ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2017 року Справа № 915/84/17

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючий суддя Судді:Могил С.К. (доповідач), Вовк І.В., Палій В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Комунального підприємства "Теплопостачання та водоканалізаційне господарство" на постанову Одеського апеляційного господарського суду від 16.08.2017 у справі № 915/84/17
за позовомКомунального підприємства "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство"
доДержавного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Южно-Українська АЕС"
проврегулювання розбіжностей за договором купівлі-продажу теплової енергії від 19.12.2016 № 220,
представники сторін у судове засідання не з'явились,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2017 року Комунальне підприємство "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство" звернулось до господарського суду Миколаївської області з позовом до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Южно-Українська АЕС" про врегулювання розбіжностей до договору і просило (з урахуванням заяви про зміну предмета позову) вважати неврегульовані пункти договору № 220 від 19.12.2016 купівлі-продажу теплової енергії укладеними в редакції позивача.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 04.04.2017 позов задоволено частково. Визнано договір від 19.12.2016 № 220 укладеним між Державним підприємством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Южно-Українська АЕС" та Комунальним підприємством "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство" у редакції останнього, за виключенням пунктів 3.3, 3.4, 3.5, 3.6 цього договору. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 16.08.2017 рішення господарського суду Миколаївської області від 04.04.2017 скасовано частково. Прийнято нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково. Вирішено вважати неврегульованими пункти договору укладеними в редакції, визначеній у резолютивній частині постанови. В іншій частині рішення господарського суду Миколаївської області від 04.04.2017 залишено без змін.

Не погоджуючись з постановою в частині прийнятої редакції п. 8.3 договору купівлі-продажу теплової енергії від 19.12.2016 № 220, позивач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить її скасувати в зазначеній частині, виклавши неврегульований п. 8.3 в наступній редакції: "8.3. За порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожен день прострочення, а за прострочення понад 30 днів додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної вартості, згідно з ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України". В іншій частині постанову позивач просить залишити без змін.

В обґрунтування заявлених вимог скаржник посилається на порушення апеляційним господарським судом норм матеріального та процесуального права.

Переглянувши в касаційному порядку оскаржену постанову апеляційного, а також рішення місцевого господарських судів, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на таке.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, з огляду на передбачену чинним законодавством України обов'язковість укладення договору купівлі-продажу (постачання) теплової енергії, позивач звернувся до відповідача з вимогою укласти відповідний договір і супровідним листом від 21.12.2016 № 03/2256 надіслав два примірники проекту договору купівлі-продажу теплової енергії від 19.12.2016 № 220.

В свою чергу відповідач разом із супровідним листом від 10.01.2017 № 51/318 повернув позивачу один примірник договору з додатками, підписаний відповідачем та скріплений його печатками, разом із протоколом розбіжностей щодо підпунктів 1.1, 1.5, 1.6, 3.1-3.6, 3.8, 6.3, 7.2.6, 7.4.8, 8.3, 8.6, 12.1, а також підпунктів 1, 3 додатку № 3 до договору.

Не погоджуючись зі змістом викладених у протоколі розбіжностей пунктів договору в редакції відповідача, позивач у порядку ч. 7 ст. 181 Господарського кодексу України, в установлений строк, звернувся до господарського суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання договору від 19.12.2016 № 220 укладеним у редакції позивача, за виключенням п.п. 3.3-3.6 цього договору, місцевий господарський суд виходив з їх доведеності та обґрунтованості.

Водночас суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що місцевий господарський суд не дослідив у повному обсязі всіх спірних пунктів договору, а також порушив приписи ст. 84 Господарського процесуального кодексу України щодо складання резолютивної частини рішення, оскільки згідно з ч. 3 зазначеної норми у спорі, що виник при укладанні або зміні договору, в резолютивній частині вказується рішення з кожної спірної умови договору, а у спорі про спонукання укласти договір - умови, на яких сторони зобов'язані укласти договір, з посиланням на поданий позивачем проект договору. Посилаючись на те, що при розгляді справи необхідно надати оцінку існуючим правовідносинам сторін з позиції розумності та справедливості і врахувати права та законні інтереси обох сторін договору, з огляду на те, що відпуск та споживання теплової енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається, апеляційний господарський суд повторно розглянув вимоги про визнання укладеними пунктів договору, щодо яких у сторін виникли розбіжності та спір та дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з визнанням неврегульованих пунктів спірного договору укладеними у редакції суду апеляційної інстанції з урахуванням редакцій сторін.

Колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновком апеляційного господарського суду, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Частиною 1 ст. 187 Господарського кодексу України передбачено, що спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов'язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.

Відповідно до ст. 24 Закону України "Про теплопостачання" одним з основних обов'язків споживача теплової енергії є своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.

Таким чином, укладання договору на постачання теплової енергії є обов'язковим.

Враховуючи відсутність затвердженого типового договору про купівлю-продаж (постачання) теплової енергії, такий договір укладається його сторонами з урахуванням норм, зокрема, Закону України "Про теплопостачання", Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 № 1198, з урахуванням дотриманням процедури укладення договорів, визначеної нормами Господарського кодексу України та главою 53 Цивільного кодексу України.

Викладаючи пункти умов договору в редакції позивача чи відповідача або ж в об'єднаній редакції сторін, апеляційний господарський суд навів правове обґрунтування запропонованих пунктів договору, дослідив розбіжності у редакціях сторін з наданням їм відповідної правової оцінки.

Як вбачається зі змісту касаційної скарги, позивач не погоджується з постановою апеляційного господарського суду в частині викладення редакції п. 8.3 спірного договору № 220 від 19.12.2016.

Так, за висновком позивача, п. 8.3 має бути викладеним у запропонованій ним такій редакції: "За порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості, згідно з ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України".

В свою чергу відповідач у протоколі розбіжностей виклав п. 8.3 договору в наступній редакції та додав пункт 8.6 договору, а саме: "За порушення строків постачання теплової енергії по договору або постачання останньої не в повному обсязі, або неналежної якості, Теплогенеруюча організація оплачує Споживачу пеню у розмірі 0,1 % від вартості спожитої теплової енергії, надання якої було порушене, за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, а за прострочення понад 30 днів - додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної вартості".

"п. 8.6. За порушення строків оплати теплової енергії по договору Споживач оплачує Теплопостачальній організації пеню у розмірі 0,1 % від вартості спожитої теплової енергії, надання якої було порушене, за кожний день прострочки, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, а за прострочення понад 30 днів - додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної вартості".

При цьому у редакції позивача п. 8.6 існував у такій редакції: "п. 8.6. Теплогенеруюча організація несе відповідальність за:

8.6.1. Безперебійне постачання Споживачу теплової енергії при виконанні ним своїх зобов'язань по цьому договору відповідно до чинного законодавства України.

8.6.2. Підтримку параметрів теплоносія, що відпускається з колекторів АЕС, на межі продажу теплової енергії Споживачу.

8.6.3. Неправильне застосування тарифів та недостовірність нарахувань за фактично відпущену теплову енергію Споживачу. При виявленні помилки в розрахунках провести перерахунок протягом місяця з дня виявлення помилки.

8.6.4. Недотримання середньодобової температури теплоносія у подавальному трубопроводі на межі продажу теплової енергії проти температурного графіка (додаток №1), при відхиленні температури носія більше, ніж на 3-4 оС. При температурі носія в подавальному трубопроводі більше, ніж на 3-4 оС від температури, передбаченої графіком, оплачується тільки теплова енергія, підрахована по температурі теплоносія в подавальному трубопроводі за температурним графіком.".

Відповідач проти такої редакції п. 8.6 не заперечував, проте просив додатково включити положення, зазначене вище.

Апеляційний господарський суд в частині вирішення спору щодо врегулювання розбіжностей, що виникли при укладенні пунктів спірного договору щодо нарахування пені і штрафу, дійшов висновку, що слід об'єднати обидві редакції сторін і викласти п. 8.3 у редакції наступним чином: "8.3. За порушення строків постачання теплової енергії по договору або постачання останньої не в повному обсязі, або неналежної якості, Теплогенеруюча організація оплачує Споживачу пеню у розмірі 0,1 % від вартості спожитої теплової енергії за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 днів додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної вартості.

За порушення строків оплати теплової енергії по договору Споживач оплачує Теплопостачальній організації пеню у розмірі 0,1 % від вартості спожитої теплової енергії, надання якої було порушене, за кожний день прострочки, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, а за прострочення понад 30 днів - додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної вартості".

При цьому колегія суддів касаційної інстанції враховує, що за порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарським кодексом України, іншими законами та договором (ч. 2 ст. 193, ч. 1 ст. 216 та ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з ч. 2 ст. 217 Господарського кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання, або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання зобов'язання як пеня та її розмір встановлені ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України, ст.ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

В пункті 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 № 14 роз'яснено, що пеня, за визначенням частини третьої статті 549 Цивільного кодексу України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання. Застосування іншого виду неустойки - штрафу до грошового зобов'язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі, притому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. В останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.

Крім того, вирішуючи питання про врегулювання розбіжностей щодо спірних умов договору в частині відповідальності сторін слід виходити з принципів справедливості, добросовісності та розумності.

Враховуючи викладене колегія суддів касаційної інстанції вважає, що висновок апеляційного господарського суду про те, що слід об'єднати обидві редакції сторін пунктів щодо нарахування пені і штрафу, зроблений з дотриманням юридичної рівності та балансу інтересів сторін договору, тоді як п. 8.3 в редакції позивача, на якій він наполягає в касаційній скарзі, передбачає відповідальність лише для відповідача, як виробника та постачальника теплової енергії, і не встановлює відповідальності для споживача (позивача) за порушення строків оплати теплової енергії, що може стимулювати до невиконання зобов'язання та мати негативні наслідки для сфери господарських правовідносин.

Колегія суддів також звертає увагу, що право учасників господарських відносин встановлювати інші ніж передбачено Цивільним кодексом України види забезпечення виконання зобов'язань визначено частиною 2 ст. 546 Цивільного кодексу України, що узгоджується із свободою договору встановленою ст. 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В іншій частині постанова суду апеляційної інстанцій не оскаржується жодною зі сторін; сторони погодилися з тією редакцією пунктів договору, яка була викладена господарським судом апеляційної інстанції; з огляду на свободу договору, яка встановлена ст. 627 Цивільного кодексу України, колегія суддів касаційної інстанції не вбачає підстав для скасування чи зміни постанови апеляційного господарського суду.

Керуючись ст.ст. 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу залишити без задоволення, постанову Одеського апеляційного господарського суду від 16.08.2017 - без змін.

Головуючий суддя Могил С.К.
Судді: Вовк І.В.
Палій В.В.