ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" грудня 2017 р.Справа № 922/3729/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Байбака О.І.

при секретарі судового засідання Рученко К.Д.

розглянувши справу

за позовом ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Компанія здоровя плюс», м. Дніпро
до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Титан», м. Мерефа, Харківська обл.
про стягнення 64953,11 грн.
за участю представаників сторін:

позивача ОСОБА_2 (довіреність б/н від 03.11.2017 р.);

відповідача ОСОБА_3 (довіреність б/н від 01.12.2016 р.).

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Компанія здоровя плюс», м. Дніпро (далі за текстом позивач) звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Титан», м. Мерефа, Харківська обл. (далі за текстом відповідач) грошові кошти в сумі 64953,11 грн., з яких:

37665,26 грн. основного боргу;

3031,34 грн. 3% річних;

24256,51 грн. інфляційних втрат.

Позов обґрунтовано з посиланням на неналежне виконання відповідачем умов укладеного між сторонами договору поставки № 01/09/13-я-42 від 01.09.2013 р. щодо своєчасного та повного проведення розрахунків за поставлений товар.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 07.11.2017 р. зазначену позовну заяву прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 06.12.2017 р.

В процесі розгляду справи відповідач надав суду відзив на позовну заяву (вх. № 40108 від 01.12.2017 р.), в якому просить суд відмовити позивачу в задоволенні позову з посиланням на те, що строк оплати отриманого ним товару з огляду на умови договору поставки № 01/09/13-я-42 від 01.09.2013 р. є таким що не настав; що позивач не надав суду доказів поставки товару за накладними № ЗП-01616 від 22.10.2014 р. та № ЗП-01617 від 22.10.2014 р., в яких відсутній відбиток печатки підприємства; що позовна заява від імені позивача підписана не уповноваженою особою.

Позивач звернувся до суду із заявою (вх. № 40661 від 06.12.2017 р.), в якій просить суд вважати правильними ініціали директора ТОВ Компанія здоровя плюс в позовній заяві та інших документах наявних в матеріалах справи І.М. Скалицький, замість І.Г. Скалицький.

Також позивач надав суду письмові пояснення (вх. № 40659 від 06.12.2017 р.) в яких уточнює власну правову позицію у спорі по даній справі, та зазначає, що відповідач отримав від позивача товар за певними накладними, проте не здійснив розрахунок за отриманий товар, внаслідок чого позивач крім основного боргу нарахував до стягнення з відповідача річні та інфляційні на підставі ст. 625 ЦК України в звязку з простроченням останнім виконання своїх зобовязань.

На судове засідання 06.12.2017 р. прибули представники сторін.

Представник позивача наполягає на задоволенні заявленого позову.

Представник відповідача заперечує проти задоволення позову в повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані суду докази та доводи, суд встановив:

Як свідчать матеріали справи, 01.09.2013 р. між позивачем, як постачальником, та відповідачем, як покупцем, укладено договір поставки № 01/09/13-я-42 (а. с. 12-15; далі за текстом договір), за умовами якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, постачальник зобовязується поставляти та передавати у власність покупцю визначений цим договором товар, а покупець зобовязується приймати цей товар та своєчасно здійснювати його оплату (п. 1.1 договору).

Відповідно до п. п. 2.1 договору поставка товару за цим договором здійснюється постачальником на підставі зробленої заявки покупця (направленої по факсу чи електронною поштою) протягом трьох календарних днів з моменту її отримання. Постачальник має право на дострокову поставку товару. Сторонами досягнуто домовленості здійснювати постачання товару по даному договору безперервно та ритмічно, не менше двох разів за один календарний місяць, виходячи з потреби покупця в товарі. Якщо протягом календарного місяця буде здійснено одну (або не здійснено жодної поставки товару) і це буде повязано з тим, що у покупця не виникатиме потреби в постачанні товару, жодна зі сторін не матиме претензій до іншої сторони та не нестиме відповідальності.

Згідно з п. 2.3 договору, поставка партії товару здійснюється силами та за рахунок постачальника на склад покупця, який знаходиться за адресою: м. Харків, вул.. Морозова, буд. 7.

Пунктом 2.5 договору передбачено, що поставка партії товару вважається виконаною постачальником в момент передачі партії товару покупцю. Перехід ризику випадкового знищення та випадкового пошкодження (псування) товару від постачальника до покупця відбувається в момент підписання покупцем видатково-прибуткової накладної на партію товару.

Згідно з п. 4.1. 4.2. договору, покупець оплачує поставлений постачальником товар за цінами, що визначені за одиницю товару у специфікації. Перегляд цін на товари, які пропонуються постачальником до поставки за цим договором, здійснюється шляхом узгодження та підписання нової специфікації зі зміненими цінами на товари, що поставляються. Ціна на товар, яка входить у партію поставки, підтверджується у заявці покупця та вказується у видатково-прибуткових накладних. Зміна ціни товару після його поставки покупцю не допускається.

Пунктом 5.1 договору передбачено, що оплата за кожну поставлену партію товару здійснюється покупцем по мірі реалізації, один раз в тридцять днів, після реалізації покупцем поставленого товару третім особам.

Відповідно до п. 5.2. договору, оплата здійснюється шляхом переказу покупцем грошових коштів на поточний рахунок постачальника, що визначений у договорі або внесення грошових коштів у касу постачальника.

Пунктом 5.4. договору передбачено, що покупець надає постачальнику звіт про реалізований товар кожні 30 днів.

При цьому, пунктами 6.1 та 6.2 договору передбачено, що граничним терміном реалізації товару являється 90 діб, після чого поставлений, але не реалізований, товар підлягає поверненню постачальнику. З настанням строку, передбаченого п. 6.1 даного договору, постачальник зобовязується вивести нереалізований товар у 5 денний строк. Покупець додатково сповіщає постачальника про настання граничного терміну реалізації товару шліхом направлення письмового повідомлення по факсу чи поштовим переказом.

Як зазначає позивач, ним на виконання умов договору поставлено відповідачу товар, проте, відповідач в повному обсязі та у визначений договором строк не оплатив його вартість. Позивач зазначає, що відповідач має заборгованість за договором в загальній сумі 37665,26 грн. за наступними накладними:

№ ЗП-01118 від 18.07.2014 р. на суму 10335,77 грн.;

№ ЗП-01119 від 18.07.2014 р. на суму 917,87 грн.;

№ ЗП-01614 від 22.10.2014 р. на суму 1107,46 грн.;

№ ЗП-01615 від 22.10.2014 р. на суму 1091,45 грн.;

№ ЗП-01616 від 22.10.2014 р. на суму 7029,84 грн.;

№ ЗП-01617 від 22.10.2014 р. на суму 1205,66 грн.;

№ ЗП-01618 від 22.10.2014 р. на суму 18009,45 грн.;

№ ЗП-01619 від 22.10.2014 р. на суму 2472,00 грн.

Відповідач заперечує факт отримання товару від позивача за такими накладними: № ЗП-01616 від 22.10.2014 р. та № ЗП-01617 від 22.10.2014 р. які не мають печатки підприємства відповідача, за всіма іншими накладними факт отримання товару підтверджує, однак, заперечує проти виникнення зобовязання щодо оплати отриманого за ними товару, оскільки вважає, що строк оплати цього товару згідно з умовами договору ще не настав.

Обставини щодо стягнення з відповідача заборгованості за договором в сумі 37665.26 грн. стали підставами для звернення позивача до суду з позовом по даній справі.

Крім того, в звязку з простроченням відповідачем своїх зобовязань, позивачем також нараховано до стягнення з відповідача 24256,51 грн. інфляційних та 3031,34 грн. 3% річних за прострочення оплати за кожною з видаткових накладних по 09.10.2017 р. щодо річних та по серпень 2017 р. щодо інфляційних.

Надаючи правову кваліфікацію відносинам, що стали предметом спору, суд виходить з наступного:

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до вимог ст. ст. 32, 34 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

В пункті 2.5. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції, зокрема, зазначено, що будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи. Суд обґрунтовує своє рішення лише тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Подані докази не можуть бути відхилені судом з тих мотивів, що вони не передбачені процесуальним законом.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

В силу приписів статей 691, 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу. Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Разом з тим, відповідно до п. 1 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій та повинні бути складені під час здійснення цієї операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

В ст. 1 цього Закону встановлено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Кожною стороною (підприємством), що брала участь у здійсненні господарської операції, мають бути отримані первинні документи для записів у регістрах бухгалтерського обліку, інформація в яких ідентично засвідчує зміст господарської операції. Первинні документи складаються на бланках типових форм, затверджених Міністерством статистики України, а також на бланках спеціалізованих форм, затверджених міністерствами і відомствами України.

Пунктом 2 ст. 9 цього Закону встановлено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Суд констатує, що надані позивачем накладні № ЗП-01118 від 18.07.2014 р., № ЗП-01119 від 18.07.2014 р., № ЗП-01614 від 22.10.2014 р., № ЗП-01615 від 22.10.2014 р., № ЗП-01618 від 22.10.2014 р., № ЗП-01619 від 22.10.2014 р. містять підписи та печатки підприємств позивача та відповідача, а відповідач при цьому не заперечує отримання товару за цими накладними. За таких обставин, суд визнає факт здійснення позивачем на користь відповідача поставок за цими накладними доведеним.

Разом з тим, видаткові накладні, якими позивач обґрунтовує факт здійснення поставки на користь позивача за № ЗП-01616 від 22.10.2014 р. та № ЗП-01617 від 22.10.2014 р. містять підпис в графі «товар отримав», проте, вони не скріплені печаткою підприємства відповідача, та не містять розшифровку підпису осіб, які отримали даний товар.

Оскільки матеріали даної справи не містять, та позивачем суду не надано доказів поставки товару за накладною № ЗП-01617 від 22.10.2014 р., а відповідач факт отримання товару за цією накладною заперечує, суд приходить до висновку про безпідставність заявленого позову в частині стягнення боргу за цією накладною.

Посилання позивача на те, що товар, отриманий за цією накладною частково повертався, зокрема згідно з накладною про повернення № ЦС-Нв-0008962 від 01.04.2015 р., суд вважає безпідставними, оскільки згадана накладна про повернення не містить будь-яких посилань про те, що згідно з нею повертався саме товар, попередньо отриманий відповідачем за накладною № ЗП-01617 від 22.10.2014 р.

Щодо іншої накладної за № ЗП-01616 від 22.10.2014 р. суд зазначає, що матеріали справи містять акт виявлення скритих недоліків, недовозу та пересорту від 27.10.2014 р., складений представником відповідача та скріплений печаткою підприємства, згідно з яким останнім при прийнятті від позивача товару за накладною № ЗП-01616 від 22.10.2014 р. виявив факт недовозу певного товар, який постачався за цією накладною. Даний акт було складено працівниками відповідача у відповідності до умов договору поставки № 01/09/13-я-42 від 01.09.2013 р. (п. 2.6.), та направлений відповідачем на адресу позивача.

Таким чином, відповідач власними конклюдентними діями щодо складання акту виявлення скритих недоліків, недовозу та пересортування від 27.10.2014 р. фактично визнав факт отримання товару за накладною № ЗП-01616 від 22.10.2014 р., а тому також зобовязаний оплатити товар отриманий за цією накладною.

Строк оплати товару за накладними № ЗП-01118 від 18.07.2014 р., № ЗП-01119 від 18.07.2014 р., № ЗП-01614 від 22.10.2014 р., № ЗП-01615 від 22.10.2014 р., № ЗП-01616 від 22.10.2014 р., № ЗП-01618 від 22.10.2014 р., № ЗП-01619 від 22.10.2014 р., з урахуванням вимог п. 5.1, 6.1., 6.2. договору є таким, що настав.

Посилання відповідача на ненастання строку оплати суд вважає безпідставними, оскільки пунктом 5.1. договору передбачено, що оплата за кожну поставлену партію товару здійснюється покупцем по мірі реалізації, один раз в тридцять днів, після реалізації покупцем поставленого товару третім особам. При цьому, пунктами 6.1 та 6.2 договору передбачено, що граничним терміном реалізації товару являється 90 діб, після чого поставлений, але не реалізований, товар підлягає поверненню постачальнику; з настанням строку, передбаченого п. 6.1 даного договору, постачальник зобовязується вивести нереалізований товар у 5 денний строк; покупець додатково сповіщає постачальника про настання граничного терміну реалізації товару шляхом направлення письмового повідомлення по факсу чи поштовим переказом.

Таким чином, в разі не реалізації товару відповідач мав повернути позивачу товар після сплину 90 діб з моменту його отримання, а про настання відповідного строку та, як наслідок, про обовязок забрати товар, відповідач мав сповістити позивача по факсу чи поштовим переказом. Проте, матеріали даної справи не містять будь-яких доказів повернення відповідачем на користь позивача всього товару, отриманого за вказаними вище накладними, або сповіщення позивача про настання граничного терміну реалізації товару, та про необхідність його вивезення.

Таким чином, з огляду на зазначені обставини, граничним строком оплати отриманого товару є 120 днів з моменту його отримання за кожною з видаткових накладних.

Оскільки відповідач не надав суду доказів оплати отриманого товару за видатковими накладними № ЗП-01118 від 18.07.2014 р., № ЗП-01119 від 18.07.2014 р., № ЗП-01614 від 22.10.2014 р., № ЗП-01615 від 22.10.2014 р., № ЗП-01616 від 22.10.2014 р., № ЗП-01618 від 22.10.2014 р., № ЗП-01619 від 22.10.2014 р., доводи позивача про існування у відповідача заборгованості за цими накладними суд визнає правомірними.

Оскільки відповідач не надав суду доказів повної оплати товару за вказаними видатковими накладними, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача 36459,60 грн. боргу за цими накладними.

Щодо позовних вимог про стягнення інфляційних та річних, суд зазначає наступне:

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно зі ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз статті 625 ЦК України вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Факт прострочення відповідачем виконання зобовязань зі сплати отриманого товару за видатковими накладними № ЗП-01118 від 18.07.2014 р. на суму 10335,77 грн., № ЗП-01119 від 18.07.2014 р. на суму 917,87 грн., № ЗП-01614 від 22.10.2014 р. на суму 1107,46 грн., № ЗП-01615 від 22.10.2014 р. на суму 1091,45 грн., № ЗП-01616 від 22.10.2014 р. на суму 7029,84 грн., № ЗП-01618 від 22.10.2014 р. на суму 18009,45 грн., № ЗП-01619 від 22.10.2014 р. на суму 2472,00 грн. підтверджується матеріалами справи, та відповідачем жодним чином не спростовується.

Зазначене, з урахування вимог ст. 625 ЦК України надає право позивачу на нарахування інфляційних та 3% річних за таке прострочення.

Як свідчить здійснений позивачем розрахунок, інфляційні позивачем нараховані за прострочення оплати товару за кожною з накладних по серпень 2017 р., а річні за прострочення оплати товару за кожною з накладних по 09.10.2017 р.

Суд також констатує факт безпідставності вимог позивача про нарахування відповідача інфляційних за прострочення оплати товару за накладними № ЗП-01118 від 18.07.2014 р № ЗП-01119 від 18.07.2014 р. за вересень та жовтень 2014 р., та вимог про стягнення річних за накладною № ЗП-01614 від 22.10.2014 р. з 16.11.2014 р. (розрахунок а. с. 11), оскільки строк виконання відповідачем своїх зобовязань в цей період ще не настав, що в свою чергу виключає можливість прострочення. Крім того, суд також констатує що розрахунок інфляційних позивачем здійснено з певними арифметичними помилками.

Самостійно здійснивши, з урахуванням зазначених обставин, відповідний розрахунок, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача 23528,36 грн. інфляційних та 2936,02 грн. річних за прострочення оплати товару по кожній з вищезазначених накладних.

В решті позову про стягнення інфляційних та річних слід відмовити в звязку з безпідставністю їх заявлення до стягнення.

Крім того, з урахуванням вимог ст. 44, 49 ГПК України, з відповідача на користь позивача також підлягають стягненню судовий збір в сумі 1544,50 грн.

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 4-5, 22, 44, 49, 75, 84, 85 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Титан» (адреса: 62472, Харківська обл., м. Мерефа, вул. Дніпропетровська, буд. 223, кім. 8-8; ) на користь ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Компанія здоровя плюс (адреса: 49000, АДРЕСА_1; ):

36459,60 грн. основного боргу;

23304,50 грн. інфляційних;

2936,02 грн. 3% річних;

1544,50 грн. судового збору.

В решті позову відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 11.12.2017 р.

Суддя ОСОБА_4