ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРCОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел./0552/26-47-84, 49-31-78, факс 49-31-78, веб сторінка: ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2017 року Справа № 923/897/17

Господарський суд Херсонської області у складі судді Павленко Н.А. при секретарі судового засідання Борхаленко О.А.,

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 - уповн. предст., дов. від 20.06.2017р.

від відповідача: ОСОБА_2 - адвокат

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Херсонське суднобудівельне підприємство", м.Херсон

до відповідача: Малого приватного підприємства "Виробничо-комерційна фірма "ТОС", м.Олешки Херсонської області

про стягнення коштів

Описова частина рішення: Провадження у справі порушено за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Херсонське суднобудівельне підприємство" про стягнення з Малого приватного підприємства "Виробничо-комерційна фірма "ТОС" 38738,78грн. боргу у правовідносинах за договором №02/08 від 14.08.2012р., з урахуванням заяви позивача про виправлення помилок в тексті позовної заяви та збільшення позовних вимог.

Позов обґрунтовано твердженням про порушення відповідачем зобов'язань з оплати вартості робіт, виконаних на т/х "Славутич 8" за умовами договору.

За твердженнями позивача, вартість виконаних ТОВ "Херсонське суднобудівельне підприємство" робіт за договором № 02/08 від 14.08.2012р. становила 68738,78грн., в т.ч. ПДВ 20%, що, на думку позивача, підтверджується актом здачі - прийняття робіт №ОУ-0000012.

Позивач зазначає, що відповідачем було частково оплачено роботу у сумі 30000грн.

В позовній заяві позивач також зазначає про поважність пропуску строку позовної давності. За твердженнями позивача, ТОВ "Херсонське суднобудівельне підприємство" у 2014р. зверталось до господарського суду м. Севастополя з позовними вимогами до відповідача. У звязку із встановленням на території Автономної республіки Крим режиму тимчасово окупованої території від 20.02.2014р. розгляд справи став неможливим.

Позивач вказує, що на підставі ч.1 ст.12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" підсудність справи була змінена, а справа мала бути передана до господарського суду м.Києва. Однак, за твердженнями позивача, справа з позовними вимогами до МПП "Виробничо-комерційна фірма "ТОС" відсутня в господарському суді м. Києва.

14.11.2017р. за вх.№2/4113/17 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить застосувати позовну давність та відмовити у позові у звязку з пропуском строку позовної даності і у звязку з необгрунтованістю позовних вимог.

За твердженнями відповідача, акт виконаних робіт, з моменту укладання якого відповідно до п.3.2.2 договору протягом пяти днів у МПП "Виробничо-комерційна фірма "ТОС" зявляється обовязок здійснити останній платіж, був підписаний 11.09.2012р. Враховуючи означену обставину, відповідач вважає, що позов поданий більше ніж через пять років з дати підписання акту виконаних робіт, а отже з пропуском строку позовної давності.

На думку відповідача, з 15.04.2014р., з дати коли набрав чинності Закон України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", позивач мав можливість звернутися за захистом своїх прав до господарського суду м. Києва, до господарського суду Херсонської області, однак не скористався своїм правом та пропустив строк позовної давності.

Відповідач також зазначає, що не погоджується із встановленою сумою заборгованості, оскільки, на його думку, її розмір є необґрунтованим і сторони намагалися проводити взаємозаліки зустрічних зобовязань.

Ухвалою суду від 14.11.2017р. було задоволено клопотання представника відповідача, яке не заперечувалось представником позивача, про продовження строку розгляду спору і на підставі ст. 69 ГПК України продовжено строк розгляду спору на 15 днів.

В судовому засіданні 30.11.2017р. оголошувалась перерва до 05.12.2017р.

В судовому засіданні 05.12.2017р. представником позивача були надані додаткові письмові пояснення та додаткові документи по справі. В означених поясненнях представник позивача зазначив, що в межах строку позовної давності 01.02.2014р. звернувся до Господарського суду м.Севастополя з позовом до МПП "Виробничо-комерційна фірма "ТОС" про стягнення 38738,78грн. боргу за договором №02/08 від 14.08.2012р., що, на думку позивача, підтверджується описом вкладення з відміткою відділення поштового зв'язку та квитанцією про сплату судового збору. На думку позивача, Законом України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" не було надано права ТОВ "Херсонське суднобудівельне підприємство" звертатися повторно до Господарського суду м. Києва з позовом, який був раніше поданий до Господарського суду м. Севастополя. На думку позивача, у період з 20.02.2014р. по 29.01.2015р. (з часу тимчасової окупації АР Крим до зміни місцезнаходження відповідача) існували непереборні обставини, що унеможливлювали пред'явлення позову. За твердженнями позивача, останній день трирічного строку позовної давності для подання позову - 10.01.2018р.

Представник відповідача в судовому засіданні 05.12.2017р. заперечував проти позовних вимог та просив суд залишити їх без задоволення, зазначаючи на їх безпідставності. Представник відповідача зазначив, що подані позивачем докази жодним чином не підтверджують переривання перебігу строку позовної давності, а також поважності причин пропуску строку позовної давності.

Відповідно до вимог ст.85 ГПК України в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши в судових засіданнях пояснення представників позивача та відповідача, суд встановив:

14.08.2012р. Між ТОВ "Херсонське суднобудівельне підприємство" (виконавець) та МПП "Виробничо-комерційна фірма "ТОС" (замовник) укладено договір №02/08 (а.с. 9-12), відповідно до умов якого замовник розміщує, а виконавець приймає замовлення на виконання робіт на т/х "Славутич 8", згідно відомості робіт, яка є невідємною частиною договору (п.1.1 договору).

Відповідно до п.1.1 договору виконавець зобовязується виконати замовлення, використовуючи свою робочу силу, матеріали, окрім обумовлених до поставки замовником, а також своїх контрагентів у повній відповідності до відомості.

Другим розділом договору сторони узгодили, що тривалість робіт в обємі узгодженому сторонами в відомості встановлюється 20 робочих днів. Датою початку робіт вважається дата отримання авансового платежу на рахунок виконавця. Кінцевою датою закінчення робіт вважається дата підписання уповноваженими представниками сторін акта здачі виконаних робіт на обєкті.

Пунктом 3.1 договору передбачено, що вартість робіт встановлюється в додатку 1 до договору і відповідно до додатку 1 до договору (а.с. 13) складає 68738,78грн.

Згідно з пунктами 3.2.1 та 3.2.2 замовник переказує на розрахунковий рахунок виконавця авансовий платіж, в розмірі 100% за матеріали та 25% за роботу протягом пяти банківських днів з дати підписання договору. Замовник переказує на розрахунковий рахунок виконавця кінцевій платіж протягом пяти календарних днів з моменту підписання акта виконаних робіт.

Відповідно до Додатку №1 до договору №02/08 від 14.08.2012р. "відомості робіт, які виконуються на т/х "Славутич 8" вартість матеріалів, за які передбачена 100% передплата складає 23534,78 грн. з ПДВ, а вартість виготовлення та монтажу складає 45204грн. з ПДВ.

30.08.2012р. відповідачем було сплачено 30000грн. авансу за договором, що підтверджується банківською випискою (а.с.123).

11.09.2012р. позивач та відповідач погодили, підписавши акт №ОУ 0000012 здачі прийняття робіт (надання послуг) (а.с.14), що виконавцем були проведені такі роботи (надані такі послуги) за договором №02/08 від 14.08.2012р.: монтаж систем вентиляції. Загальна вартість робіт з ПДВ склала 68738,78грн., і сторони претензій одна до одної не мають.

В матеріалах справи також наявна копія акту приймання здачі виконаних робіт від 11.09.2012р.(а.с.15). Оригінал акту позивачем на вимогу суду надано не було, при цьому позивач зазначив, що оригінал означеного акту відсутній. В акті в графі "зі сторони замовника" нічого не зазначено. З копії акту неможливо встановити ким він був підписаний.

Позивачем також було надано не підписаний акт звіряння розрахунків за 01.08.2012р. -24.05.2017р. між позивачем та відповідачем (а.с.16). В матеріалах справи також міститься цей же акт, підписаний лише позивачем (а.с. 112).

14 липня 2017 року позивачем на адресу відповідача було направлено претензію №7 (а.с. 17-18) з вимогою сплатити у десятиденний строк з дня одержання претензії заборгованість за виконані роботи за договором №02/08 в розмірі 38728,32грн.

Вимоги означеною претензії відповідачем виконанні не були, заборгованість у розмірі 38738,78грн. сплачена не була, що і стало підставою звернення ТОВ "Херсонське суднобудівельне підприємство" до суду.

Проаналізувавши наявні у справі докази та надавши їм правову оцінку, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч.1 ст.175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобовязання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обовязку.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Підставою виникнення цивільних прав та обовязків є, зокрема, договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст.11 ЦК України).

За вимогами ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Так, укладений між сторонами договір №02/08 є підставою для виникнення у сторін за цим договором господарських зобов'язань і згідно зі ст.629 ЦК України є обов'язковим для виконання його сторонами.

При цьому, з огляду на зміст договору, вказаний договір за своєю суттю відповідає зобовязальним правовідносинам, що виникають з договорів підряду.

Відповідно до ст.837 ЦК України за договором підряду одна сторона зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з передаванням її результату замовникові.

Положеннями ст.843 ЦК України передбачено, що у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення.

Відповідно до вимог ч.1, ч.7 ст. 193 ГК України, які кореспондуються з вимогами ст. 526 ЦК України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

У відповідності до ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

В силу вимог ст.610, ч.2 ст.615 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Одностороння відмова від зобовязання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобовязання.

Відповідно ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як зясовано судом, позивачем були виконані роботи з монтажу системи вентиляції відповідно до договору №02/08 від 14.08.2012р. на суму 68738,78грн., які були прийняті відповідачем 11.09.2012р., що підтверджується підписаним сторонами актом здачі-приймання робіт (надання послуг) № ОУ-0000012.

В силу статті 538 Цивільного кодексу України виконання свого обов'язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов'язку, є зустрічним виконанням зобов'язання, при якому сторони повинні виконувати свої обов'язки одночасно, якщо інше не встановлено умовами договору, актами цивільного законодавства тощо.

Отже, прийняття відповідачем виконаних позивачем робіт є підставою виникнення у відповідача зобов'язання оплатити вказані роботи на підставі оформленого сторонами акту здачі-приймання виконаних робіт, як це передбачено умовами договору та приписами чинного законодавства.

Відповідно до п.3.2.2 укладеного між сторонами договору та з урахуванням приписів п.1 ст.530 ЦК України замовник мав повністю розрахуватися з виконавцем протягом пяти календарних днів з моменту підписання акта виконаних робіт.

Як зазначалося вище, акт здачі-прийняття робіт (послуг) підписаний сторонами 11.09.2012р.

Враховуючи, що відповідачем було сплачено аванс у розмірі 30000грн., за ним рахується заборгованість за договором у розмірі 38738,78грн.

На час подання позовної заяви 20.09.2017р. позивач стверджує про непроведення оплати відповідачем вартості виконаних робіт за вказаним договором.

Суд не приймає до уваги твердження відповідача про те, що сума, заявлена позивачем до стягнення є необґрунтованою, оскільки сторони намагалися проводити взаємозаліки зустрічних вимог.

Згідно з ч.1 ст.32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ч.1 ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Положеннями ст.34 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідачем, всупереч означених норм законодавства, не надано жодних доказів в обґрунтування своїх заперечень та того, що сторонами проведено взаємозалік зустрічних зобовязань.

Окрім того, відповідачем не були виконані вимоги ухвали суду від 14.11.2017р. та не було надано доказів оплати вартості виконаних робіт, в разі їх проведення.

В судовому засіданні відповідачем було повідомлено, що такі докази відсутні.

Поряд з цим, відповідачем не було спростовано факт підписання акту виконаних робіт №ОУ-0000012 від 11.09.2012р., вартість яких становила 68738,78грн.

Наявними в матеріалах справи доказами підтверджено, що відповідач у визначений договором строк оплату виконаних робіт не здійснив.

Поряд з цим, відповідачем було заявлено вимогу про застосування строку позовної давності до заявлених позовних вимог.

Враховуючи, що судом встановлено порушення суб'єктивного матеріального права позивача, то і наявні правові підстави розглядати питання для застосовування строку позовної давності до порушеного права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитися у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі "Відкрите акціонерне товариство "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №№ 22083/93, 22095/93 у справі "таббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Положенням ст. 256 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Для пред'явлення позову особою, право якої порушено, відлік позовної давності обчислюється з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

За змістом ст. 261 Цивільного кодексу України для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

При цьому, норма частини першої статті 261 Цивільного кодексу України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача (постанова Судової палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 29.10.2014 у справі № 6-152цс14).

Враховуючи положення п.3.2.2 договору №02/08, позивач повинен був дізнатися про порушення його прав зі спливом встановленого строку оплати товару, а саме після спливу пяти календарних днів з моменту підписання акта виконаних робіт з 11.09.2012р., таким чином зобовязання щодо оплати виконаних робіт мало бути виконано відповідачем до 16.09.2012 включно, перебіг позовної давності починається з 17.09.2012 та закінчується 17.09.2015.

Позивач звернувся до господарського суду Херсонської області за захистом своїх порушених прав лише у вересні 2017 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності.

Інститут позовної давності передбачає обставини, які є підставами для зупинення та переривання строку давності, вичерпний перелік яких встановлено ст.ст. 263, 264 Цивільного кодексу України.

Як зазначено в п.4.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" правила переривання перебігу позовної давності застосовуються господарським судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останній є докази, що підтверджують факт такого переривання.

Позивачем не доведено жодної з обставин, які б свідчили про переривання строку позовної давності, або про наявність поважних причин пропуску строку позовної давності.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Позивач, як на підставу переривання строку позовної давності, посилається на те, що у 2014 році звертався з позовними вимогами про стягнення з відповідача заборгованості до господарського суду м. Севастополя, що, на думку позивача, підтверджується копією квитанції про відправку (а.с. 19) та копіями опису вкладення у цінний лист.

Суд зазначає, що з означеної копії квитанції не вбачається, яка кореспонденція надсилалася позивачем до господарського суду м. Севастополя.

Зі штампу відділення зв'язку на означеній квитанції вбачається, що поштове відправлення прийняте 04.02.2014р.

З опису вкладення у цінний лист також не вбачається, яка сама позовна заява та з якими позовними вимогами, у яких правовідносинах надсилалася МПП "Виробничо-комерційна фірма "ТОС".

Суд також зазначає, що опис вкладення у цінний лист, який надсилався до господарського суду м.Севастополя, як вбачається зі штампу пошти, датований 01.02.2014р., при цьому квитанція пошти про надсилання на адресу господарського суду м.Севастополя, як стверджує позивач позовної заяви, датована 04.02.2014р.

Суд також зазначає, що опис вкладення у цінний лист, який надсилався на адресу відповідача, як вбачається з штампу пошти, датований 01.12.2014р. , тобто через майже 10 місяців після надіслання на адресу суду позовної заяви.

Відповідно до ст. 57 ГПК України до позовної заяви додаються докази відправлення відповідачеві копії позовної заяви і доданих до неї документів. Отже, копія позовної заяви з доданими до неї документами була надіслана відповідачеві вже після надіслання документів до господарського суду м.Севастополя.

У позивача відсутня ухвала господарського суду м. Севастополя, якою порушено провадження у справі за позовом ТОВ "Херсонське суднобудівельне підприємство" до МПП "Виробничо-комерційна фірма "ТОС". Доказів прийняття господарським судом м. Севастополя позовної заяви позивача з вимогами до відповідача про стягнення заборгованості за договором №02/08 від 14.08.2012р. немає, так само як і немає доказів порушення провадження у справі за означеним позовом.

Тобто, у позивача відсутні докази, що позовна заява ТОВ "Херсонське суднобудівельне підприємство" до МПП "Виробничо-комерційна фірма "ТОС" була прийнята господарським судом м.Севастополя та було порушено провадження у справі.

Так, у постанові Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року (№ 6-895цс15) викладено правовий висновок про те, що за змістом статті 257, частини другої статті 264, частин четвертої, пятої статті 267 ЦК України, частини першої статті 118, частини першої статті 122 ЦПК України перебіг позовної давності шляхом предявлення позову може перериватися не в разі будь-якого направлення позову поштою, а здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства, зокрема статей 109, 119, 120 ЦПК України. Якщо суд у прийнятті позовної заяви відмовив або її повернув, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подання позову з недодержанням правил підсудності.

Означене, також зазначене в п.4.4.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів". Відповідно до якого, за змістом частини другої статті 264 ЦК України переривання перебігу позовної давності шляхом пред'явлення позову матиме місце у разі не будь-якого подання позову, а здійсненого з додержанням вимог процесуального закону, зокрема, статей 54, 56, 57 ГПК. Тому якщо господарським судом у прийнятті позовної заяви відмовлено (стаття 62 ГПК) або її повернуто (стаття 63 названого Кодексу), то перебіг позовної давності не переривається. Так само не перериває цього перебігу подання позову з порушенням правил підвідомчості справ. З урахуванням положення частини четвертої статті 51 ГПК днем подання позову слід вважати дату поштового штемпеля підприємства зв'язку, через яке надсилається позовна заява (а в разі подання її безпосередньо до господарського суду - дату реєстрації цієї заяви в канцелярії суду). Якщо позовну заяву було повернуто, перебіг позовної давності переривається з того дня, коли заяву подано до суду з додержанням установленого порядку.

Враховуючи означене, надіслання позовної заяви до господарського суду м.Севастополя у 2014 році без підтвердження прийняття означеної заяви судом до розгляду, не є підставою для переривання строку позовної давності.

Окрім того, копія позовної заяви, яка, за твердженням позивача, надсилалася у 2014р. до господарського суду м. Севастополя, не містить дати і неможливо з її тексту встановити, чи саме ця позовна заява надсилалася до господарського суду м.Севастополя.

Також не є поважною причиною пропуску строку позовної давності посилання позивача на те, що у звязку з встановленням на території Автономної республіки Крим режиму тимчасово окупованої території розгляд справи став неможливим.

Так, відповідно до ст.12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" справи, що перебувають у провадженні судів, розташованих на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, та розгляд яких не закінчено, передаються судам відповідно до встановленої цим Законом підсудності, протягом десяти робочих днів з дня набрання ним чинності або з дня встановлення такої підсудності.

За твердженнями позивача, справа за позовом ТОВ "Херсонське суднобудівельне підприємство" до МПП "Виробничо-комерційна фірма "ТОС" відсутня у господарському суді м. Києва, але, поряд з цим, позивачем не надано жодного доказу звернення до господарського суду м. Києва з вимогою про надання інформації стосовно того, чи передавалася справа з господарського суду м. Севастополя.

Після набрання чинності Законом України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" позивач не був позбавлений можливості звернутися з позовом до МПП "Виробничо-комерційна фірма "ТОС" до господарського суду за підсудністю ще у 2014 році.

Окрім того, суд зазначає, відповідно до пунктів 7, 7.1, 7.2 Постанови Пленум Вищого господарського суду України, від 26.12.2011, № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у разі втрати з будь-яких причин матеріалів справи (наприклад, при пересиланні їх поштою) господарському суду слід виходити з такого. ГПК не містить положень щодо відновлення втраченої справи. Однак це не може бути підставою для відмови в прийнятті чи залишенні без розгляду заяви, клопотання чи іншого передбаченого ГПК звернення учасника судового процесу до господарського суду. Втрачена (у тому числі частково, - наприклад, окремі томи) справа може бути відновлена за заявою особи (осіб), що була учасником відповідного судового процесу і звернулася до того місцевого господарського суду, який розглянув справу по суті або припинив провадження в ній чи залишив позов без розгляду, а також зазначеним господарським судом з своєї ініціативи.

Відновлення втраченої справи здійснюється місцевим господарським судом, незалежно від того, на якій стадії розгляду (в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанцій) вона перебувала. Якщо необхідно здійснити апеляційний або касаційний розгляд справи, її матеріали після такого відновлення передаються місцевим господарським судом відповідно до суду апеляційної або касаційної інстанцій.

Якщо місцевий господарський суд, про який ідеться в абзацах першому і другому цього підпункту, знаходиться на тимчасово окупованій території України або в районі проведення антитерористичної операції, то відновлення втраченої справи здійснюється господарським судом за територіальною підсудністю судових справ, визначеною згідно із статтею 12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" .

Отже, враховуючи означене, позивач, якщо був переконаний про наявність справи в господарському суді м. Севастополя з вимогами до МПП "Виробничо-комерційна фірма "ТОС", але після набранням чинності в 2014 році Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" і інформації про відсутність справи в господарському суді м. Києва, не був позбавлений можливості звернутися з заявою про відновлення справи.

Окрім того, твердження позивача про зупинення перебігу строку позовної давності у зв'язку з тимчасовою окупацією Автономної Республіки Крим та міста Севастополя і тим, що місце знаходження відповідача було саме на тимчасово окупованій території, спростовуються наступним.

Як вже зазначалося, після набрання чинності Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", у зв'язку з неможливістю здійснювати правосуддя судами Автономної Республіки Крим та міста Севастополя на тимчасово окупованих територіях було змінено територіальну підсудність судових справ, підсудних розташованим на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя судам, та забезпечено розгляд господарських справ Господарського суду міста Севастополя - Господарським судом міста Києва, а отже, позивач мав право і змогу ще у 2014 році звернутися до господарського суду м. Києва.

Місцезнаходження відповідача на тимчасово окупованій території жодним чином не впливало на можливість позивача звернутися за захистом своїх порушених прав до господарського суду м. Києва.

Відповідно до п. 1) ч. 1 ст. 263 ЦК України обставини непереборної сили- це надзвичайні або невідворотні обставини, події, які перешкоджали пред'явленню позову.

Неможливість здійснювати правосуддя судами Автономної Республіки Крим та міста Севастополя на тимчасово окупованих територіях жодним чином не перешкоджало позивачу звернутися до суду, оскільки Законом України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" було урегульовано порядок реалізації такого права.

З огляду на вищевикладене та те, що строк позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості за оплату виконаних робіт (послуг) за договором №02/08 від 14.08.2012р. пропущений, підстави для його поновлення відсутні, оскільки немає поважних причин його пропуску, а тому позов визнається таким, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача, з огляду на відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.44, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд

в и р і ш и в:

У задоволені позову відмовити повністю.

Згідно з ч.5 ст. 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржене протягом десяти днів з дня його підписання до Одеського апеляційного господарського суду через господарський суд Херсонської області.

Повне рішення складено 11.12.2017р.

Суддя Н.А. Павленко