КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" листопада 2017 р. Справа№ 911/1419/17
Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Іоннікової І.А.

Тарасенко К.В.

за участю представників сторін відповідно до протоколу судового засідання від 28.11.2017 року

розглянувши апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення господарського суду Київської області від 30.08.2017 року

по справі №911/1419/17 (суддя Бацуца В.М.)

за позовом приватного акціонерного товариства „Страхова компанія „АХА Страхування
до Військової частини НОМЕР_1

про стягнення 28 027, 86 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Київської області від 30.08.2017 року у справі №911/1419/17 позов задоволено повністю. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь приватного акціонерного товариства „Страхова компанія „АХА Страхування 28 027,86 грн. страхового відшкодування та 1 600 грн. судового збору.

Не погодившись із вказаним рішенням, відповідач Військова частина НОМЕР_1 звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Київської області від 30.08.2017 року по справі №911/1419/17 скасувати, прийняти нове рішення, яким в позові відмовити повністю. В обґрунтування апеляційної скарги скаржник, посилається на неповне з`ясування обставин судом першої інстанції, що мають значення для вирішення справи та порушення останнім норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.10.2017 року у складі колегії суддів: головуючого судді Тищенко О.В, суддів: Іоннікової І.А., Тарасенко К.В., апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 по справі № 911/1419/17 прийнято до провадження та призначено до розгляду.

Під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції ухвалою від 07.11.2017 року витребувано у позивача оригінал договору добровільного страхування Все включено №079а6ц7 від 30.03.2016 для огляду в судовому засіданні, докази зміни прізвища страхувальника за договором добровільного страхування Все включено №079а6ц7 від 30.03.2016 ОСОБА_1 та докази щодо суми збитків у розмірі 5710,98 грн., що були виплачені платіжним дорученням №273 912 від 10.10.2016.

Так, на виконання вимог суду позивачем були надані додаткові докази, зокрема, акт виконаних робіт № 16120906 від 09.12.2016 року на суму 5710,98 грн., та витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 7 від 18.07.2017 року з якого вбачається, що ОСОБА_2 30.09.2010 року було зареєстровано шлюб з ОСОБА_3 . Прізвище після державної реєстрації шлюбу дружини ОСОБА_1 .

Представник Військової частини НОМЕР_1 у судових засіданнях суду апеляційної інстанції надав суду свої пояснення по справі в яких, підтримав подану апеляційну скаргу на підставі доводів викладених в ній та просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення господарського суду Київської області від 30.08.2017 року по справі № 911/1419/17 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Представник ПрАТ „Страхова компанія „АХА Страхування у судових засіданнях суду апеляційної інстанції також надав суду свої пояснення по справі, в яких заперечив проти задоволення скарги відповідача, вважає її необґрунтованою та безпідставною. Представник просив апеляційний господарський апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно статті 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв`язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Дослідивши наявні в справі матеріали, розглянувши апеляційну скаргу, Київським апеляційним господарським судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції 22.07.2016 р. о 18 годині 27 хвилин по вул. Окружна, у місті Києві відбулась дорожньо-транспортна пригода (надалі ДТП) за участю транспортного засобу автомобіля „Nissan Note, реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належав і перебував під керуванням фізичної особи ОСОБА_1 та автомобіля „ЗИЛ, реєстраційний номер НОМЕР_3 , що належав Військовій частині НОМЕР_1 і перебував під керуванням фізичної особи ОСОБА_4 .

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортному засобу „Nissan Note, реєстраційний номер НОМЕР_2 було завдано шкоду.

На момент скоєння ДТП право власності фізичної особи ОСОБА_1 на транспортний засіб автомобіль „Nissan Note, реєстраційний номер НОМЕР_2 , підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 , копія якого міститься у матеріалах справи.

Транспортний засіб автомобіль „ЗИЛ, реєстраційний номер НОМЕР_3 , що належав Військовій частині НОМЕР_1 , був під керуванням фізичної особи ОСОБА_4 , що працював у Військовій частині НОМЕР_1 , під час виконання ним трудових обов`язків, що підтверджується довідкою № 97037155 від 12.08.2016 р. 9 Роти 1 Батальйону УПП НП у м. Києві, наявною у матеріалах справи.

Вина фізичної особи ОСОБА_4 у скоєнні вищевказаної ДТП підтверджуються постановою Солом`янського районного суду м. Києві від 15.09.2016 р. у справі № 760/13512/16-п.

Судом апеляційної інстанції перевірено, що на момент скоєння ДТП майнові інтереси фізичної особи ОСОБА_1 , пов`язані із володінням, користуванням і розпорядженням транспортним засобом автомобілем „Nissan Note, реєстраційний номер НОМЕР_2 , були застраховані згідно з договором добровільного страхування наземного транспорту „Все включено № 079а6ц7 від 30.03.2016 р., укладеним між власником вказаного транспортного засобу - фізичною особою ОСОБА_1 та ПРАТ „Страхова компанія „АХА Страхування.

Вартість відновлювального ремонту транспортного засобу автомобіля „Nissan Note, реєстраційний номер НОМЕР_2 , пошкодженого внаслідок ДТП, що сталась 22.07.2016 р. з вини водія фізичної особи ОСОБА_4 , склала 28 027, 86 грн., що підтверджується актом огляду транспортного засобу від 07.04.2016 р., актом огляду транспортного засобу (дефектна відомість) від 05.08.2016 р., актом огляду транспортного засобу (дефектна відомість) від 26.09.2016 р., рахунком-фактурою № 16081028 від 10.08.2016 р., рахунком-фактурою № 16100546 від 05.10.2016 р., наявними у матеріалах справи.

Відповідно до умов договору страхування, на підставі заяви про виплату страхового відшкодування, страхових актів № АХА2143837 від 12.08.2016 р. та № АХА2170201 від 07.10.2016 р., розрахунку страхового відшкодування, 15.08.2016 р. та 10.10.2016 р. позивачем було виплачено страхове відшкодування фізичній особі ОСОБА_1 у розмірі 28 027, 86 грн. (розмір франшизи згідно умов договору 0,00 грн.), що підтверджується платіжними дорученнями № 261370 від 15.08.2016 р. на суму 22 316, 88 грн. та № 273912 від 10.10.2016 р. на суму 5 710, 98 грн.

Обгрунтовуючи позовні вимоги ПрАТ „СК „АХА Страхування зазначає, що відповідач свого обов`язку, щодо відшкодування позивачу завданої шкоди в наслідок ДТП не відшкодував. ОСОБА_4 під час вчинення ДТП знаходився в трудових відносинах з Військовою частиною НОМЕР_1 та виконував свої трудові, службові обов`язки. Оскільки відповідальність водія транспортного засобу ОСОБА_4 не була застрахована у відповідності до вимог Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а відтак обов`язок по відшкодуванню завданих пошкодженням транспортного засобу „Nissan Note, реєстраційний номер НОМЕР_2 позивача покладено у відповідності до ч.1 ст. 1172 ЦК України на відповідача.

Як зазначалось вище, рішенням господарського суду Київської області від 30.08.2017 року у справі №911/1419/17 позов задоволено повністю. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь приватного акціонерного товариства „Страхова компанія „АХА Страхування 28 027,86 грн. страхового відшкодування та 1 600 грн. судового збору.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення вказаного позову, виходячи з наступного.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, регулювання відносин страхування здійснюється Цивільним кодексом України, Законом України „Про страхування та іншими нормативно-правовими актами і безпосередньо договором страхування, правилами страхування, затвердженими страховою компанією.

Згідно з ст. 979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ст. 990 Цивільного кодексу України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Статтею 993 Цивільного кодексу України закріплено положення, згідно з яким до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Аналогічні вищевказані норми Цивільного кодексу України закріплені у ст. ст. 16, 25, 27 Закону України „Про страхування.

Згідно з ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частиною 1 ст. 1172 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 р. „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди передбачено, що при розгляді справ про відшкодування шкоди за ст. 441 ЦК суди повинні мати на увазі, що крім загальних підстав, передбачених ст. 440 ЦК, відповідальність юридичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з даною організацією в трудових відносинах, і шкода, заподіяна нею у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків, незалежно від того, постійним, сезонним, тимчасовим за трудовим договором чи на інших умовах вона була працівником цієї організації.

Пунктом 6 Роз`яснення Вищого господарського суду України № 02-5/215 від 01.04.1994 р. „Про деякі питання практики вирішення спорів пов`язаних з відшкодуванням шкоди передбачено, що для правильного вирішення спорів, пов`язаних з відшкодуванням шкоди, важливе значення має розподіл між сторонами обов`язку доказування, тобто визначення, які юридичні факти повинен довести позивач або відповідач.

За загальними правилами судового процесу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (стаття 33 ГПК України). Виходячи з цього, відповідно до статті 1172 ЦК України позивач повинен довести, що шкода заподіяна працівником відповідача саме під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків, безпосередній причинний зв`язок між правопорушенням та заподіянням шкоди і розмір відшкодування.

Відповідно до ст. 1187 Цивільного кодексу України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов`язана відшкодувати її на загальних підставах.

Положеннями пунктів 2, 3, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 р. „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди передбачено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Володілець джерела підвищеної небезпеки не відповідає за шкоду, заподіяну цим джерелом, якщо доведе, що воно вибуло з його володіння внаслідок протиправних дій інших осіб, а не з його вини. Особи, які вчинили ці протиправні дії, відшкодовують шкоду за правилами відповідальності володільців джерел підвищеної небезпеки, а коли цьому сприяла винна поведінка володільця (не була забезпечена належна охорона і т. п.), відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, може бути покладено на особу, що протиправно заволоділа цим джерелом, і на його володільця відповідно до ступеня вини кожного з них.

Особи, винними діями яких заподіяна шкода джерелу підвищеної небезпеки і які самі не є потерпілими внаслідок шкоди, заподіяної цим джерелом підвищеної небезпеки, відповідають за заподіяну шкоду на підставі ст. 440 ЦК.

Джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об`єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояві їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля).

Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Положеннями Роз`яснення Вищого господарського суду України № 02-5/215 від 01.04.1994 р. „Про деякі питання практики вирішення спорів пов`язаних з відшкодуванням шкоди передбачено, що відповідно до статті 1187 ЦК України відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, покладається на особу, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, навіть якщо ця особа безпосередньо не здійснювала експлуатації цього джерела. У випадку протиправного вибуття джерела підвищеної небезпеки, що повинен довести його володілець, останній, як правило, не несе відповідальності за заподіяну шкоду.

Враховуючи, що шкоду транспортному засобу - автомобілю „Nissan Note, реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належав і перебував під керуванням фізичної особи ОСОБА_1 , було завдано з вини фізичної особи ОСОБА_4 , та оскільки транспортний засіб - автомобіль „ЗИЛ, реєстраційний номер НОМЕР_3 , був і є власністю Військовій частині НОМЕР_1 , і ДТП сталася з вини їх працівника - водія фізичної особи ОСОБА_4 під час виконання останнім своїх трудових обов`язків, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що у зв`язку із виплатою фізичній особі ОСОБА_1 страхового відшкодування у розмірі 28 027, 86 грн. відповідно до умов договору страхування, до позивача перейшло право вимоги виплаченого фізичній особі ОСОБА_1 страхового відшкодування у розмірі 28 027, 86 грн. до Військової частини НОМЕР_1 , що є в даному випадку відповідальною особою за заподіяну шкоду так, як транспортний засіб - автомобіль „ЗИЛ, реєстраційний номер НОМЕР_3 , перебував у його користуванні і ДТП сталася з його вини.

Таким чином, вимоги ПрАТ „СК „АХА Страхування про стягнення із Військової частини НОМЕР_1 в порядку регресу суми виплаченого страхового відшкодування збитків у розмірі 28 027, 86 грн. є законними, а тому правомірно задоволені судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторони мають право подавати докази, брати участь у дослідженні доказів.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції відповідачем не було подано належних та переконливих доказів в заперечення заявленого позову. Судова колегія звертає увагу, що доводи та заперечення викладені у апеляційній скарзі відповідача на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду Київської області від 30.08.2017 року, прийняте після повного з`ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв`язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є таким що відповідає нормам закону.

Відповідно до ст. 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення; 3) скасувати рішення повністю або частково і припинити провадження у справі або залишити позов без розгляду повністю або частково; 4) змінити рішення.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги Військової частини НОМЕР_1 слід відмовити, а оскаржуване рішення господарського суду Київської області від 30.08.2017 року залишити без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Враховуючи наведене вище та керуючись статтями 99, 101-105 ГПК України, апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення господарського суду Київської області від 30.08.2017 року у справі № 911/1419/17 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Київської області від 30.08.2017 року у справі № 911/1419/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 911/1419/17 повернути до господарського суду Київської області.

Постанова може бути оскаржена впродовж двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді І.А. Іоннікова

К.В. Тарасенко