КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" листопада 2017 р. Справа№ 910/10932/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Тищенко А.І.

Гончарова С.А.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Петровський В.В. - довіреність б/н від 18.09.2017

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОВСТАР" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.09.2017 (повний текст підписано 15.09.2017)

у справі № 910/10932/17 (суддя Головатюк Л.Д.)

за позовом Київської міської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОВСТАР"

про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки

В судовому засіданні 29.11.2017 відповідно до ст.ст. 85, 99 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 Київська міська рада звернулась до Господарського суду Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОВСТАР" про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки (код ділянки: 88:129:007) орієнтовною площею 0,0060 га по вул. Кирило-Мефодіївській, 14/2 у Шевченківському районі м. Києва та повернути її Київській міській раді, привівши її у придатний для використання стан шляхом звільнення її від будівель та споруд.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.09.2017 у справі №910/10932/17 позов задоволено.

Зобов'язано Товариство з обмеженою відповідальністю "ТОВСТАР" звільнити самовільно зайняту земельну ділянку орієнтовною площею 0,0060 га по вул. Кирило-Мефодіївській, 14/2 у Шевченківському районі м. Києва (код ділянки: 88:129:007) та повернути її Київській міській раді, привівши її у придатний для використання стан шляхом звільнення її від будівель та споруд.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОВСТАР" на користь Київської міської ради 1600,00 грн. судового збору.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в позові.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм процесуального та матеріального права.

Апелянт вважає, що оскаржуване рішення ґрунтується на неналежних та недопустимих доказах, прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи.

На думку апелянта, акт обстеження земельної ділянки (код ділянки: 88:129:007) №731/10 від 30.12.2015 не може бути належним та допустимим доказом того, що ТОВ «Товстар» самовільно зайняло земельну ділянку та здійснило самочинне будівництво.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради є власником спірної земельної ділянки, і відповідно, що її право було порушено, що призвело до невірного вирішення справи по суті.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу 26.09.2017 передано на розгляд судді Київського апеляційного господарського суду Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Тищенко А.І., Гончаров С.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 29.09.2017 колегією суддів у визначеному складі прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 25.10.2017.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції у відповідності до ст. 77 ГПК України розгляд справи відкладався, останній раз на 29.11.2017.

Представник відповідача у судовому засіданні апеляційної інстанції 29.11.2017 підтримав апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в позові.

Представник позивача в судове засідання апеляційної інстанції 29.11.2017 не з'явився. 17.11.2017 від нього надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому міститься клопотання про розгляд справи без участі представника Київської міської ради.

Оскільки його явка в судове засідання обов'язковою не визнавалась, враховуючи клопотання представника Київської міської ради та відсутність заперечень з боку представника відповідача, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутність представника позивача за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частини 1 статті 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно статті 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Повноваження щодо здійснення самоврядного контролю за додержанням земельного законодавства, використанням та охороною земель в м. Києві відповідно до рішення Київської міської ради від 29.09.2003 №16/890 "Про Порядок здійснення самоврядного контролю за використанням і охороною земель у м. Києві" покладено на Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, в межах повноважень, визначених вищевказаним рішенням Київської міської ради, Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) було здійснено обстеження земельної ділянки (код ділянки 88:129:007) за адресою: м. Київ, вул. Кирило-Мефодіївська, 14/2 та складено акт обстеження земельної ділянки від 30.10.2015 №731/10 (а.с. 13).

В ході обстеження було встановлено, що на частині земельної ділянки (код 88:129:007) орієнтовною площею 0,0060 га за вказаною адресою Товариством з обмеженою відповідальністю "ТОВСТАР" зведено прибудову ресторану до фасадної стіни багатоповерхового житлового будинку.

Документи, що посвідчують право власності чи право користування зазначеною земельною ділянкою, згідно вимог статті 126 Земельного кодексу України в Департаменті земельних ресурсів станом на 31.12.2012 не зареєстровані.

Відповідно до статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Документи, що посвідчують право власності чи користування зазначеною вище земельною ділянкою станом на 31.12.2012 в Департаменті земельних ресурсів не зареєстровані. Київська міська рада, як єдиний розпорядник земель комунальної власності міста, рішень щодо передачі зазначеної земельної ділянки у власність чи користування за зверненням відповідача не приймала. Отже, речові права на вказану земельну ділянку у відповідності до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" не зареєстровані.

Відповідно до ст. 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Оскільки вищезазначена частина земельної ділянки (код ділянки: 88:129:007) за адресою: м. Київ, вул. Кирило-Мефодіївській, 14/2 не була відведена відповідачу у відповідності до чинного законодавства для будівництва об'єктів нерухомого майна, місцевий господарський суд дійшов висновку про знесення побудованого на ній майна.

Також судом встановлено, що додатковим доказом того, що відповідач користується спірною земельною ділянкою (код ділянки: 88:129:007) є інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №95055971 від 19.08.2017, технічний паспорт на приміщення громадського призначення вбудовані в житловий будинок, свідоцтво про право власності відповідача на відповідні приміщення, тощо(а. с. 57-58 ).

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст.13 Конституції України земля є об'єктом власності Українського народу, від імені якого права власності здійснюють органи державної влади та органи державної влади і місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 84 Земельного кодексу України в державній власності перебувають усі землі України, за винятком комунальної та приватної власності.

Право державної власності на землю набувається та реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради Міністрів АРК, Київської та Севастопольської міської Ради, районних державних адміністрацій у відповідності до закону.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Відповідно до ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Отже, єдиною підставою для громадян та юридичних осіб набуття права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 125 Земельного кодексу України).

Відповідно до ст. 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Згідно зі ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Стаття 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначає, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на землю.

Пунктом 5 ст. 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Позивачем за вказаним позовом є Київська міська рада, яка відповідно до ст. 9 Земельного кодексу України наділена державою повноваженнями щодо розпорядження землями на території міста Києва.

Невиконання відповідачем вимог земельного законодавства порушує інтереси держави в особі Київської міської ради, яка в даному випадку незаконно позбавлена можливості ефективно та виключно в інтересах територіальної громади міста розпоряджатися землями міста Києва.

Статтею 9 Земельного кодексу України встановлено, що розпорядження землями територіальної громади міста, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування відноситься до повноважень Київської міської ради.

Відповідно до ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Відповідно до статті 187 Земельного кодексу України контроль за використанням та охороною земель полягає в забезпеченні додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями і громадянами земельного законодавства України.

Згідно зі статтею 2 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель", серед основних завдань державного контролю за використанням та охороною земель є забезпечення додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами земельного законодавства України.

Відповідно до ст. 5 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" державний контроль за використанням та охороною земель здійснює спеціально уповноважений орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів.

До повноважень державного інспектора у сфері державного контролю за використанням та охороною земель Закон України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" (ст. 10) відносить, зокрема, можливість безперешкодно обстежувати в установленому законодавством порядку земельні ділянки, що перебувають у власності та користуванні юридичних і фізичних осіб, перевіряти документи щодо використання та охорони земель, складати акти перевірок.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 125 Земельного кодексу України).

При цьому, ст. 126 Земельного кодексу України визначено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Відповідно до ст. 189 Земельного кодексу України, ст. 20 Закону України "Про охорону земель" самоврядний контроль за використанням та охороною земель здійснюється сільськими, селищними, міськими, районними та обласними радами.

Пунктом 3.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України №6 від 17.05.2011 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" передбачено, що відповідно до вимог чинного законодавства обов'язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність таких документів може свідчити про самовільне зайняття земельної ділянки.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Відповідно до п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 17.05.2011 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин", за відсутності рішення органу виконавчої влади або місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у власність або в користування юридична особа або фізична особа не має права використовувати земельну ділянку державної або комунальної форми власності.

Оскільки спірна земельна ділянка (код ділянки: 88:129:007) площею 0,006 га, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Кирило-Мефодіївській, 14/2 належить до комунальної власності м. Києва, - виключно Київська міська рада має право розпоряджатися нею, що спростовує доводи апелянта про недоведеність того, що Київська міська рада має право розпоряджатися землями комунальної власності міста Києва.

Згідно із ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що згідно зі ст. 212 Земельного кодексу України самовільно зайнятті земельні ділянки підлягають повернення власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснення за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. У вирішення питання про застосування відповідальності за самовільне зайняття земельної ділянки господарський суд враховує, що саме по собі встановлення судом наявності фактичного користування земельною ділянкою без документів, що посвідчують права на неї, не є достатньою підставою для кваліфікації такого використання земельної ділянки як самовільне її зайняття. Господарський суд у вирішенні таких спорів досліджує, чи передбачено спеціальним законом отримання правовстановлюючих документів на земельну ділянку для розміщення певних об'єктів причин відсутності таких документів у особи, що використовую земельну ділянку, наявність у особи права на отримання земельної ділянки у власність чи в користування, вжиття нею заходів до оформлення права на земельну ділянку тощо. Отже відповідно до вимог наведеного законодавства обов'язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність таких документів може свідчити про самовільне зайняття земельної ділянки. Самовільне зайняття земельної ділянки означає фактичне використання земельних ділянок без відповідних правових підстав. При цьому таке використання за своїм характером виключає можливість нормального користування земельною ділянкою з боку інших осіб. Окрім цього, Земельний кодекс України становить правомірність використання земельної ділянки в залежність від встановлення її меж у натурі (на місцевості) та державної реєстрації правопосвідчуючого документа.

Враховуючи вищевикладене користування земельною ділянкою без додержання викладених вимог є неправомірним. Саме така правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 19.11.2015 у справі № 908/285/14.

Як зазначалося вище, відповідно до вимог чинного законодавства обов'язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність таких документів може свідчити про самовільне зайняття земельної ділянки.

З матеріалів справи вбачається, що правовстановлюючі документи на вказану земельну ділянку у відповідача відсутні. Відсутність у відповідача правовстановлюючих документів на земельну ділянку кваліфікується як самовільне зайняття земельної ділянки у розумінні статті 212 Земельного кодексу України.

З огляду на викладене, доводи апелянта про складання акту обстеження земельної ділянки від 30.01.2015 №731/10 особою неуповноваженого органу не спростовують вірних висновків суду про самовільне зайняття відповідачем спірної земельної ділянки.

Посилання апелянта на реконструкцію належного йому на праві власності майна, а саме нежитлового приміщення в літері «А» (група приміщень № 1) площею 319,6 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. Кирило-Мефодіївська, 14/2, приміщення 1, та наявність Декларації про готовність об'єкта до експлуатації від 26.08.2015 не свідчать про право власності чи користування спірною земельною ділянкою, яка відповідачеві у передбаченому законом порядку не виділялась.

Крім того, з копії технічного паспорту на нежитлове приміщення, площею 319,6 кв.м. та наявних фотографій вбачається, що проведена прибудова ресторану до фасадної стіни багатоповерхового житлового будинку, під якою (під прибудовою) земельна ділянка відповідачеві не виділялась.

У зв'язку з цим клопотання представника відповідача про призначення у даній справі судової будівельно-технічної експертизи з метою визначення того, чи відповідає вимогам ДБН, СНІП та державним стандартам нежитлове приміщення площею 319,6 кв.м., чи є воно таким, що відповідно до будівельних норм і правил є завершеним будівництвом, чи придатне воно до експлуатації, не підлягає задоволенню, оскільки не має відношення до предмету спору у цій справі.

Решта доводів апеляційної скарги не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки факт неправомірного використання відповідачем спірної земельної ділянки встановлений судом та підтверджується матеріалами справи.

При цьому судом не встановлено обставин невірного обрання позивачем способу захисту свого порушеного права.

Нормами статті 43 ГПК України визначено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно ст. ст. 32-34 ГПК України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Враховуючи те, що судом першої інстанції, крім іншого, правильно зазначено встановлені обставини справи та законодавство, яким вірно керувався суд при прийнятті оскаржуваного рішення, доводи апелянта щодо скасування рішення суду є необґрунтованими і не підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОВСТАР" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.09.2017 у справі № 910/10932/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.09.2017 у справі №910/10932/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/10932/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді А.І. Тищенко

С.А. Гончаров