ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2017 року Справа № 903/907/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:
Коробенка Г.П. головуючого,
Алєєвої І.В., Корсака В.А.,
розглянувши матеріали касаційної скаргиВійськової частини НОМЕР_1
на постановуРівненського апеляційного господарського суду від 10.05.2017
у справі№903/907/16 Господарського суду Волинської області
за позовомВійськової частини НОМЕР_1
доВеликообзирської сільської ради Камінь-Каширського району Волинської області
за участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:1. КЕВ м. Володимир-Волинський, 2. Військова частина НОМЕР_2 , 3. Головне управління Держгеокадастру у Волинській області,
за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:1. ОСОБА_1
провизнання недійсним та скасування рішення від 15.02.2012 року № 14/8

У судовому засіданні взяли участь представники:
від позивача: не з`явилися;

від відповідача: не з`явилися;

від третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача-1: не з`явилися;

від третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача-2: не з`явилися;

від третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача-3: не з`явилися;

від третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: не з`явилися;

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року Військова частина НОМЕР_1 звернулася до Господарського суду Волинської області з позовом до Великообзирській ради Камінь - Каширського району Волинської області; треті особи на стороні позивача - КЕВ м. Володимир - Волинський, Військова частина НОМЕР_2 , Головне управління Держгеокадастру у Волинській області; третя особа на стороні відповідача ОСОБА_1 про визнання недійсним та скасування рішення Великообзирської сільської ради Камінь - Каширського району від 15.02.2012 № 14/8 "Про погодження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки".

Рішенням Господарського суду Волинської області від 13.02.2017, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 10.05.2017 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями, Військова частина НОМЕР_1 звернулася до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 10.05.2017 року та рішення господарського суду Волинської області від 13.02.2017 року та передати справу на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів попередніх інстанцій прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, зокрема положень п.п.1,2 Роз`яснення президії Вищого арбітражного суду України від 26.01.2000 №02-5/35 "Про деякі питання практики вирішення спорів пов`язаних з визнанням недійним актів державних та інших органів", статті 21 Земельного кодексу України та статей 32, 33, 34, 43 Господарського процесуального кодексу України.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм процесуального права при винесенні оспорюваних судових актів, знаходить необхідним задовольнити касаційну скаргу, враховуючи наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судами першої та апеляційної інстанції, згідно державного акта на право постійного користування землею від 01.11.1968 р. №12/28, виданого виконкомом Волинської обласної ради депутатів трудящих від 11.11.1968 р., в постійне користування військової частини НОМЕР_3 відведено 24157,7 га землі (на території Ковельського району 21825 га.) в складі якої, з доводів позивача, знаходиться спірна земельна ділянка площею 0,25 га. та 0,4758 га. передана громадянці ОСОБА_1 на підставі рішення від 15.02.2012 року №14/8.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 16.01.2013р. у справі №5004/417/12, яка залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 05.08.2013 р. встановлено наступне.

Згідно листа Волинської прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України від 17.10.2012р. №2151 14 Повітряна армія переформована у 14 авіаційний корпус, переведена на новий штат і отримала нове умовне найменування - військова частина НОМЕР_4 , умовні найменування НОМЕР_5 та НОМЕР_3 анульовані.

Військова частина НОМЕР_3 входила до складу 14 Повітряної армії (військова частина НОМЕР_5 ) як структурний підрозділ і утримувалась на одному і тому ж штаті - 2/838-51.

При переформуванні 14 Повітряної армії у 14 авіаційний корпус були переформовані і її структурні підрозділи, у тому числі інженерно-аеродромна служба - військова частина НОМЕР_3 .

Після переформування 14 Повітряної армії у 14 авіаційний корпус (військова частина НОМЕР_4 ) у структурі військової частини НОМЕР_4 залишилась інженерно-аеродромна служба, проте, вже без умовного найменування, оскільки воно було анульоване на підставі директиви Міністра оборони України від 02.03.1994 року № Д-115/1/*120.

У 2004 році відповідно до директиви Головнокомандувача Повітряних сил Збройних Сил України № 350/120/1/05 Військова частина НОМЕР_4 розформована, а її правонаступником визначена Військова частина НОМЕР_1 .

Згідно довідки № 147/98-ЮС від 09.04.2010р., виданої Військовою частиною НОМЕР_1 Військовій частині НОМЕР_3 (інженерно-аеродромна служба тилу) як структурному підрозділу управління 14 Повітряної армії видано акт №ХІІ-1-5 на право постійного користування земельною ділянкою площею 24157,7 га. на території Ковельського району з її планом та описом меж. Авіаційний полігон з умовним найменуванням військова частина НОМЕР_2 входить до складу Повітряного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", своє призначення з організації функціонування авіаційного полігону не змінював та безпосередньо підпорядкований командиру військової частини НОМЕР_1 . В архівній довідці Львівського територіального відділу архіву Міністерства оборони України зазначено, що згідно витягу з історичного формуляру Військова частина НОМЕР_6 була сформована 01.07.1954р. на підставі директиви Міністра оборони СРСР від 18.04.1954р. №ОРГ/00350/11; Військовій частині НОМЕР_6 15.11.2000р. на підставі директиви Міністра оборони України від 27.09.2000р. №115/1/050 присвоєно нове умовне найменування Військова частина НОМЕР_2 .

Згідно частини 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, правонаступництво військової частини НОМЕР_3 встановлено матеріалами справи та не потребує повторного доведення.

Згідно рішення Великообзирської сільської ради Камінь-Каширського району Волинської області від 15.02.2012р. №14/8 "Про погодження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки", громадянці ОСОБА_1 погоджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,25 га та для ведення особистого селянського господарства площею 0,4758 га. Передано у власність вказані земельні ділянки.

На підставі вказаного рішення ОСОБА_1 було видані державні акти серії ЯК за №072488 та №072489 від 24.09.2012р. на право власності на земельні ділянки площею 0,25 га. та 0,4758 га. в с. Стобихва, Камінь-Каширського району, Волинської області.

Звертаючись до суду з повозом, Військова частина НОМЕР_1 посилається на факти встановлені рішеннями судів та норми Земельного кодексу України, які порушено Великообзирською радою Камінь-Каширського району Волинської області при прийнятті оскаржуваного рішення від 15.02.2012 № 14/8", що в свою чергу призвело до порушення права позивача на користування спірною земельною ділянкою з метою виконання покладених на частину функцій та завдань у сфері оборони.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що спірне рішення Великообзирської сільської ради від 15.02.2012 №14/8 є ненормативним актом органу місцевого самоврядування, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання.

Колегія суддів касаційної інстанції, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування судами норм матеріального та процесуального права, вищевказані висновки судів вважає передчасними з огляду на наступне.

Так, статтею 13 Конституції України та подібною за змістом статтею 324 Цивільного кодексу України визначено, що земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до приписів статті 393 Цивільного кодексу України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується (ч.1). Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди (ч.2).

Згідно з частиною 1 статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до частини 1 статті 155 Земельного кодексу України в разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Таким чином, якщо правовий акт індивідуальної дії органу місцевого самоврядування, суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси окремих осіб, він може бути визнаний незаконним та скасований у судовому порядку.

Відповідно до статті 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

З позовної заяви військової частини вбачається, що спірна земельна ділянка площею 0,25 га та 04758 га, надана відповідно до рішення Великообзирської сільської ради від 15.02.2012 №14/8 гр. ОСОБА_1 , входить в межі земельної ділянки, яка передана військовій частині НОМЕР_3 (правонаступник - військова частина НОМЕР_1 ) згідно Державного акта на право постійного користування землею від 01.11.1968, та до цього часу є державною власністю і належить до земель оборони.

Також позивачем зауважено, що своїм рішенням Великообзирська сільська рада передала в постійне користування спірну земельну ділянку без згоди користувача земельної ділянки.

За приписами статті 77 Земельного кодексу України, яка кореспондується із статтею 1 Закону України "Про використання земель оборони", землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно законодавства України.

Відповідно до статті 14 Закону України "Про Збройні Сили України" земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належить їм на праві оперативного управління.

Пунктом "б" частини 3 статті 84 Земельного кодексу України визначено, що до земель державної власності, які не можуть передаватись у комунальну власність, належать землі оборони, крім земельних ділянок під об`єктами соціально-культурного, виробничого та житлового призначення.

Відповідно до абзацу 3 частини 5 статті 20 Земельного кодексу України земельні ділянки, що належать до земель оборони, використовуються виключно згідно із Законом України "Про використання земель оборони".

Як вже зазначалось, відповідно до Державного акта на право користування землею від 1968 року, земельна ділянка площею 24151,5 га військового містечка № НОМЕР_7 с. Поворськ Ковельського району була передана на праві постійного користування військовій частині НОМЕР_3 (правонаступник - військова частина НОМЕР_1 ).

Пунктом 1 статті 92 Земельного кодексу України визначено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Згідно з п.п. 44, 45 Положення про порядок надання в користування земель для потреб Збройних Сил України, що затверджено наказом Міністра оборони України від 22.12.1997 №483, за відсутністю потреби або по закінченню терміну користування землі, надані для потреб Збройних Сил України, підлягають передачі місцевим органам влади згідно з статтею 27 Земельного кодексу України. Передача земель місцевим органам влади проводиться за згодою Міністра оборони України або за його дорученням начальником розквартирування військ та капітального будівництва - начальником Головного, управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України.

Відповідно до положень статті 142 Земельного кодексу України припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки (частина 3 вказаної статті). Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації (частина 4 вказаної статті).

Таким чином із положень наведеного законодавства вбачається, що розпоряджатись земельною ділянкою щодо передачі її іншій особі, наданою у постійне користування, можливо лише після припинення права такого користування останнім у встановленому порядку.

Проте, при прийнятті рішення судами попередніх інстанцій взагалі не було з`ясовано: чи є спірна земельна ділянка землями оборони; чи припинилось право постійного користування зазначеною земельною ділянкою, в порядку визначеному законодавством, у військової частини НОМЕР_3 (правонаступник - військова частина НОМЕР_1 ); чи погоджено таке припинення з власником земельної ділянки - державним органом виконавчої влади; а також на яких правових підставах Великообзирська сільська рада має повноваження на володіння, користування і розпорядження земельною ділянкою, яка була передана гр. ОСОБА_1 .

Крім того, зауважуючи про те, що рішення Великообзирської сільської ради від 15.02.2012 №14/8 вичерпало свою дію, суди попередніх інстанцій взагалі не дослідили той факт, що у військової частини НОМЕР_3 (правонаступник - військова частина НОМЕР_1 ) є державний акт на постійне користування від 01.11.1968, який є чинний та ніким не скасований.

Відповідно до частини першої статті 47, частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України судове рішення приймається суддею за результатами обговорення усіх обставин справи шляхом всебічного, повного і об`єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з`ясуванні такого:чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору,і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Обґрунтованим є рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності та підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами чинного законодавства.

Таким чином, з наведеного слідує, що приймаючи оскаржувані судові рішення, суди всупереч вимогам статті 43 Господарського процесуального кодексу України не забезпечили виконання вимог процесуального закону щодо об`єктивності та всебічності з`ясування дійсних обставин справи, оскільки не надали ґрунтовної юридичної оцінки наявним у матеріалах справи доказам, виходячи, зокрема, з принципу їх належності та допустимості, що мало своїм наслідком порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права.

Враховуючи, що в силу статті 1117 Господарського процесуального кодексу України у суду касаційної інстанції відсутнє право встановлювати або вважати доведеними обставини справи, які не були встановлені судами попередніх інстанцій, так само як і надавати їм власну юридичну оцінку, колегія суддів зазначає, що у розумінні статті 1119 названого Кодексу усі вищевикладені обставини є підставою для скасування судових рішень судів попередніх інстанцій у даній справі і передачі її на новий розгляд до місцевого господарського суду.

За таких обставин колегія суддів, беручи до уваги доводи, викладені в касаційній скарзі Військової частини НОМЕР_1 , дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, під час здійснення якого суду необхідно врахувати вищезазначені обставини, які стали підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, і повністю встановивши фактичні обставини справи, підтверджені належними та допустимими доказами, з наданням їм обґрунтованої юридичної оцінки, вирішити спір з приводу наявності чи відсутності підстав для задоволення позову із застосуванням до спірних правовідносин відповідних норм матеріального права.

Керуючись статтями 1115,1117, 1119 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,-

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу задовольнити.

Рішення господарського суду Волинської області від 13.02.2017 та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 10.05.2017 у справі № 903/907/16 скасувати.

Справу передати на новий розгляд до господарського суду Волинської області.

Головуючий суддя Г.П. Коробенко

Судді: І.В. Алєєва

В.А. Корсак