні дерев і чагарників.

Проте, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б доводили вину Державного підприємства «Пирятинське лісове господарство» або його працівників у вчиненні незаконних порубок дерев невстановленими, на даний час, особами і дозволяло б відповідно притягнути відповідача до цивільно-правової відповідальності за порушення лісового законодавства.

Зі змісту ст. 43 ГПК України вбачається, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відтак, наведеними обставинами справи та доказами, наявними в матеріалах справи спростовуються доводи прокурора щодо наявності законних підстав для відповідальності відповідача за заподіяну шкоду навколишньому природному середовищу в звязку з недоведеністю належними та допустимими доказами як факту порушення відповідачем дотримання вимог природоохоронного законодавства, яке б полягало у неналежному виконанні обовязків щодо охорони земель лісового фонду від незаконної вирубки лісових насаджень, так і факту вини відповідача або його працівників у вчиненні незаконних порубок дерев.

Колегія суддів також при вирішенні даного господарського спору враховує, що до найбільш важливих загальних принципів права віднесено принцип справедливості, добросовісності і розумності, який, згідно зі ст. 3 ЦК України, визнається загальною засадою цивільного законодавства.

Принцип справедливості, добросовісності і розумності є проявом категорій справедливості, добросовісності і розумності як суті права загалом. Принцип добросовісності є одним із засобів обмеження принципу свободи договору сторін, способом утримання сторін від зловживання своїми правами при виконанні договору. Основне призначення цього принципу вбачається в наданні суддям більше можливостей з'ясовувати в повному обсязі фактичні обставини справи і, насамкінець, встановити об'єктивну істину. Загалом зміст цього принципу (справедливості, добросовісності і розумності) полягає в тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб'єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту та нормам закону.

За викладеного, застосовуючи принцип верховенства права, справедливості, добросовісності та розумності, виходячи з фактичних обставин справи, зясування природи дійсних правовідносин між сторонами у даному спорі та чинного законодавства України, яке повинно застосовуватися до них при вирішенні спору, дійшовши висновку щодо відсутності в діях відповідача вини та протиправної поведінки, як обовязкових елементів складу цивільного правопорушення, колегія суддів зазначає про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи відповідача про те, що між позивачем та відповідачем відсутній спір про право з огляду на відсутність у Кізлівської сільської ради Чорнухинського району Полтавської області повноважень звертатися з вимогою про відшкодування збитків, заподіяних державі в результаті порушення законодавства про охорону навколишнього середовища, колегія суддів відхиляє, оскільки у відповідності до ст. 15 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» місцеві ради в межах своєї компетенції здійснюють контроль за додержанням законодавства про охорону навколишнього природного середовища.

З урахуванням викладеного, рішення господарського суду Полтавської області від 02.10.17 у справі № 917/1261/17 підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Враховуючи зазначене та керуючись ст. ст. 32-34, 49, 99, 101, 102, п. 2 ст. 103, п. 1, 4 ч. 1 ст. 104, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Пирятинське лісове господарство", м. Пирятин, Полтавська область задовольнити.

Рішення господарського суду Полтавської області від 02.10.2017 у справі № 917/1261/17 скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Стягнути з прокуратури Полтавської області (м. Полтава, вул. 1100-річчя Полтави, 7 р/р 6160 банк ДКСУ м. Київ, МФО 820172, , код класифікації видатків бюджету - 2800) на користь Державного підприємства Пирятинське лісове господарство (37000, м. Пирятин, вул. Цибаня, 72, Полтавська обл., ЄРДПУО 21071375) 3042,17 грн. витрат по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Полтавської області видати відповідний наказ.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Білецька А.М.

Суддя Гребенюк Н. В.

Суддя Медуниця О.Є.