ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" грудня 2017 р. Справа № 910/16599/17

Господарський суд Київської області у складі судді Антонової В.М., розглянувши матеріали справи

за позовом Приватного акціонерного товариства «Володимир-Волинська птахофабрика»

до Фізичної особи-підприємця Демченка Степана Яковича

про стягнення заборгованості у розмірі 22225,07 грн

за участю представників сторін:

від позивача: Машевська Л.А. - довір. № 21 від 07.06.2017;

від відповідача: не прибув.

В провадженні господарського суду Київської області знаходиться справа №910/16599/17 за позовом Приватного акціонерного товариства «Володимир-Волинська птахофабрика» (далі - позивач) до Фізичної особи-підприємця Демченка Степана Яковича (далі - відповідач) про стягнення 22225,07 грн заборгованості, з яких: 14997,82 грн сума основного боргу, 1071,19 грн пені, 1518,68 грн 20% річних, 2387,68 грн інфляційних втрат та 2249,70 грн штрафу.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки № К(КОС270716) від 27.07.2016 в частині оплати отриманого товару.

Ухвалою від 11.10.2017 господарський суд порушив провадження у справі, вжив заходи по підготовці справи до розгляду та призначив судове засідання для розгляду справи на 16.11.2017.

16.11.2017 судове засідання не відбулося, у зв'язку з перебуванням судді на лікарняному.

Ухвалою від 27.11.2017 господарський суд призначив розгляд справи на 12.12.2017.

До початку розгляду справи до суду від позивача надійшло клопотання від 11.11.2017 вих. № 11/1/11/17-ЮВ про долучення до матеріалів справи витребуваних ухвалою суду від 11.10.2017 документів.

Ухвалою від 12.12.2017 господарський суд відмовив позивачу у задоволенні заяви про забезпечення позову від 14.08.2017 вих. № 169/1-ЮВ.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач в судове засідання не прибув, свого представника не направив, про причини неявки суд не повідомив, письмового відзиву на позовну заяву не надав.

22.11.2017 до суду повернулася копія ухвали господарського суду Київської області про порушення провадження у справі від 11.10.2017, направлена відповідачу за адресою, зазначеною позивачем у позовній заяві.

З метою уточнення відомостей щодо місцезнаходження відповідача, в порядку ст. 11 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", господарським судом було зроблено електронний запит до Єдиного державного реєстру за № та отримано витяг за яким, ФОП Демченко Степан Якович значиться за адресою: 08153, АДРЕСА_1.

В п. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 зазначено, що особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. Там же зазначено, що в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не змінював своєї юридичної адреси, і адреса відповідача, на яку направлялися ухвали господарського суду від 11.10.2017 та від 16.11.2017, відповідає адресі, вказаній у витязі з ЄДР.

Враховуючи викладене, господарський суд вважає, що відповідача було належним чином повідомлено про час та місце розгляду справи, проте своїм правом приймати участь в судовому засіданні останній не скористався.

За п. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 визначено, що у випадку нез'явлення в засідання представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи, що ухвали господарського суду були надіслані відповідачу за належною адресою, однак повернуто підприємством зв'язку з відміткою про невручення, зважаючи, що явка представників сторін в судове засідання обов'язковою не визнавалася, клопотань про відкладення розгляду справи та повідомлень суду щодо поважності причин відсутності представника відповідача в судовому засіданні до суду не надходило, при цьому надання письмового відзиву відповідно до вимог ст. 59 ГПК України є правом відповідача, а не його обов'язком, господарський суд вважає, що неявка відповідача, повідомленого належним чином, не перешкоджає розгляду справи за наявними матеріалами відповідно до статті 75 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та об'єктивного вирішення спору по суті, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, 27.07.2016 між позивачем та відповідачем було укладено договір поставки № К(КОС270716) (далі - договір), згідно з п. 1.1 якого постачальник зобов'язується передати у власність покупцю товар (продукцію виробництва ПАТ «Володимир-Волинська птахофабрика»: м'ясо бройлера та субпродукти в асортименті та кількості) згідно накладних у відповідності до узгоджених сторонами замовлень, а покупець зобов'язується проводити оплату за товар та приймати його на умовах даного договору.

Відповідно до п. п. 1.2, 1.4 договору сторони погодили, що товар передається покупцю частинами (партіями). Під партією товару сторони розуміють товар, зазначений в окремій накладній.

Асортимент, кількість та ціна товару погоджується сторонами при формуванні замовлення та визначаються в накладних, які є невід'ємною частиною договору.

Згідно з умов п. 5.3 договору передбачено, що датою поставки партії товару постачальником та датою отримання партії товару покупцем є дата підписання сторонами відповідної накладної про приймання-передачу.

У відповідності до п. 6.1 договору останній набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2017, але в будь-якому випадку до моменту повного і належного його виконання.

Судом встановлено, що на виконання умов договору поставки № К(КОС270716) від 27.07.2016 позивачем за період з липня по серпень 2016 року було передано у власність (продано) відповідачу товар на загальну суму 79730,57 грн, що підтверджується видатковими накладними № 40415 від 28.07.2016 на суму 11253,04 грн, № 41137 від 01.08.2016 на суму 11795,44 грн, № 41842 від 04.08.2016 на суму 11062,34 грн, № 42298 від 06.08.2016 на суму 9053,70 грн, № 42560 від 08.08.2016 на суму 11653,74 грн, № 43313 від 11.08.2016 на суму 12644,39 грн, № 43718 від 13.08.2016 на суму 5479,80 грн та № 43983 від 15.08.2016 на суму 6788,12 грн, наявним у матеріалах справи.

Суд враховує, що дані накладні є достатнім і належним доказом передачі товару по ціні та в кількості погодженій сторонами, оскільки передбачені умовами п. 1.4 договору та є первинним документом в розумінні ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Приписами ст. 692 ЦК України унормовано, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Пунктом 4.1 договору передбачено, що розрахунок за кожну поставлену партію товару здійснюється покупцем на умовах 100% попередньої оплати до моменту завантаження товару в автотранспорт покупця або отримання на складі покупця. Розрахунки за товар здійснюються в українській національній валюті - гривнях. Вид розрахунків безготівковий. Форма розрахунків - платіжне доручення. Датою оплати за товар визнається дата фактичного надходження коштів на рахунок постачальника.

Відповідно до доданих до матеріалів справи документів підтверджено, що сторони відступили від умов п. 4.1 договору в частині виконання обов'язку по поставці товару на умовах передоплати. Відтак, у відповідача виник обов'язок розрахуватися за переданий йому товар не пізніше наступного дня після його прийняття за видатковими накладними.

Однак відповідач, в порушення ст. 692 ЦК України, свої зобов'язання по оплаті отриманого товару виконав частково, сплативши на рахунок позивача згідно з платіжних доручень за період з 01.08.2016 по 14.07.2017 64732,75 грн, внаслідок чого станом на дату звернення до суду з даним позовом борг відповідача перед позивачем за переданий йому товар склав 14997,82 грн (79730,57 грн - 64732,75 грн).

Суд встановив, що неоплаченими відповідачем залишились три видаткові накладні, а саме: № 43313 від 11.08.2016 частково на суму залишку боргу у розмірі 2729,90 грн, № 43718 від 13.08.2016 на суму 5479,80 грн та № 43983 від 15.08.2016 на суму 6788,12 грн, строк виконання зобов'язання по яким настав: по ВН № 43313 від 11.08.2016 з 12.08.2016, а по ВН № 43718 від 13.08.2016 та № 43983 від 15.08.2016 з 16.08.2016 (строк обраховано з урахуванням ч. 5 ст. 254 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Аналогічні положення містяться в ст. ст. 525, 526 ЦК України.

У відповідності з ч. 1 статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що оскільки відповідач лише частково оплатив отриманий товар, заборгувавши позивачу 14997,82 грн, позивач правомірно звернувся в цій частині з позовом до суду.

Розглядаючи питання щодо законності та обґрунтованості позовних вимог в частині стягнення нарахованих позивачем штрафних санкцій, господарський суд приймає до уваги, що згідно з п. 7.1 договору поставки № К(КОС270716) від 27.07.2016 передбачено, що за порушення умов даного договору винна сторона несе відповідальність згідно чинного законодавством та цього договору.

Пунктом 7.4 договору визначено, що у випадку прострочення платежу за товар покупець зобов'язаний сплатити постачальнику штрафну неустойку (пеню) в розмірі 0,5% від суми заборгованості за кожен день прострочки до моменту повного розрахунку за товар, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент прострочення оплати, а за прострочення понад 30 календарних днів додатково сплатити штраф у розмірі 15 відсотків від суми простроченого платежу.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України).

Зі змісту ст. 610 ЦК України випливає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Отже, порушення відповідачем строків оплати за товар, є порушенням зобов'язання, що відповідно до ст. 611 ЦК України тягне за собою правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплату неустойки.

За таких обставин, враховуючи наявність передбачених договором підстав для застосування до відповідача відповідальності у вигляді сплати неустойки, зокрема штрафу, а також перевіривши правильність його нарахування на суму боргу у розмірі 14997,82 грн, господарський суд встановив, що обґрунтовано заявлена сума 15% штрафу становить 2249,67 грн, отже у стягненні з відповідача 0,03 грн штрафу суд відмовляє.

Окрім того, відповідно до розрахунку позивача, останній просить стягнути з відповідача 1071,19 грн пені за період з 15.08.2016 по 10.02.2017, нарахованої на суму 14998,00 грн боргу з урахуванням вимог Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України.

Здійснивши перерахунок пені по кожній накладній окремо за період з моменту виникнення заборгованості по визначену позивачем дату - 10.02.2017, з урахуванням здійснених відповідачем проплат, господарський суд дійшов висновку, що при нарахуванні пені позивачем було невірно визначено суми боргу на які мають здійснюватися нарахування.

Так, враховуючи, що обов'язок розрахуватися за поставлений згідно з ВН № 43313 від 11.08.2016 товар у відповідача існував до 11.08.2016 включно, а згідно з ВН № 43718 від 13.08.2016 та № 43983 від 15.08.2016 до 15.08.2016 включно, то з 15.08.2016 у позивача виникло право нарахувати пеню на суму боргу не погашеного відповідачем станом на цю дату, а саме на суму залишку боргу по ВН № 43313 від 11.08.2016 у розмірі 2729,90 грн. І тільки з 16.08.2016 у позивача виникає право нараховувати відповідачу пеню на суму заборгованості у розмірі 14997,82 грн.

Натомість позивач помилково почав рахувати пеню з 15.08.2016 на суму боргу за трьома накладними, тобто раніше, тоді як заборгованість за ВН № 43718 від 13.08.2016 та № 43983 від 15.08.2016 у відповідача виникла лише з 16.08.2016.

При цьому, суд зазначає, що допущення вказаних недоліків при розрахунку пені не вплинули на правомірність вимог позивача про стягнення з відповідача її суми у розмірі 1071,19 грн, оскільки згідно з розрахунком суду, проведеним з урахуванням виправлених недоліків, розмір пені складає 2129,11 грн.

Враховуючи, що суд не вправі виходити за межі заявлених позовних вимог без клопотання позивача та зважаючи, що заявлення пені у зменшеному розмірі є правом сторони, суд вважає вимогу позивача про стягнення на його користь 1071,19 грн пені обґрунтованою.

Що стосується 20% річних та інфляційних втрат, нарахованих позивачем за неналежне виконання відповідачем умов договору поставки № К(КОС270716) від 27.07.2016, то за ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 4.2 договору сторони погодили, що у разі прострочення оплати товару постачальник має право вимагати від покупця оплати суми боргу із врахуванням індексу інфляції та сплати процентів за користування грошовими коштами в розмірі 20% річних, що нараховуються на прострочену суму за кожен день прострочки, поряд із сплатою штрафних санкцій згідно розділу 7 даного договору.

Відповідно до наявного у позовній заяві розрахунку ціни позову, позивач просить стягнути з відповідача інфляційні в сумі 2387,68 грн за період серпень 2016 - липень 2017 років, а також 1518,68 грн 20 % річних за період з 15.08.2016 по 15.02.2017 на суму боргу 14998,00 грн.

Перевіривши проведені позивачем нарахування інфляційних, господарський суд встановив, що при здійсненні їх нарахування позивачем не було дотримано рекомендації Верховного Суду України щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ №6.2.-97р. від 04.04.1997, в яких зазначено, що індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць, тому умовно слід вважати, що сума внесена в період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця.

Оскільки борг у відповідача по ВН № 43718 від 13.08.2016 та № 43983 від 15.08.2016 виник з 16.08.2016, то суд вважає безпідставним нарахування заборгованості позивачем на суму боргу 14997,82 грн починаючи з серпня 2016 року, тоді як він підлягає індексуванню у вказаному розмірі лише з вересня місяця 2016 року. Сукупний індекс інфляції за період вересень 2016 - липень 2017 року складає 1,163, проти зазначеного позивачем у розрахунку - 1,159.

Відповідно до здійсненого судом перерахунку, розмір інфляційних втрат, що підлягають стягненню з відповідача становить 2439,92 грн.

Враховуючи, що вказана сума є більшою від заявленою до стягнення позивачем, господарський суд задовольняє вимогу про стягнення з відповідача суми інфляційних у розмірі 2387,68 грн.

Що стосується нарахованих позивачем 20% річних, то при перевірці розрахунку позивача щодо правомірності стягнення з відповідача їх сум, суд встановив, що позивачем було допущено такі ж помилки при їх нарахуванні як при обрахунку пені.

Здійснивши перерахунок річних за визначений позивачем період її стягнення (з 15.08.2016 по 15.02.2017, суд вважає правомірно заявленою до задоволення їх суму у розмірі 1510,50 грн. У стягненні 8,18 грн 20% річних слід відмовити.

Відповідно до статей 33 та 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень належними та допустимими у справі доказами; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судом встановлено, що відповідач позов за підставою та предметом не оспорив, доказів сплати боргу у повному обсязі та/або інших доказів на спростування позовних вимог суду не надав, акт звірки взаємних розрахунків за період з 01.11.2015 по 03.07.2017 підписав, отже фактично обов'язок по оплаті поставленого йому товару визнав.

Водночас позивач належними та допустимими доказами обґрунтував заявлені у суді позовні вимоги.

Враховуючи вищевикладене, господарський суд вважає вимоги позивача щодо стягнення боргу обґрунтованими, заявленими відповідно до чинного законодавства і укладеного договору, підтвердженими належними доказами, які є в матеріалах справи, та такими, що підлягають частковому задоволенню на суму 22216,86 грн, з яких: 14997,82 грн сума основного боргу, 1071,19 грн пені, 1510,50 грн 20% річних, 2387,68 грн інфляційних втрат та 2249,67 грн 15% штрафу. У стягненні з відповідача 0,03 грн штрафу та 8,18 грн 20% річних суд відмовляє.

Судові витрати покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Демченка Степана Яковича (08153, АДРЕСА_1, ідент. номер НОМЕР_2) на користь Приватного акціонерного товариства «Володимир-Волинська птахофабрика» (44700, Волинська обл., Володимир-Волинський район, село Федорівка, ): 14997 (чотирнадцять тисяч дев'ятсот дев'яносто сім) грн 82 коп основного боргу, 1071 (одна тисяча сімдесят одна) грн 19 коп пені, 1510 (одна тисяча п'ятсот десять) грн 50 коп 20% річних, 2387 (дві тисячі триста вісімдесят сім) грн 68 коп інфляційних втрат, 2249 (дві тисячі двісті сорок дев'ять) грн 67 коп 15% штрафу та 1599 (одна тисяча п'ятсот дев'яносто дев'ять) грн 41 коп судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 14.12.2017

Суддя В.М. Антонова

1 - в справу

2 - відповідачу - рек. з повід.