ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2017 року Справа № 911/516/17

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого суддівКорсака В.А. Алєєвої І.В., Данилової М.В.
розглянувши матеріали касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Ресурс-Сервіс"
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 19.09.2017
у справі№ 911/516/17 Господарського суду Київської області
за позовомГребінківської селищної ради
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Ресурс-Сервіс"
пророзірвання договору оренди земельної ділянки

в судовому засіданні взяли участь представники :

- позивачаБорисенко А.М.
- відповідачаКорнієнко В.В.

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2017 року Гребінківська селищна рада звернулась до Господарського суду Київської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ресурс-Сервіс", в якому просила суд розірвати договір оренди земельної ділянки від 27.01.2006, укладений між Гребінківською селищною радою та Товариством з обмеженою відповідальністю "Ресурс-Сервіс".

Позов обґрунтовано тим, що орендована земельна ділянка використовується відповідачем не за цільовим призначенням.

Рішенням Господарського суду Київської області від 10.05.2017 (суддя Бацуца В.М.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.09.2017 (головуючий Станік С.Р., судді: Тищенко О.В., Іоннікова І.А.) у даній справі позов задоволено повністю. Судові рішення мотивовані істотним порушенням відповідачем умов договору оренди земельної ділянки від 27.01.2006.

Не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями, Товариство з обмеженою відповідальністю "Ресурс-Сервіс" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить їх скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

У відзиві на касаційну скаргу Гребінківська селищна рада заперечує проти доводів скаржника і просить суд залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Перевіривши доводи касаційної скарги, юридичну оцінку встановлених фактичних обставин, проаналізувавши правильність застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 27.01.2006 між Гребінківською селищною радою та Товариством з обмеженою відповідальністю „Ресурс-Сервіс" було укладено договір оренди земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Іванніковою О. О. і зареєстрований в реєстрі за № 14.

За умовами зазначеного договору, за рахунок земель запасу (загального користування) Гребінківської селищної ради, в оренду відповідачу (з правом викупу) передана земельна ділянка державної власності площею 17,65 га, яка розташована в смт. Гребінки Васильківської району Київської області по вул. Київській за номером 153, та має такий склад угідь: під комерційною забудовою - 17, 65 га.

Цільове призначення земельної ділянки, що надається в оренду - для розміщення торгівельно-розважального комплексу (п.1.1. договору). При цьому, строк розміщення такого комплексу договором не встановлено.

Договір укладено на 49 років. (п. 1.3. договору).

27.01.2006 сторонами оформлено та підписано акт приймання-передачі вказаної земельної ділянки.

В пунктах 6.6., 6.9. договору сторони узгодили, що земельна ділянка повинна використовуватись за цільовим призначенням, зазначеним у розділі 1 договору, з умовою раціонального використання землі, збереження її якості, недопущення забруднення. Договір оренди земельної ділянки може бути розірвано за взаємною згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договору може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами їх зобов'язань, передбачених у договорі, а також з підстав, визначених ст.ст. 141, 142, 143, 144 Земельного Кодексу України.

08.06.2016 Гребінківською селищною радою прийнято рішення про розірвання договору оренди земельної ділянки з Товариством з обмеженою відповідальністю „Ресурс-Сервіс" у судовому порядку.

Обґрунтовуючи свій позов про розірвання договору оренди земельної ділянки, позивач послався на те, що орендована земельна ділянка використовується відповідачем не за цільовим призначенням (не для розміщення торгівельно-ринкового комплексу, а для сільськогосподарського призначення, для розміщення тимчасових споруд під торгівлю, для розміщення газової заправки, стоянки автомобілів тощо).

На підтвердження своїх доводів позивачем надано, серед іншого: акт б/н від 17.05.2016 Постійної комісії Гребінківської селищної ради з земельних відносин, екології, надзвичайних ситуацій та правопорядку та додатками до нього, протокол серії АА № 386095 про адміністративне правопорушення від 26.10.2016, протокол № 11 засідання адміністративної комісії при Виконкомі Гребінківської селищної ради, заява б/н від 04.10.2016 директора ТОВ „Ресурс-Сервіс" про спробу крадіжки врожаю соняшника.

Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій погодились з доводами позивача про істотне порушення відповідачем умов договору,виходячи з пункту 6.9. договору та ст.ст. 24, 25, 31, 32 Закону України „Про оренду землі".

Колегія суддів вважає, що судові рішення попередніх інстанцій у справі прийняті без повного дослідження всіх обставин справи, що є підставою для їх скасування з направленням на новий розгляд.

За приписами статті 1 Закону України "Про оренду землі" орендою землі є засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Поняття договору оренди землі визначено статтею 13 цього ж Закону, за приписами якої договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Статтями 24, 25 Закону України "Про оренду землі" передбачені права та обов'язки орендодавця та орендаря, зокрема орендодавець має право вимагати від орендаря: використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди; своєчасного внесення орендної плати, орендар в свою чергу має право самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі, за письмовою згодою орендодавця зводити в установленому законодавством порядку жилі, виробничі, культурно-побутові та інші будівлі і споруди та закладати багаторічні насадження та зобов'язаний приступати до використання земельної ділянки в строки, встановлені договором оренди землі, зареєстрованим в установленому законом порядку.

За приписами статті 31 цього ж Закону договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.

Відповідно до статті 32 Закону України "Про оренду землі" на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду у разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, у разі випадкового знищення чи пошкодження об'єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

Статтею 651 Цивільного кодексу України встановлено, що розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Тобто, йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об'єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб'єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини 2 статті 651 Цивільного кодексу України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.

Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі № 6-75цс13.

Відтак, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та/або упущеної вигоди, а її розмір не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також встановити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати. У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення для правильного її вирішення.

Не дослідження питання наявності шкоди, а також відсутність належного обґрунтування істотності порушення договору, про яке зазначили суди в своїх рішеннях, свідчить про порушення судами статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка є частиною національного законодавства України, адже право на справедливий суд, передбачене нею, це зокрема, і право на обґрунтоване рішення. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (рішення ЄСПЛ "Гірвісаарі проти Фінляндії").

Обов'язок суду мотивувати судове рішення також спрямований на втілення принципу верховенства права, а саме підтримання довіри громадян до суду. Вмотивованість судового рішення демонструє сторонам те, що вони були почуті, забезпечує публічний контроль за здійсненням правосуддя (рішення ЄСПЛ "Серявін та інші проти України"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Зрештою вимога щодо вмотивованості судового рішення є важливим елементом "належної" (справедливої) судової процедури, як вона трактується ЄСПЛ.

Кваліфікуючи дії відповідача як істотне порушення умов договору, суди попередніх інстанцій, в той же час, в своїх рішеннях не навели ніяких висновків про те, які права позивача були порушені та якої шкоди зазнає останній, у зв'язку з такими діями відповідача, чи позбавляється рада того, на що очікувала при укладенні договору, а також чи носять відповідні дії відповідача систематичний характер.

Крім того, обґрунтовуючи свої заперечення проти позову, відповідач посилався на те, що порушення правил благоустрою населеного пункту не є істотним порушенням договору оренди і таке порушення ніяк не позбавляє позивача того, на що він розраховував при укладенні договору. За посиланням відповідача, він належним чином виконує умови договору по сплаті орендної плати і на першу вимогу позивача вжив заходів по усуненню відповідних порушень.

Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційної інстанції з цього приводу не містять мотивів відхилення доводів та аргументів відповідача. Ці доводи не перевірені: не прийняті, але і не спростовані.

З огляду на викладене, судами першої та апеляційної інстанції не досліджено в повному обсязі матеріали та обставини справи, що мають суттєве значення для розгляду спору. Порушення господарськими судами вимог ст. 43 Господарського процесуального кодексу України щодо оцінки доказів на підставі всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності є підставою для скасування постановлених по справі судових рішень та передачі справи на новий розгляд.

Відповідно до пункту 3 статті 1119 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції і передати справу на новий розгляд.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119 - 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу задовольнити.

Рішення Господарського суду Київської області від 10.05.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 19.09.2017 у справі № 911/516/17 скасувати.

Справу передати на новий розгляд до Господарського суду Київської області.

Головуючий суддя В. А. Корсак

С у д д і І. В. Алєєва

М. В. Данилова