ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2017 року Справа № 926/3223/17

За позовом Квартирно експлуатаційного відділу м. Чернівці

до Фізичної особи підприємця ОСОБА_1., м.Чернівці

про стягнення неустойки за користування приміщенням 20353,36 грн.

Суддя С.М. Гушилик

За участю представників:

Від позивача: не зявився

Від відповідача: не зявився

СУТЬ СПОРУ: Квартирно експлуатаційний відділ м. Чернівці 09.10.2017 року звернувся з позовом до Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 про стягнення неустойки за користування приміщенням 20353,36 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 01.09.2017 року між Квартирно експлуатаційним відділом м.Чернівці та Фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 був укладений попередній договір оренди нерухомого військового майна №281/2015 п, згідно якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нерухоме військове майно нежитлові вбудовані приміщення площею 610,60 кв.м. в будівлі №4 (літ.А) військового містечка №101, що знаходиться на балансі Квартирно експлуатаційного відділу м.Чернівці, розташоване за адресою: м.Чернівці, пл.Театральна, 6.

Термін дії договору закінчився 31.08.2016 року, але останній, в порушення умов договору, приміщення не звільнив. Тому позивач просить стягнути з відповідача неустойку за користування приміщенням в сумі 20353,36 грн.

Ухвалою суду від 09.10.2017 року порушено провадження у справі та призначено до розгляду у судовому засіданні на 24.10.2017 року.

Ухвалами суду від 24.10.2017 року, від 16.11.2017 року та від 29.11.2017 року розгляд справи відкладено у звязку із незявленням представника відповідача та за усним клопотанням представника позивача.

У своєму відзиві на позовну заяву представник відповідача проти позову заперечує посилаючись на те, що попередній договір за своєю природою не є майновим договором, а лише договором про намір на майбутнє вчинити певні дії. Враховуючи те, що спірний договір визнано судом недійсним та відповідно до ст.ст. 236 та 216 ЦК України з моменту вступу в законну силу рішення суду про визнання недійсним попереднього договору, позивач позбавляється права стягувати з відповідача неустойку за користуванням майном.

До початку судового засідання, 11.12.2017 року, представник позивача подав заяву про розгляд справи без їхньої участі та зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, представник відповідача в свою чергу у судове засідання не зявився, причини не зявлення суду не повідомив, проти позовних вимог заперечував з підстав викладених у письмовому відзиві на позов.

Розглянувши подані документи і матеріали, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна вимога, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд -

ВСТАНОВИВ:

01.09.2015 року між Квартирно експлуатаційним відділом м. Чернівці та фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 був укладений попередній договір оренди № 281/2015-п нерухомого військового майна, розташованого за адресою: м. Чернівці, пл. Театральна, 6, військове містечко №101, буд.№4 (літ.А) (далі попередній договір).

Пунктом 1.1 попереднього договору сторони погодили, що КЕВ м. Чернівці зобовязується протягом 12 місяців з моменту підписання цього договору провести процедуру укладення в майбутньому Основного договору оренди нерухомого військового майна нежитлових вбудованих приміщень площею 610,60 кв.м. будівлі №4 (літ.А) військового містечка № 101 (у подальшому майно), що знаходиться на балансі Квартирно експлуатаційного відділу м. Чернівці, розташоване за адресою: м. Чернівці, пл. Театральна, 6, на умовах встановлених даним договором.

Як вбачається з акту приймання-передачі нерухомого військового майна від 01.09.2015 року позивач передав, а відповідач прийняв нежитлові вбудовані приміщення площею 610,60 кв. м. в будівлі № 4 (літ. А) військового містечка № 101.

Пунктом 1.2 договору передбачено, що ФОП ОСОБА_2 (відповідач) до моменту підписання основного договору оренди має право використовувати майно за цільовим призначенням, визначеним п. 2.1.3 попереднього договору.

Відповідно до пункту 3.3.2 попереднього договору за використання майна відповідач на підставі виставлених рахунків сплачує на розрахунковий рахунок позивача, за домовленістю сторін, плату в розмірі 12212,00 грн. в місяць, в тому числі ПДВ 2035,33 грн. Розмір плати підлягає коригуванню після виконання незалежної оцінки майна і укладення Основного договору оренди. (базовий місяць серпень2015 року).

Згідно з пунктом 9.1. попереднього договору він укладений строком на 12 місяців, тобто діяв з 01.09.2015 року до 31.08.2016 року.

У пункті 5.3 попереднього договору сторони погодили, що відповідач не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним зобовязань по основному договору. У разі відмови від підписання основного договору оренди відповідач зобовязаний звільнити використовуване майно.

Враховуючи те, що відповідач орендоване майно не передав, КЕВ м.Чернівці листом від 02.08.2016 року №1960 попередив, що 31.08.2016 року закінчується термін дії попереднього договору та необхідно звільнити орендоване приміщення, в разі невиконання цих вимог йому буде нарахована неустойка в розмірі подвійної плати за час прострочення користування майном.

Станом на дату ухвалення рішення у матеріалах справи відсутні докази повернення відповідачем позивачу майна, що не заперечується сторонами.

Відповідно до виставлених КЕВ м.Чернівці рахунків відповідачу нараховано 81413,36 грн. неустойки, а саме: рахунок від 28.04.2017 року №449 20353,34 грн., рахунок від 01.06.2017 року №594 20353,34 грн., рахунок від 03.07.2017 року №711 20353,34 грн., рахунок від 02.08.2017 року №808 20353,34 грн.

У свою чергу відповідач за спірний період сплатив позивачеві 61060,00 грн. щомісячними платежами по 12212,00 грн., що підтверджується виписками з казначейського рахунку позивача за 20.04.2017 року, 22.05.2017 року, 22.06.2017 року, 13.07.2017 року та 17.08.2017 року.

Таким чином, заборгованість відповідача перед КЕВ м.Чернівці за нараховану неустойку складає 20353,36 грн.

КЕВ м.Чернівці неодноразово надсилав відповідачу претензії від 22.05.2017 року №1350, від 21.06.2017 року №1688, від 20.07.2017 року №2007, від 19.08.2017 року №2268, в яких повідомляв, що у звязку із закінченням терміну дії попереднього договору відповідач не виконав обовязку щодо звільнення приміщення і повернення орендованого нерухомого військового майна. У звязку з цим позивач нараховує неустойку в розмірі подвійної плати за користування майном за весь вас прострочення.

Рішенням господарського суду Чернівецької області від 17.01.2017 року по справі №926/4362/16 за позовом заступника військового прокурора Західного регіону України Чернівецького гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до відповідачів ОСОБА_3 відділу м. Чернівці та фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Регіонального відділення Фонду державного майна України по Чернівецькій області про визнання недійсним попереднього договору оренди, визнано недійсним попередній договір оренди від 01.09.2015 року №281/2015-п.

Констатувавши, що сторонами не дотримано вимоги чинного законодавства щодо порядку погодження та отримання дозволу на укладення такого договору з відповідними органами, суд, ухвалюючи вказане рішення, дійшов висновків, що попередній договір на момент його укладення не відповідав вимогам ст. 7 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України», ст. 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та п.6 «Порядку надання дозволу військовим частинам Збройних Сил України на передачу закріпленого за ними рухомого та не рухомого майна в оренду», а тому підлягає визнанню судом недійсним.

Відповідно до ст.283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Частиною 6 статті 283 ГК України визначено, що до відносин оренди застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ст.759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Згідно ст.785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Приписами статті 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» передбачено, що однією з істотних умов договору оренди державного майна є орендна плата, яка визначається відповідно до Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 року № 786 (далі Методика).

Так, пунктом 8 Методики (в редакції чинній на момент укладення попереднього договору) встановлено, що розмір орендної плати розраховується, зокрема, з урахуванням вартості орендованого майна, визначеної шляхом проведення незалежної оцінки.

Оскільки рішенням господарського суду Чернівецької області від 17.01.2017 року, яке набрало законної сили 27.01.2017 року та має преюдиціальне значення для вирішення даної справи, встановлено, що укладенню попередньому договору не передувала оцінка об'єкту оренди, яка б здійснювалася комісією у складі уповноважених осіб Міністерства оборони України або іншого органу військового управління, також визначений за даними договорами розмір орендної плати не погоджувався з регіональним відділенням Фонду державного майна України, передача майна в оренду здійснювалась не на конкурсній основі, а при укладенні попереднього договору сторонами не виготовлено експертну оцінку майна, то узгоджена сторонами у пункті 3.3.2 попереднього договору плата за користування майном не є орендною платою у розумінні статей 10, 11 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», ст. 7 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» та Методики.

За таких обставин, здійснений позивачем розрахунок неустойки є необґрунтованим, оскільки останнім не доведено наявності факту домовленості між сторонами про сплату орендної плати, яка б визначалась з урахуванням положень законодавства про оренду державного майна.

Більше того, за загальними положеннями про недійсність правочину, визначеними ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

За змістом положень ст. 207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині. Виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

Правові наслідки недійсності правочину та господарського зобов'язання регулюються спеціальними правовими нормами ст. 216 ЦК України і ст. 208 ГК України відповідно, а тому до таких правовідносин загальні норми про виконання зобов'язання та про відповідальність за його порушення не застосовуються.

Таким чином, чинне законодавство не передбачає визнання недійсним правочину на майбутнє. У майбутньому можуть бути припинені виключно права та обов'язки сторін за тим недійсним правочином, за яким ці права та обов'язки передбачалися на майбутнє. Тобто, визнання недійсним договору та визнання недійсним зобов'язання не є тотожними поняттями, оскільки в силу прямої вказівки закону договір, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення, а визнання недійсним зобов'язання за цим договором стосується наслідків недійсності такого договору.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного суду України від 21.12.2016 року у справі № 910/24847/14 та від 19.10.2016 року № 18/122-12/2, постановах Вищого господарського суду України від 02.02.2017 року у справі № 918/616/16 та від 20.05.2010 року у справі № 2/47-750.

Відтак, суд вважає, що позивач обрав неналежний спосіб захисту своїх порушених прав, оскільки з моменту набрання законної сили рішення про визнання недійсним попереднього договору він втратив право вимагати у відповідача сплачувати неустойку за прострочення повернення орендованого майна, хоча попередній договір припинив свою дію 31.08.2016 року.

Таким чином суд дійшов висновку, що вимога про стягнення з відповідача неустойки за прострочення користування майном за період з квітня по серпень 2017 року є безпідставною та необґрунтованою, а тому у позові належить відмовити.

Керуючись статтями 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено та підписано 12 грудня 2017 року.

Суддя С.М.Гушилик