РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.12.2017Справа №910/17201/17

За позовом Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Аккорд»

про визнання Договору факторингу недійсним

Суддя Грєхова О.А.

Представники сторін:

від позивача: Лиштва Ю.В., за довіреністю;

від відповідача: Галонський В.М., за довіреністю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» (далі - позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Аккорд» (далі - відповідач) про визнання Договору факторингу недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що укладений між сторонами Договір факторингу № 1/04-11 від 04.11.2015 є недійсним, а право вимоги - не переданим, оскільки станом на день подання позову, кредиторські вимоги подані відповідачем до банку є неприйнятими, вимоги не включені до переліку (реєстру) акцептованих вимог кредиторів, так як уповноважена особа ФГФО на ліквідацію АТ «Дельта Банк» відхилила вимоги про відступлення прав за рахунками ПрАТ «МТС Україна» з питань їх невідповідності вимогам законодавства.

Крім того, позивач просить суд також зобов'язати відповідача повернути позивачу оригінали переданих документів за Договором факторингу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.10.2017 порушено провадження у справі №910/17201/17 та призначено справу до розгляду на 06.11.2017.

02.11.2017 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником відповідача було подано письмове підтвердження про відсутність аналогічних спорів та відзив на позовну заяву, у якому відповідач. заперечуючи проти позову, зазначає, що посилання позивача на невиконання п. 6.8 Договору факторингу є помилковим так як положення вказаного пункту є повністю виконаними, зокрема:

- 05.11.2015 за вихідним № 1-05/11 відповідач на ім'я Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» кредиторську вимогу, згідно якої відповідач, як новий кредитор банку за договорами банківського рахунку № 01/24 від 20.08.2010 та № 01/20 від 07.10.2014, заявив свої вимоги до банку за цими Договорам та просив включити позивача до реєстру акцептованих вимог кредиторів. Подання вимоги підтверджується вхідним реєстраційним штампом АТ «Дельта Банк» від 05.11.2015;

- вищевказана кредиторська вимога (вих. №01-05/11 від 05.11.2015) була прийнята адресатом 05.11.2015 за вхідним реєстраційним номером 33443, що підтверджується вхідним реєстраційним штампом АТ «Дельта Банк»;

- 05.11.2017 за вихідним № 2-05/11, відповідач надав позивачу письмове підтвердження подання відповідачем та прийняття АТ «Дельта Банк» кредиторської вимоги у відповідності до п. 6.8 Договору факторингу, з надання копії такої кредиторської вимоги. Повідомлення отримано позивачем наручно та зареєстровано за вх. № FD-15-31632, що підтверджується вхідним реєстраційним штампом позивача. Таким чином, відповідач зазначає, що всі умови п. 6.8 Договору факторингу повністю виконані і підстави для твердження про його неукладеність чи недійсність відсутні. Відповідач також зазначає, що позивач, звертаючись з позовом до суду, помилково ототожнив поняття «прийняття» заяви з кредиторськими вимогами та її «задоволення». Листом за вих. № 692 від 21.01.2016, уповноважена особа фонду повідомила відповідача про відхилення кредиторської вимого ТОВ «ФК «Аккорд» у зв'язку з невизнанням банком відступлення прав вимоги за одним з двох Договорів банківського вкладу, права миги за якими були предметом відступлення згідно Договору факторингу. Вказана обставина, лише доводить факти прийняття (отримання) уповноваженою особою такої кредиторської вимоги ТОВ «ФК «Аккорд», її розгляд і прийняття рішення за наслідками такого розгляду. ТОВ «ФК «Аккорд» не погоджується з таким рішенням уповноваженої особи і оскаржило її до відповідного адміністративного суду (справа № 826/11094/16, триває розгляд справи в суді першої інстанції), разом з тим, правомірність чи неправомірність відмови у задоволенні кредиторської вимоги не стосується даної справи та не входить до предмету доказування у цій справі. Крім того, відповідач зазначає, що посилання позивача на відсутність розрахунків за Договором факторингу також не може бути підставою визнання його недійсним, при цьому, умови розрахунків відповідачем не порушувались.

Представники сторін у судове засідання 06.11.2017 з'явились.

У судовому засіданні 06.11.2017 судом, в порядку ст. 77 ГПК України, та в межах строків, встановлених ст. 69 ГПК України, було оголошено перерву до 04.12.2017.

У судове засідання 04.12.2017 з'явився представник позивача, надав усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні надав усні пояснення по суті спору, проти позову заперечив.

На виконання вимог ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 82 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 04.12.2017 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

04.11.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Аккорд» (далі - відповідач, фактор) та Приватним акціонерним товариством «МТС Україна» (в подальшому змінено найменування на Приватне акціонерне товариство «ВФ Україна», далі - позивач, клієнт) було укладено Договір факторингу №1/04-11 (далі - Договір), відповідно умов якого в порядку та на умовах, визначених цим Договором, клієнт передає (відступає) фактору, а фактор приймає і зобов'язується оплатити клієнтові, за визначеною цим Договором ціною, всі права вимоги за грошовими зобов'язаннями, що виникли у Клієнта на підставі наступних договорів:

- Договір банківського рахунку № 01/24 від 20.08.2014;

- Договір банківського рахунку № 01/20 від 07.10.2014;

Укладених між Публічним акціонерним товариством «Дельта банк» та Приватним акціонерним товариством «МТС Україна».

Відповідно до п. 1.2 Договору внаслідок передачі (відступлення) прав вимоги за цим Договором, фактор займає місце клієнта (як кредитора) в зобов'язаннях, що винили з основного договору стосовно усіх прав і обов'язків клієнта, у тому числі права одержання від боржника сум основного боргу, неустойок тощо в повному обсязі як нарахованих на дату укладення цього Договору так і тих, які ще не нараховані або які виникнуть за основним договором в майбутньому.

Фактор набуває всіх прав вимоги за основним договором, що є предметом цього Договору, з моменту набрання чинності (укладення) цим Договором.

За умовами пункту 4.1 Договору за передані права вимоги до боржника за основним договором фактор сплачує клієнту 50% загальної суми вимог, визначених в п. 1.3 цього Договору у гривні Україні, що на момент укладення цього Договору становить 813 637 185,47 грн., що становить еквівалент 37 511 01,07 доларів США за курсом Національного банку України на 16.10.2015 - 21,690618 грн. за 1долар США, і є граничним розміром фінансування під відступлення права грошової вимоги за цим Договором.

Згідно з п. 4.2 Договору платою за надання фактором в розпорядження клієнта грошових коштів, визначених п. 4.1 цього Договору є дисконтування суми грошових вимог (основного боргу, тощо), що відступаються фактору, зокрема, відступлення фактору всіх вимог за основним договором з обов'язковим фінансування під таке відступлення не більше 50 % розміру відступлених вимог.

У відповідності до п. 4.3 Договору фактор здійснює розрахунки за цим Договором шляхом перерахування клієнту грошових коштів в розмірі, що становить 50% від загальної суми вимог, зазначеної в п. 1.3 цього Договору у гривні України, на поточний банківський рахунок клієнта в такі строки і в таких розмірах:

- 50 % ціни, що становлять 406 818 592,73 гривень, сплачується фактором протягом 6 (шести) місяців з моменту опублікування відомостей з реєстру акцептованих вимог кредиторів банку фондом гарантування вкладів фізичних осіб, відповідно до яких фактора буде включено до реєстру таких вимог як кредитора банку за вимогами, відступленими за цим Договором;

- залишок 50% ціни, що становить 406 818 592,73 грн., сплачується фактором протягом дев'яти місяців з дати такого опублікування.

За умовами п. 6.8 Договору якщо після укладення цього Договору та до 05.11.2015 (включно) заява про кредиторські вимоги на ім'я уповноваженої особи фонду з будь-яких причин не буде подана фактором/не буде прийнята уповноваженою особою та клієнт не отримає відповідне підтвердження від фактора про прийняття заяви, цей Договір вважатиметься неукладеним, а права вимоги не переданими (не відступленими).

04.11.2015 сторонами складено та підписано Акт приймання-передачі документів, відповідно до якого, ПрАТ «МТС Україна» передало, а ТОВ «ФК «Аккорд» прийнято оригінали наступних документів:

- Договір банківського рахунку № 01/24 від 20.08.2014;

- Договір банківського рахунку № 01/20 від 07.10.2014;

- Довідка ПрАТ «Дельта Банк» про залишки коштів на рахунках (вих. № 202 від 08.10.2015).

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач зазначає, оскільки станом на день подання позову, кредиторські вимоги подані відповідачем до банку є неприйнятими, вимоги не включені до переліку (реєстру) акцептованих вимог кредиторів, так як уповноважена особа ФГФО на ліквідацію АТ «Дельта Банк» відхилила вимоги про відступлення прав за рахунками ПрАТ «МТС Україна» з питань їх невідповідності вимогам законодавства, Договір на підставі п. 6.8 Договору є недійсним.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Так, відповідно до частини першої статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 Цивільного кодексу України).

Відповідно до загальної теорії цивільного права суб'єктами зобов'язання є управомочена особа (кредитор) та зобов'язана сторона (боржник). Кредитор - це особа, яка уповноважена вимагати від боржника виконання певної дії або утримання від неї, а боржник - це особа, на яку покладений обов'язок вчинити таку дію. Суб'єктивне право, яке належить управомоченій стороні у зобов'язані є правом вимоги, а суб'єктивний обов'язок сторони є боргом.

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов'язанні.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за своєю правовою суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Договір відступлення права вимоги може бути оплатним. Змістом договору передбачається, що його метою є заміна особи на активній стороні зобов'язання зі збереженням решти елементів зобов'язальних правовідносин за плату, і не передбачається надання послуг із фінансування під відступлення права грошової вимоги. Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

Так, відповідно до частини першої статті 1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

За змістом статті 1079 Цивільного кодексу України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Згідно з ч. 1 ст. 1078 Цивільного кодексу України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

04.11.2015 сторонами складено та підписано Акт приймання-передачі документів, відповідно до якого, ПрАТ «МТС Україна» передало, а ТОВ «ФК «Аккорд» прийнято оригінали наступних документів:

- Договір банківського рахунку № 01/24 від 20.08.2014;

- Договір банківського рахунку № 01/20 від 07.10.2014;

- Довідка ПрАТ «Дельта Банк» про залишки коштів на рахунках (вих. № 202 від 08.10.2015).

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач зазначає, оскільки, Договір на підставі п. 6.8 Договору є недійсним.

За доводами позивача, Договір підлягає визнанню недійсним, оскільки станом на день подання позову, кредиторські вимоги подані відповідачем до банку є неприйнятими, вимоги не включені до переліку (реєстру) акцептованих вимог кредиторів, так як уповноважена особа ФГФО на ліквідацію АТ «Дельта Банк» відхилила вимоги про відступлення прав за рахунками ПрАТ «МТС Україна» з питань їх невідповідності вимогам законодавства, а відтак Договір на підставі п. 6.8 Договору є недійсним.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з підпунктом 2 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, угода може бути визнана недійсною лише з підстав, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Згідно з ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до п. 4 ст. 180 Господарського кодексу України умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Вимоги щодо якості предмета договору визначаються відповідно до обов'язкових для сторін нормативних документів, зазначених у статті 15 цього Кодексу, а у разі їх відсутності - в договірному порядку, з додержанням умов, що забезпечують захист інтересів кінцевих споживачів товарів і послуг.

Відповідно до ч. 5 ст. 180 Господарського кодексу України ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними.

При цьому, у п. 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 № 11 зазначено, що не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 ЦК України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 ГК України тощо).

Зокрема, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину. Водночас господарським судам необхідно враховувати таке. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним.

Так, за умовами п. 6.8 Договору якщо після укладення цього Договору та до 05.11.2015 (включно) заява про кредиторські вимоги на ім'я уповноваженої особи фонду з будь-яких причин не буде подана фактором/не буде прийнята уповноваженою особою та клієнт не отримає відповідне підтвердження від фактора про прийняття заяви, цей Договір вважатиметься неукладеним, а права вимоги не переданими (не відступленими).

Таким чином, обґрунтування позову позивачем, по суті, зводяться до наявності обставин, які свідчать про не укладення сторонами оспорюваного Договору.

Разом з тим, як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 05.11.2015 за вихідним № 1-05/11 відповідач звернувся до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» із кредиторською вимогою, згідно якої відповідач, як новий кредитор банку за договорами банківського рахунку № 01/24 від 20.08.2014 та № 01/20 від 07.10.2014, заявив свої вимог до банку за цими Договорам та просив включити його до реєстру акцептованих вимог кредиторів.

Отримання зазначеної вимоги Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» підтверджується вхідним реєстраційним штампом АТ «Дельта Банк» від 05.11.2015 за № 33443.

Також, як вбачається з матеріалів справи, 05.11.2017 відповідач подав позивачу Лист за вихідним № 2-05/11, у якому відповідач зазначив про прийняття АТ «Дельта Банк» кредиторської вимоги у відповідності до п. 6.8 Договору факторингу, з надання копії такої кредиторської вимоги позивачу.

З означеного листа вбачається, що він отриманий позивачем наручно за реєстровим вх. № FD-15-31632, що підтверджується вхідним реєстраційним штампом позивача на зазначеному листі.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що оспорюваний Договір фактично було укладено, про що, зокрема, свідчать дії сторін вказаного договору, зокрема, виконання відповідачем вимог п. 6.8 Договору та передання позивачем відповідачу за Акт приймання-передачі документів Договору банківського рахунку № 01/24 від 20.08.2014, Договору банківського рахунку № 01/20 від 07.10.2014 та Довідки ПрАТ «Дельта Банк» про залишки коштів на рахунках (вих. № 202 від 08.10.2015).

З огляду на викладене, суд вважає необґрунтованими посилання позивача як на підставу для визнання недійсним Договору п. 6.8 Договору, оскільки позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами наявності ознак недійсності Договору не укладення Договору.

При цьому, оскільки вимога про зобов'язання відповідача повернути позивачу оригінали переданих документів за Договором факторингу є похідною від вимоги про визнання Договору недійсним, означена вимога також не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно зі ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами наявності підстав для визнання Договору недійсним з вказаних позивачем підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 43, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 07.12.2017.

Суддя О.А. Грєхова