ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2017 року Справа № 910/29337/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Куровського С.В. - головуючого (доповідача),

суддів: Панової І.Ю., Удовиченка О.С.,

за участю представників:

ТОВ "Маркс.Капітал" - Більчук О.О. (адвокат, договір про надання правової допомоги від 04.12.2017),

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Маркс.Капітал"

на постанову Київського апеляційного господарського суду від 16.08.2017

на ухвалу господарського суду міста Києва від 13.07.2017 (в частині відмови у

задоволенні грошових вимог ТОВ "Маркс.Капітал")

у справі № 910/29337/15 господарського суду міста Києва

за заявою ОСОБА_3; ОСОБА_4;

ОСОБА_5; ОСОБА_6;

ОСОБА_7; ОСОБА_8; ОСОБА_9

ОСОБА_10; ОСОБА_11; ОСОБА_40; ОСОБА_13; ОСОБА_41; ОСОБА_15; ОСОБА_42; ОСОБА_17; ОСОБА_43; ОСОБА_19; ОСОБА_44; ОСОБА_21; ТОВ "Одеська

юридична компанія"; малого підприємства "Універсал ЛТД"

до Страхового товариства з додатковою відповідальністю "Гарантія"

про визнання банкрутом,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду м.Києва від 13.07.2017 по справі №910/29337/15 відхилено заяву ОСОБА_22 про звільнення від сплати судового збору. Відстрочено ОСОБА_22 строк для сплати судового збору за подання заяви з грошовими вимогами до боржника на два місяці, до 13.09.2017р. Визнано кредиторами СТДВ "Гарантія": ОСОБА_23 на суму 23 120,25 грн.; ОСОБА_24 на суму 95 317,32 грн.; ОСОБА_22 на суму 49 490,00 грн. Відмовлено приватному акціонерному товариству "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія" у визнанні кредитором до СТДВ "Гарантія" на суму 102 756,00 грн. Відмовлено ТОВ "Маркс.Капітал" у визнанні кредитором до СТДВ "Гарантія" на суму 1 619 642,13 грн.

ТОВ "Маркс.Капітал" подало апеляційну скаргу в якій просить ухвалу господарського суду м.Києва від 13.07.2017 скасувати в частині відмови ТОВ "Маркс.Капітал" у визнанні кредитором до СТДВ "Гарантія" на суму 1619642,13 грн. та прийняти нове рішення, яким задовольнити грошові вимоги ТОВ "Маркс.Капітал" до СТДВ "Гарантія" у справі про банкрутство №910/29337/15 в розмірі 1 619 642,13 грн.

В іншій частині ухвала господарського суду м. Києва від 13.07.2017р. по справі №910/29337/15 не оскаржувалася.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.08.2017 (колегія суддів у складі: В.О. Пантелієнко, А.А. Верховець, О.М. Остапенко) ухвалу господарського суду м.Києва від 13.07.2017 по справі №910/29337/15 в оскаржуваній частині залишено без змін.

В касаційній скарзі ТОВ "Маркс.Капітал" просить скасувати ухвалу Господарського суду м. Києва від 13.07.2017 в частині відмови у задоволенні грошових вимог ТОВ "Маркс.Капітал" до СТДВ "Гарантія", повністю скасувати постанову Кихвського апеляційного господарського суду від 16.08.2017, справу передати на новий розгляд до Господарського суду м. Києва. Вваажає, що оскаржувані судові рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, а саме ст.ст. 203, 204 ЦК України, ч. 4 ст. 10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Колегія суддів Вищого господарського суду України, беручи до уваги межі перегляду справи у касаційній інстанції, обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального та процесуального права вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається зі змісту касаційної скарги, предметом касаційного оскарження є постанова апеляційного суду та ухвала суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні кредиторських вимог ТОВ "Маркс.Капітал" до СТДВ "Гарантія" на суму 1619642,13 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі - Закон про банкрутство) провадження у справах про банкрутство регулюється Законом, ГПК України, іншими законодавчими актами України.

Частиною 2 статті 4-1 ГПК України встановлено, що господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом.

Під час розгляду справи судами попередніх інстанцій встановлено таке.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.12.2015 порушено провадження у справі № 910/29337/15; визнано ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ТОВ "Одеська юридична компанія", мале підприємство "Універсал/ЛТД"/товариство з обмеженою відповідальністю кредиторами СТДВ "Гарантія" на загальну суму 417 418,35 грн. Призначено розпорядником майна боржника арбітражного керуючого Гусара І.О.

Ухвалою місцевого суду від 12.01.2016 достроково припинено повноваження розпорядника майна СТДВ "Гарантія" арбітражного керуючого Гусара І.О. та призначено розпорядником майна боржника арбітражного керуючого Дяченка С.В.

Ухвалою попереднього засідання господарського суду міста Києва від 24.03.2016 затверджено реєстр вимог кредиторів станом на 24.03.2016.

Постановою суду першої інстанції від 06.09.2016 було визнано СТДВ "Гарантія" банкрутом та призначено ліквідатором боржника арбітражного керуючого Дяченка С.В.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 29.11.2016 визнано кредиторами боржника ПАТ "Страхова компанія "СОВЕРЕН" на суму 12836,50 грн., ОСОБА_30 на суму 52 964,21 грн., ОСОБА_31 на суму 51756,00 грн., ОСОБА_32 на суму 11 863,73 грн., ОСОБА_33 на суму 25741,10 грн., ОСОБА_34 на суму 79 010,00 грн., ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві на суму 5 736 600,61 грн. ОСОБА_35 на суму 90287,23 грн., ОСОБА_36 на суму 44 589,47 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 13.12.2016 скасовано будь-які арешти, накладені на майно та грошові кошти СТДВ "Гарантія" чи інші обмеження, обтяження щодо розпорядження його майном.

Як вбачається з матеріалів справи до господарського суду міста Києва звернулися з грошовими вимогами до боржника кредитори, зокрема ТОВ "Маркс.Капітал" на суму 1 619642,13 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", конкурсні кредитори за вимогами, які виникли до дня порушення провадження у справі про банкрутство, зобов'язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом тридцяти днів від дня офіційного оприлюднення оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство.

Відлік строку на заявлення грошових вимог кредиторів до боржника починається з дня офіційного оприлюднення оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство. Зазначений строк є граничним і поновленню не підлягає.

Частиною 4 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" встановлено, що особи, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, або не заявлені взагалі, не є конкурсними кредиторами, а їх вимоги погашаються в шосту чергу в ліквідаційній процедурі.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли до порушення провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника.

Відповідно до ст.1 Закону грошове зобов'язання - зобов'язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України.

Відповідно до ч. 2 ст. 25 Закону у попередньому засіданні господарський суд розглядає всі вимоги кредиторів, у тому числі щодо яких були заперечення боржника і які не були внесені розпорядником майна до реєстру вимог кредиторів, а також ті, що визнані боржником та внесені розпорядником майна до реєстру вимог кредиторів, і вирішує питання про його затвердження.

Виходячи зі змісту вказаних норм, суд при розгляді відповідних заяв зобов'язаний перевірити їх обґрунтованість та наявність документів, що підтверджують відповідні вимоги. До того ж, колегія суддів касаційної інстанції зазначає, що обов'язок надання правового аналізу поданих кредиторських вимог, підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог, покладений на господарський суд, який здійснює розгляд справи про банкрутство.

Розглянувши заяву ТОВ "Маркс.Капітал" з грошовими вимогами до боржника - СТДВ "Гарантія" місцевий господарський суд встановив, що між ТОВ "Маркс.Капітал" та фізичними особами-підприємцями: Кругляком О.С. та Шияном Д.С. було укладено договори про надання фінансових послуг факторингу, перелік яких, наявний в таблиці № 1.

Предметом договорів про надання фінансових послуг факторингу, які зазначені в таблиці № 1 - є передання фізичними особами - підприємцями: Кругляком О.С. та Шияном Д.С. до ТОВ "Маркс.Капітал" прав майнових вимог до СТДВ "Гарантія" у зобов'язаннях, які виникли в результаті завдання шкоди при дорожньо-транспортних пригодах.

У свою чергу фізичні особи-підприємці: Кругляк О.С. та Шиян Д.С. заключили ряд договорів цесії з фізичними особами, постраждалими у ДТП, які, як визнали суди попередніх інстанцій, по своїй суті є нікчемними.

При розгляді кредиторських вимог, пов'язаних з договорами цесії місцевий суд виходив з того, що, як вбачаться з копій договорів цесії, в них передбачена саме сплата лише частки суми цесіонарієм на адресу цедента.

Порівнявши п. 1.3 та п .2.1 кожного з договорів, місцевий суд дійшов висновку, що виплати страхового відшкодування ведуть до набуття додаткового доходу, що підтверджується грошовими вимогами на суму 1 619642,13 грн., а не фактичною сумою виплаченою попередніми кредиторами (фізичні особи-підприємці та постраждалі внаслідок ДТП 89 фізичних осіб) за відступлення права вимоги боргу.

Поняття договору факторингу визначено у частині першій ст. 1077 Цивільного кодексу України, відповідно до якої, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно з ч. 2 ст. 350 ГК України, загальні умови та порядок здійснення факторингових операцій визначаються Цивільним кодексом України, цим Кодексом, іншими законодавчими актами, а також нормативно-правовими актами Національного банку України та національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

З огляду на норми чинного законодавства, договір факторингу має складну правову конструкцію, яка полягає в подвійному зобов'язанні сторін, та повинен відповідати наступним ознакам: метою договору факторингу є фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів; фінансова послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором; предметом договору факторингу може бути тільки грошова вимога; послуги факторингу можуть надаватись виключно банками та фінансовими установами.

За ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Статтею 1079 ЦК України встановлено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг. Не є фінансовими установами (не мають статусу фінансової установи) незалежні фінансові посередники, що надають послуги з видачі фінансових гарантій в порядку та на умовах, визначених Митним кодексом України (п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг").

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", фінансовими вважаються, зокрема, такі послуги: залучення фінансових активів із зобов'язанням щодо наступного їх повернення; фінансовий лізинг; надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту; надання гарантій та поручительств; переказ коштів; факторинг.

Згідно положень ст. 1082 ЦК України клієнт та фактор повинні повідомити у письмовій формі боржника про відступлення права вимоги. У такому повідомлені мають бути вказані: чітко визначене право вимоги яке було передане а також ідентифікаційні дані та реквізити фактора, включаючи розрахунковий рахунок, на який повинні бути перераховані грошові кошти.

У частині 2 вказаної статті ЦК України закріплено право боржника вимагати надання доказів того, що грошова вимога була відступлена клієнтом фактору. У разі неотримання таких документів боржник має право виконати зобов'язання клієнту, подальші негативні наслідки у такому випадку можуть настати для фактора, у зв'язку з тим, що він мав отримати дані кошти.

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договір цесії, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Відповідно до пункту 1 частини 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом. Водночас, Вищий господарський суд України погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що вирішуючи питання про визнання грошових вимог до боржника за договорами факторингу та цесії, суди мають встановити й відповідні обставини їх укладення,

Так місцевий господарський суд, з висновком якого погодився апеляційний господарський суд, на підставі аналізу норм чинного законодавства та положень договорів цесії та факторингу, дійшов висновку про те, що фактично фізичні особи-підприємці Кругляк О.С. та Шиян Д.С. заключили 89 договорів цесії з фізичними особами, постраждалими у ДТП у вигляді удаваного правочину, оскільки в них передбачена саме сплата лише частки суми цесіонарієм на адресу цедента. Крім того встановив, що виплати страхового відшкодування ведуть до набуття додаткового доходу, що підтверджується грошовими вимогами на суму 1 619642,13 грн., а не фактичною сумою виплаченою попередніми кредиторами (фізичні особи-підприємці та постраждалі внаслідок ДТП 89 фізичних осіб) за відступлення права вимоги боргу.

При цьому зазначили, що доданими до заяви ТОВ "Маркс.Капітал" доказами не доводиться факт виникнення у боржника СТДВ "Гарантія" боргових зобов'язань перед первинними кредиторами, які зазначені у цій заяві.

При укладенні удаваного правочину сторони мають намір своїми діями досягнути такого правового результату, який не є за законом наслідком даного волевиявлення, а намагаються досягнути іншого правового результату, про який вони фактично домовились. Отже, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили (ч. 1 ст. 235 ЦК України). Удаваний правочин схожий з фіктивним, передусім тим, що він не породжує ніяких правових наслідків. Але відмінність його від фіктивного в тому, що за удаваним правочином прикритий інший правочин, який сторони бажали вчинити. Тому необхідно розрізняти правочин, яким приховують (удаваний правочин) та правочин, який приховують.

ЦК України не вказує, до яких недійсних правочинів відноситься удаваний правочин: нікчемних чи заперечних. Закон (ч. 2 ст. 235 ЦК України) лише встановлює таке правило: якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Проте удаваний правочин є нікчемним (абсолютно недійсним) вже тому, що обидві сторони знають, що їх волевиявлення не обов'язкові і не відповідають їх дійсній волі. Удаваний правочин ні за яких обставин не може породити цивільні права та обов'язки, оскільки виражена у ньому воля не відповідає волевиявленню сторін, лише при єдності яких можна стверджувати про те, що насправді вчинений правочин.

З урахуванням наявних у матеріалах справи письмових доказів, суди попередніх інстанцій встановили, що ТОВ "Маркс.Капітал", всупереч вимог ст.33 ГПК України, не подано належних та допустимих доказів на підтвердження грошових вимог до боржника, а тому дійшли обґрунтованого висновку про відмову ТОВ "Маркс.Капітал" у визнанні кредитором до СТДВ "Гарантія" на суму 1 619 642,13 грн.

Відповідно до ст. 111-7 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Відтак, доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, в той час як в силу вимог ст.ст. 33, 34 ГПК України обов'язок доказування визначається предметом спору та за загальним правилом тягар доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Інші доводи, викладені в касаційній скарзі, пов'язані з переоцінкою доказів, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

В той же час, суд касаційної інстанції зазначає про помилкове посилання судів попередніх інстанцій на Положення віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг", затвердженого розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 N 231, яке втратило чинність, однак вказане не вплинуло на правильність висновків місцевого та апеляційного судів в оскаржуваній частині.

Враховуючи те, що у касаційній інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи у суді першої інстанції за винятком процесуальних дій, пов'язаних із встановленням обставин справи та їх доказуванням, постанова суду апеляційної інстанції відповідає приписам чинного законодавства та підстав для її зміни або скасування не вбачається.

Керуючись статтями 1117, 1119 , 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Маркс.Капітал" залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 16.08.2017 та ухвалу Господарського суду міста Києва від 13.07.2017 (в частині відмови у задоволенні грошових вимог ТОВ "Маркс.Капітал") у справі № 910/29337/15 залишити без змін.

Головуючий Куровський С.В.

Судді Панова І.Ю.

Удовиченко О.С.