ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" грудня 2017 р.Справа № 922/3728/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Сальнікової Г.І.

при секретарі судового засідання Кучко А.В.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сільськогосподарське підприємство Добрий Господар", с. Картамиш, Харківська область
до Публічного акціонерного товариства "Мегабанк", м. Харків
про визнання недійсним договору
за участю представників:

позивача - не з'явився

відповідача - Дребот І.А., довіреність №13-329/17д від 27.02.2017

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Сільськогосподарське підприємство Добрий Господар", м. Харків (позивач) 07.11.2017 звернулося до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача - Публічного акціонерного товариства "Мегабанк", м. Харків, в якому просить суд визнати недійсним кредитний договір №17/2014-АМК-UAH-2 від 27 листопада 2015 року, укладений між сторонами по справі. Також до стягнення заявлені судові витрати зі сплати судового збору.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 10.11.2017 було прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі № 922/3728/17 та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні на 20.11.2017 об 12:30.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 20.11.2017 задоволено клопотання позивача про відкладення розгляду справи (вх. №37979 від 20.11.2017) та розгляд справи відкладено на 04.12.2017 об 11:20 год., відповідно до приписів ст. 77 ГПК України.

04.12.2017 через канцелярію суду, до матеріалів справи від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 40274) з додатковими документами, які досліджено та долучено судом до матеріалів справи.

04.12.2017 через канцелярію суду, до матеріалів справи від відповідача надійшли додаткові пояснення до відзиву на позовну заяву (вх. № 40399) з додатковими документами, які досліджено та долучено судом до матеріалів справи.

Позивач в призначене судове засідання 04.12.2017 не з'явився, на участь представника у судовому засіданні не скористався, причину неявки не повідомив, вимоги попередніх ухвал суду по даній справі не виконав, витребуваних судом документів до матеріалів справи не надав.

Відповідач в призначене судове засідання 04.12.2017 з'явився, проти заявлених позовних вимог заперечив повністю з підстав, викладених у наданих відзиві на позовну заяву з додатковими поясненнями на нього.

Враховуючи те, що норми ст. 38 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР), кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд при визначенні її громадських прав і обов'язків впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

У судовому засіданні 04.12.2017 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заявлені позовні вимоги та заперечення проти них, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду даної справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив:

27.11.2014 між Публічним акціонерним товариством "Мегабанк" (кредитодавцем) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Сільськогосподарське підприємство Добрий Господар" (позичальником) укладено Генеральний договір на здійснення кредитних операцій №ГД-17/2014 (далі - Генеральний договір), відповідно до мов п. 1.1. якого, цим договором визначаються загальні умови надання кредитодавцем послуг позичальнику по здійсненню активних операцій, зокрема: надання кредитів, в тому числі надання овердрафту і відкриття кредитних ліній. До вказаного Генерального договору сторонами були укладені додаткові угоди №1 від 24.12.2014р. №2 від 02.12.2015р., №3 від 12.08.2016р., №4 від 13.06.2017р.

Так, в межах Генерального договору між сторонами був укладений кредитний договір № 17/2014-АМК-UАН-2 від 27 листопада 2015 року (далі - кредитний договір), відповідно до умов п. 1.1. якого, кредитодавець надає позичальнику грошові кошти (відкриває невідновлювальну кредитну лінію) у розмірі 1 457 500,00 грн. (один мільйон чотириста п'ятдесят сім тисяч п'ятсот гривень 00 коп.) (далі - кредит), а позичальник зобов'язується на умовах, передбачених договором повернути кредит та сплатити проценти в розмірі 28 % річних. В подальшому, до даного кредитного договору сторонами були укладені додаткові угоди №1 від 14.11.2016р., №2 від 13.06.2017р. Відповідно до умов Додаткової угоди № 1 до Кредитного договору від 14.11.2016 р. кредит надається на строк до 26 грудня 2017 року.

Позивач вважає, що вищевказаний Кредитний договір № 17/2014-АМК-UАН-2 від 2711.2015 є недійсним, в обґрунтування чого, посилається на приписи ст.ст. 92, 97, ч. 1, ч. 2 ст. 98, ст. 237 ЦК України.

Окрім того, в обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено про те, що частинами 1, 2 статті 139 ГК України визнається майном сукупність речей та інших цінностей (включаючи нематеріальні активи), які мають вартісне визначення, виробляються чи використовуються у діяльності суб'єктів господарювання та відображаються в їх балансі або враховуються в інших передбачених законом формах обліку майна цих суб'єктів. Залежно від економічної форми, якої набуває майно у процесі здійснення господарської діяльності, майнові цінності належать до основних фондів, оборотних засобів, коштів, товарів.

Згідно з ст. 2 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" рухомим майном є окрема рухома річ, сукупність рухомих речей, гроші, валютні цінності, цінні папери, а також майнові права та обов'язки, у тому числі майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому, позивачем наголошено про те, що позичальник зобов'язується відповідати перед кредитодавцем за основним зобов'язанням своїм майном, як рухомим майном (рухомі речі, гроші, валютні цінності, цінні папери, а також майнові права та обов'язки) так і нерухомим з метою виконання основного зобов'язання або у разі його порушення.

Отже, позивачем наголошено про те, що отримання кредитних коштів пов'язане з відчуженням майна в розумінні ст. 98 ЦК України, яке потребує наявності відповідних повноважень в особи, яка від імені позичальника вчиняє цей правочин.

Позивачем у позовній заяві також зазначено про те, що оскільки вартість майна ТОВ "Сільськогосподарське підприємство "Добрий Господар" в період часу укладення договору складала 3167000,00 грн. і таким чином, на думку позивача, вартість кредитного договору складає більше ніж п'ятдесят відсотків майна товариства.

Позивачем наголошено про те, що загальні збори ТОВ "Сільськогосподарське підприємство "Добрий Господар" для вирішення питання про уповноваження директора на укладення спірного договору не скликалися, договір не затверджувався, рішення ними не приймалося.

Таким чином, позивачем наголошено про те, що за відсутності рішення Загальних зборів ТОВ "Сільськогосподарське підприємство "Добрий Господар" на отримання кредиту та укладення спірного договору, сторони не набули цивільних прав та обов'язків, що виникають з оспорюваного правочину - Кредитного договору, оскільки директор ТОВ "Сільськогосподарське підприємство "Добрий Господар" при здійсненні дій, направлених на укладення оспорюваного правочину, діяв не у відповідності з повноваженнями, визначеними законом.

При цьому, позивачем зазначено про те, що оскільки обмеження повноважень щодо представництва у спірних правовідносинах встановлено законом, відповідач повинен був знати про такі обмеження.

Так, позивачем наголошено про те, що загальні збори ТОВ "Сільськогосподарське підприємство "Добрий Господар" не приймали рішення щодо схвалення оспорюваного договору, збори за цим питанням не скликались, а отже, на думку позивача, такий договір не створює жодних юридичних наслідків.

Враховуючи вищенаведені обставини, посилаючись на приписи ч. З ст. 92, ст. 203, ч. 1, ч. З ст. 215, ст. 241 ЦК України позивач наголошує про те, що укладений між сторонами кредитний договір № 17/2014-АМК-UАН-2 від 27.11.2015 є недійсним.

Заперечення відповідачів ґрунтуються, зокрема, на тому, що кредитний договір № 17/2014-АМК-UАН-2 від 27.11.2015, укладений в межах наданих повноважень посадовими особами без перевищення повноважень та правові підстави для його визнання недійсним відсутні.

Надаючи правову кваліфікацію доказам, які надані сторонами та викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них суд виходить з наступного.

Слід зазначити, що у відповідності до ст. 15, 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільного права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Аналогічно ст.20 ГК України передбачає можливість визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом з метою захисту прав і законних інтересів суб'єкта господарювання.

Отже, господарський договір, в тому числі спірні договори, може бути визнаний за наявності двох умов: перша - це порушення ним прав та/або охоронюваних законом інтересів позивача; друга - це наявність передбачених законом підстав для визнання договору недійсним.

Крім того, за загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Частиною 1 статті 202 Цивільного кодексу України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України унормовано, що оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним в судовому порядку за позовом однієї із сторін цього правочину або іншої заінтересованої особи, що заперечують його дійсність на підставах, встановлених законом.

Судовий захист майнових інтересів осіб, названих у ст. 1 ГПК України, відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 20 Господарського України здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про визнання правочину недійсним.

Частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним.

Пунктом 7 та п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", передбачено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Цим же пунктом названої Постанови Верховного Суду України визначено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до п. 2.11. постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.2013 р. №11 роз'яснено, що за загальним правилом статті 217 ЦК України правочин не може бути визнаний недійсним, якщо законові не відповідають лише окремі його частини і обставини справи свідчать про те, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної його частини. У такому разі господарський суд може визнати недійсною частину правочину. Недійсними частини правочину визнаються за загальними правилами визнання правочинів недійсними із застосуванням передбачених законом наслідків такого визнання. Якщо недійсна частина правочину виконана будь-якою із сторін, господарський суд визначає наслідки такої недійсності залежно від підстави, з якої вона визнана недійсною.

Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Відповідно до ст. 92 ЦК України, юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов'язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі.

Як вбачається з матеріалів справи, на загальних зборах учасників товариства, вказані питання були розглянуті та прийняті відповідні рішення, про що свідчать, зокрема, Протоколи: №9 від 24.11.2014р., №10 від 24.12.2014р., №16 від 12.07.2017р.

Так, відповідно до протоколу №9 від 26.11.2014р. учасники ТОВ "Сільськогосподарське підприємство Добрий Господар" вирішили укласти з ПАТ "Мегабанк" Генеральний договір на здійснення кредитних операцій, та в його межах укласти Кредитний договір на суму 1 000 000,0 грн. під 27 % річних строком на 12 місяців, на поповнення обігових коштів.

Також вирішили, зокрема, надати директору Ваткіну Ю.А., повноваження на укладання та підписання від імені Товариства Генерального договору на здійснення кредитних операцій, Кредитного договору з ПАТ "Мегабанк" та визначення решти умов договорів на власний розсуд.

Відповідно до протоколу №10 від 24.12.2014р. учасники Товариства з обмеженою відповідальністю "Сільськогосподарське підприємство "Добрий Господар" вирішили збільшити ліміт Генерального договору на здійснення кредитних операцій №ГД-17/2014 від 27.11.2014р. укладеного з ПАТ "Мегабанк" до 1 700 000,0 грн. (одного мільйону сімсот тисяч гривень 00 копійок), та в його межах укласти Кредитний договір на суму 700 000,0 грн. (сімсот тисяч гривень, 00 копійок) під 28% річних строком на 12 місяців, на поповнення обігових коштів.

Окрім того, вирішили, надати директору Ваткіну Ю.А. повноваження на укладання та підписання від імені Товариства договору про внесення змін до Генерального договору на здійснення кредитних операцій №ГД-17/2014 від 27.11.2014р., Кредитного договору з ПАТ «МЕГАБАНК» та визначення решти умов договорів на власний розсуд.

Відповідно до протоколу № 16 від 12.06.2017 року учасники товариства з обмеженою відповідальністю "Сільськогосподарське підприємство Добрий Господар" вирішили збільшити ліміт Генерального договору на здійснення кредитних операцій № ГД-17/2014 від 27.11.2014р. укладеного з ПАТ "Мегабанк" до 3957000,0 грн. (три мільйона дев'ятсот тисяч п'ятдесят сім гривень 00 копійок) та укласти з ПАТ "Мегабанк" додаткову угоду до діючого Кредитного договору № 17/2014-АМК-ИАН-2 від 27.11.2015р. з метою збільшення кредитного ліміту на 500 000,0 грн. (п'ятсот тисяч гривень, 00 копійок) до 1957500,0 грн. (один мільйон дев'ятсот п'ятдесят сім тисяч п'ятсот гривень, 00 копійок). А також вирішили, зокрема, надати директору Ваткіну Ю.А. повноваження на укладання та підписання від імені Товариства додаткових угод до Генерального договору на здійснення кредитних операцій №ГД-17/2014 від 27.11.2014р., Кредитного договору №17/2014-АМК- 11АН-2 від 27.11.2015р., з ПАТ "Мегабанк" та визначення решти умов договорів на власний розсуд.

Із названих положень, можна дійти висновку, що вказані протоколи є належними та допустимими доказами, що спростовують твердження Позивача про нібито перевищення повноважень директора товариства при наданні майна в заставу ПАТ "Мегабанк".

Відповідно до ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Із аналізу змісту частини першої статті 241 ЦК випливає, що законодавець не ставить схвалення правочину в обов'язкову залежність від наявності рішень окремих органів управління товариства, оскільки підтвердженням такого схвалення закон визначає вчинені на його виконання дії особи, в інтересах якої його було укладено. Такі дії повинні свідчити про прийняття правочину до виконання.

Проаналізувавши надані до матеріалів справи документи, суд зазначає, що наявні в матеріалах справи докази, а саме, виписки з особового рахунку №112 з 27.11.2015 року по 03.10.2017 року свідчать як про належне виконання ПАТ "Мегабанк" своїх зобов'язань за оспорюваним правочином та видачу кредиту позивачеві так і свідчить про часткову сплату останнім, зокрема: нарахованих відсотків з дати укладення договору кредиту до вересня поточного року.

Отже, вказані обставини свідчать про те, що дії відповідача були спрямовані на виконання спірного договору, що дає змогу дійти висновку про прийняття правочинів до виконання сторонами.

Крім того, такої правової думки притримується Верховний Суд України у постанові від 06.04.2016 р. у справі №3-84гс16; у постановах від 19.08.2014 р. у справі №3-38гс14 та від 19.08.2014 р. у справі №3-59гс14.

Пунктом 3.3. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» припис абз. 1 ч. 3 ст. 92 ЦК України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас, саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абз. 2 ч. 3 ст. 92 ЦК України).

Тобто, наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним.

Згідно п. 3.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. №11 настання передбачених статтею 241 ЦК України наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Крім того, відповідно до п. 3.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними від 29 травня 2013 року N 11, відповідно до пункту "і" частини п'ятої статті 41 і статті 59 Закону України "Про господарські товариства", до компетенції загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю віднесено затвердження договорів, укладених на суму, що перевищує вказану в статуті товариства.

Цими нормами передбачено не укладення договорів, а їх затвердження. Тому, якщо господарським судом буде з'ясовано, що статутом товариства з обмеженою відповідальністю право виконавчого органу цього товариства на укладення договору не обмежено, тобто такий орган уклав договір без порушення наданих йому повноважень, то сам лише факт не затвердження договору після його підписання не може бути підставою для визнання договору недійсним.

Так, у постановах Верховного Суду України від 19 серпня 2014 року у справі № 3-38гс14 і від 19 серпня 2014 року у справі № 3-59гс14 та від 19.08.2014 року по справі № 5013/492/12. висловлено позицію про те, що за змістом статті 241 ЦК схвалення правочину не залежить від прийняття юридичного рішення про таке схвалення, підтвердженням схвалення правочину можуть бути дії з його виконання, вчинені особою, в інтересах якої його укладено; схвалення може також відбутися у формі мовчазної згоди чи у вигляді певних поведінкових актів (конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 06.04.2016 року по справі № 922/796/15, .

Відповідно до ст. 111-28 ГПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Також, з матеріалів справи вбачається, що підтвердженням дійсності та наявності заборгованості за оспорюваним кредитним договором № 17/2014-АМК-ІІАН-2 від 27.11.2014р. також є наявне рішення Постійно діючого третейського суду при асоціації "Слобожанська перспектива" у справі №2/1219-2017 від 28.11.2017р., відповідно до якого з Товариства з обмеженою відповідальністю "Сільськогосподарське підприємство Добрий Господар" по справі стягнута заборгованість, зокрема, за оспорюваним у даній справі кредитним договором №17/2014-АМК- Е1АН-2 від 27.11.2014р.

Таким чином, позивач в силу викладеного та у відповідності до вимог ст.4-3 та ст.33 ГПК України (судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень) зобов'язаний довести за допомогою належних та допустимих доказів по-перше: порушення спірним правочином прав та/або охоронюваних законом інтересів позивача; по-друге, наявність передбачених законом підстав для визнання спірного договору недійсним, а саме норм права, котрим цей правочин суперечить і доведення факту невідповідності змісту спірного договору цим нормам.

Позивачем вищевказаних обставин суду не доведено та доказів на підтвердження вказаного також не надано.

Відсутність факту порушень прав або охоронюваних законом інтересів означає відсутність підстав для задоволення позовних вимог, адже встановлення такого факту у відповідності до ст. 16, ЦК України, ст. 20 ГК України є обов'язковою передумовою застосування судом передбачених цими нормами способів захисту права.

Крім того, позивачем не доведено також і факту невідповідності умов договору вимогам Закону, відповідні твердження позивача викладені в позовній заяві носять надуманий характер, ґрунтуються на довільному тлумаченні норм права на свою користь.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Сільськогосподарське підприємство "Добрий Господар" про визнання недійсним договору, у зв`язку з тим, що кредитний договір №17/2014-АМК-UAH-2 від 27.11.2015 не порушує прав та охоронюваних законом інтересів позивача, дії сторін були спрямовані на виконання спірних договорів та вказаний договір відповідає вимогам чинного законодавства.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується статтями 44, 49 Господарського процесуального кодексу України, згідно з яким витрати зі сплати судового збору у даному разі покладається на позивача.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129-1 Конституції України, статтями 11, 15, 16, 92, 202, 203, 215, 241, 1000,1006 Цивільного кодексу України, ст. 207 Господарського кодексу України, статтями 1, 12, 32, 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 07.12.2017 р.

Суддя Г.І. Сальнікова