РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.12.2017Справа № 910/17155/17

За позовом Комунального підприємства "Київпастранс" в особі філії "Дарницьке трамвайне ремонтно-експлуатаційне депо"

до Фізичної особи-підприємця Самоткан Ігоря Миколайовича

про стягнення 51 770,20 грн., -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Рощахівська-Чантурідзе С.А. (представник за довіреністю №06-5/502 від 19.10.2017р.);

від відповідача: Лисиця О.В. (представник за довіреністю № 2393 від 09.11.2017р.);

- Самоткан І.М. (особисто).

Обставини справи:

Комунальне підприємство "Київпастранс" в особі філії "Дарницьке трамвайне ремонтно-експлуатаційне депо" (надалі - позивач) звернулось до суду з позовною заявою про стягнення з Фізичної особи-підприємця Самоткан Ігоря Миколайовича (надалі - відповідач) суми заборгованості за Договором № 03/15-п про надання послуг по зберіганню майна від 01.10.2015р. в розмірі 51 770,20 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем протягом дії договору та користування переданим йому приміщенням не відшкодовано суми земельного податку за період з червня 2016р. по квітень 2017р., внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість.

Відповідач надав для долучення до матеріалів справи письмовий відзив на позовну заяву, відповідно до якого заперечує проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що в нього відсутнє зобов'язання перед позивачем по сплаті грошових коштів, оскільки ані договором, ані жодним нормативно-правовим актом не передбачено відшкодування відповідачем сум земельного податку пропорційно виділеній площі, як про те зазначає позивач, у зв'язку з чим вважає вимоги позивача безпідставними та просить суд відмовити в їх задоволенні.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.10.2017р. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі, розгляд призначено на 14.11.2017р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.11.2017р. у зв'язку з неявкою представника позивача в судове засідання, розгляд справи відкладено до 28.11.2017р.

В судовому засіданні 28.11.2017р. судом оголошено перерву до 05.12.2017р.

Зважаючи на те, що в матеріалах справи міститься достатньо доказів, які сприяють всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 05 грудня 2017 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.10.2015р. між позивачем (виконавець) та відповідачем (замовник) укладено Договір № 03/15-п про надання послуг по зберіганню майна (надалі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого виконавець виділяє замовнику приміщення для розміщення його майна, за адресою: м. Київ, вул. П.Усенка, 7/9, загальною площею 180,0 кв.м. (послуги) на підставі акту прийому-передачі, а замовник, за змістом п. 1.2. Договору, розміщує своє майно у виділеному приміщенні та своєчасно і в повному обсязі сплачує вартість наданих послуг на умовах договору.

Вартість послуг, відповідно до п. 2.1. Договору в редакції Додаткової угоди № 2 від 23.05.2016р., становить 11 880,00 грн. на місяць, у тому числі ПДВ 1 980,00 грн., без урахування відшкодування комунальних послуг.

Як передбачено в п. 2.3. Договору вартість комунальних послуг розраховується виконавцем і надається замовнику окремим рахунком до сплати.

В п. 2.4. Договору сторони домовились, що замовник, не пізніше 20 числа поточного місяця сплачує вартість наданих послуг виконавцю згідно наданого рахунку.

В Додатковій угоді № 1 від 31.12.2015р. до договору сторони дійшли згоди продовжити термін дії договору до 31.12.2016р. та доповнити договір п. 6.4. такого змісту: «після закінчення терміну дії договору він пролонгується на такий же період, якщо при цьому жодна із сторін за 30 днів до його закінчення не заявила іншій стороні про розірвання договору, без обмеження кількості разів продовження».

Як видно з матеріалів справи, позивачем передано, а відповідачем прийнято приміщення для розміщення товарно-матеріальних цінностей, площею 180,0 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. П.Усенка, 7/9, що підтверджується актом приймання-передачі приміщення від 01.10.2015р., який підписаний обома сторонами та скріплений їхніми печатками.

Матеріалами справи також підтверджується (акт приймання-передачі приміщення від 30.04.2017р., який підписаний обома сторонами та скріплений їхніми печатками) повернення відповідачем приміщення, площею 180,0 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. П.Усенка, 7/9 та прийняття його позивачем.

Як зазначає позивач та підтверджується матеріалами справи в період дії договору, а саме з червня 2016р. по квітень 2017р. відповідачеві нараховано та включено у відповідні акти надання послуг суми по відшкодуванню податку на землю в загальному розмірі 53 774,47 грн. Частина актів надання послуг протягом спірного періоду також підписана відповідачем та скріплена його печаткою, а частина актів разом з рахунками на оплату направлена відповідачеві для підписання (докази направлення та отримання актів відповідем містяться у матеріалах справи).

За твердженнями позивача, відповідачем оплачено 2 004,27 грн. відшкодування сум земельного податку, внаслідок чого у останнього утворилась заборгованість перед позивачем на суму 51 770,20 грн.

У зв'язку з тим, що відповідачем повністю не відшкодовано сум земельного податку в період з червня 2016р. по квітень 2017р., позивач звернувся до суду з даним позовом.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором послуг.

Частиною 1 ст. 901 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

В силу положень ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України замовник зобов'язаний оплатити надані йому послуги в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Предметом позову у даній справі є вимога позивача щодо стягнення з відповідача 51 770,20 грн. відшкодування сум земельного податку за період з червня 2016р. по квітень 2017р.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що відповідач щомісячно сплачує відшкодування земельного податку пропорційно виділеній площі на підставі виставлених рахунків.

При розгляді даної справи суд виходить з того, що за змістом ст. ст. 6, 627 - 628, 638 Цивільного кодексу України, ст. ст. 42, 180 Господарського кодексу України, з яких випливає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства, зважаючи на факт виконання сторонами зобов'язань по договору, про що сторонами не заперечується, суд дійшов до висновку про укладення між сторонами договору з погодженням всіх його умов, які ним обумовлюються.

Разом з тим, судом встановлено, що укладений між сторонами договір не містить положень (пунктів) щодо обов'язку відповідача відшкодовувати суми земельного податку пропорційно займаній площі.

У відповідності до статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

Статтею 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" визначено, що до житлово-комунальних послуги віднесені зокрема: комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо).

Враховуючи приписи наведених вище норм чинного законодавства відшкодування сум земельного податку не відноситься до комунальних послуг.

В процесі розгляду справи, суд своєю ухвалою зобов'язував позивача надати нормативне обґрунтування заявлених вимог з посиланням на умови договору.

Так, у поданих суду додаткових поясненнях № 1609 від 27.11.2017р. та в судовому засіданні 05.12.2017р. позивачем зазначено, що умовами договору № 03/15-п про надання послуг по зберіганню майна від 01.10.2015р. відшкодування суми земельного податку замовником виконавцю не передбачено, а тому нормативного обґрунтування заявлених вимог з посиланням на умови договору представник позивача надати не може.

За змістом ч. 1 ст. 35 ГПК України обставини, які визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, можуть не доказуватися перед судом, якщо в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Як передбачено в 2.5-1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" визнання обставин може здійснюватися учасниками судового процесу:

- в письмовій формі шляхом зазначення про таке визнання у позовній заяві, відзиві на позовну заяву, поданих суду заяві, клопотанні, листі тощо;

- в усній формі під час надання суду усних заяв, клопотань і пояснень; у такому разі про визнання обставин зазначається у протоколі судового засідання. За необхідності суд може зажадати від учасника судового процесу подання відповідної заяви, клопотання, пояснення в письмовій формі.

Про визнання обставин може свідчити й зміст поданих суду письмових документів: претензій та відповідей на них, листів та інших письмових звернень учасників судового процесу один до одного (наприклад, лист, надісланий у відповідь на претензію, в якому зазначається про повне або часткове визнання заявленої до стягнення заборгованості).

Таким чином, позивачем при розгляді даної справи підтверджено те, що умовами договору відшкодування сум земельного податку відповідачем не передбачено, як і неможливість у встановленому законом порядку обґрунтувати заявлені ним вимоги.

Суд також не вбачає у даному випадку в діях відповідача (підписання відповідних актів надання послуг, часткова оплата відповідачем вартості послуг, 2 004,27 грн. з яких позивачем було зараховано в оплату відшкодування сум земельного податку) схвалення правочину, оскільки з суті самого договору або акту цивільного законодавства не передбачено обов'язку відшкодування сум земельного податку відповідачем, що відповідало волевиявленню останнього при укладенні договору та не заперечується позивачем.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторони повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

За загальним правилом, обов'язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості.

Положеннями ст. 34 ГПК України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з ст. 1 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Разом з тим, звертаючись з даним позовом до суду позивач не довів порушення відповідачем своїх прав і охоронюваних законом інтересів, як необхідної умови для їх захисту в судовому порядку.

Підсумовуючи вищенаведене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наявних у справі доказів, суд не знаходить підстав для задоволення даного позову.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України у зв'язку з відмовою в позові, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 11.12.2017р.

Суддя С.М. Морозов