ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.12.2017р.

Справа № 914/2094/17

Розглянувши матеріали справи

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрокультура Мостиська»,м.Мостиська

до відповідача-1: Золотковицької сільської ради Мостиського району Львівської області, с.Золотковичі

до відповідача-2 : Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Каменяр», с.Крисовичі.

про визнання нікчемного правочину недійсним

В судове засідання зявились:

від позивача: ОСОБА_1 представник за довіреністю

від відповідача-1 : ОСОБА_2 адвокат

від відповідача-2 : ОСОБА_3 представник за довіреністю

суддя Березяк Н.Є.

при секретарі Кравець О.І.

Представникам сторін розяснено права та обовязки, передбачені ст. ст. 20, 22 ГПК України.

Суть спору: на розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрокультура Мостиська» до Золотковицької сільської ради Мостиського району Львівської області та до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Каменяр» про визнання нікчемного договору недійсним.

Розгляд справи відкладався з підстав, зазначених в ухвалі суду.

В судових засіданнях представник позивача свої позовні вимоги підтримав з підстав і мотивів, викладених в позовній заяві та матеріалах справи. В обґрунтування позовних вимог посилається на ті обставини, що оскаржуваний договір про передачу в управління спадщиною порушує публічний порядок, оскільки на підставі нього передано відповідачу-2 земельні ділянки площею 324,49 га, хоча насправді на території Золотковицької сільської ради реально знаходиться лише 216,00 га земель, щодо яких є чинний договір на управління спадщиною укладений з позивачем. З огляду на наведене, позивач просить визнати нікчемний договір недійсним.

Представник Золотковицької сільської ради проти позову заперечив з підстав і мотивів, викладених у відзиві на позов. В обґрунтування своїх заперечень посилається на ті обставини, що станом на момент укладення договору на управління спадщино, попередній договір з позивачем вже припинив свою дію, а відтак, просить в задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача-2 проти позову заперечив, з підстав і мотивів, викладених в запереченні на позов та наданих усних поясненнях по суті заявлених позовних вимог. В обґрунтування своїх заперечень посилається на те, що оскаржуваний договір жодним чином не порушує права позивача, оскільки на час його укладення, попередній договір, укладений між Золотковицькою сільською радою і позивачем вже припинив свою дію.

04.12.2017 року в судовому завданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Суд заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, встановив наступне:

21.12.2015 р. Золотковицькою сільською радою було прийнято рішення №2 «Про укладення договорів управління спадщиною ( неуспадкованих часток (паїв) площею 465,54 га, що розташовані на території Золотковицької сільської ради Мостиського району Львівської області.

На підставі зазначеного рішення, 01.01.2016р. між ТОВ «Агрокультура Мостиська» та Золотковицькою сільською радою було укладено договір на управління спадщиною терміном до зявлення спадкоємців або прийняття спадщини, а у випадку визнання спадщини відумерлою до набрання законної сили відповідним рішенням суду. У звязку з оформленням спадкоємцями спадщини, до зазначеного договору вносились зміни. На момент звернення до суду площа не успадкованих часток, які передані в управління товариства складає 216,00 га.

За твердженням позивача, ТОВ «Агрокультура Мостиська» належним чином виконує умови договору та сплачує всі платежі за договором вчасно та в повному обсязі. А оскільки не наступили обставини, які зумовили б припинення договору, то останній є чинним та продовжує свою дію.

В той же час, на підставі рішення Золотковицької сільської ради №3 від 21.07.2017 року , між Золотковицькою сільською радою (Установник управління) та ТзОВ «Каменяр» (Управитель) було укладено договір на управління спадщиною від 19.08.2017 року відповідно до якого Установник управління передає а Управитель приймає в управління майно померлих осіб, а саме : земельні ділянки загальною площею 324,49 га., які знаходяться на території Золотковицької сільської ради.

Як стверджує позивач, Золотковицька сільська рада прийняла рішення та уклала відповідний договір про передачу в управління спадщиною ТзОВ «Каменяр» земельних ділянок, які відповідно до рішення сільської ради від 21.12.2015 року та договору на управління спадщиною від 01.01.2016 року уже були передані в управління ТзОВ «Агрокультура Мостиська».

Посилаючись на ч.1,2 ст.228 ЦК України позивач зазначає, що зазначений вище правочин порушує публічний порядок і є нікчемним, оскільки спрямований на порушення його майнових прав та обовязків щодо управління спадщиною і просить визнати його недійсним.

Проаналізувавши всі обставини та матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення.

При прийнятті рішення, суд виходив з наступного:

Загальні правові засади визнання правочину недійсним визначені у ст. 215 ЦК України, частина 1 якої передбачає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 3 вищенаведеної правової норми визначено, що у разі, коли недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Схожі за змістом положення містить і ст. 207 ГК України, відповідно до якої господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦКУ недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору.

Дослідивши матеріали справи та подані позивачем докази в обґрунтування позовних вимог судом встановлено, що позивач посилається на нікчемність правочину з підстав порушення свого права на управління спадковим майном, переданого йому по Договору від 01.01.2016 року.

Доводи позивача необґрунтовані і спростовуються матеріалами справи.

Як вже зазначалося раніше, 01 січня 2016 року між ТзОВ «Агрокультура Мостиська» та Золотковицькою сільською радою укладено договір на управління спадщиною.

У відповідності до умов зазначеного договору, викладених у п.1.1, 7.1 відповідач - 1 передає, а позивач приймає в управління майно померлих, яке потребує окремого утримання, догляду строком до з'явлення спадкоємців або прийняття спадщини, а у випадку визнання спадщини відумерлою - до набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Умовами п. 7.3 договору передбачено, що у разі відмови однієї сторони від договору на управління спадщиною вона повинна письмово повідомити другу сторону про це за десять днів до припинення договору.

08 серпня 2017 року Золотковицька сільська рада своїм листом за вихідним №161 повідомила ТзОВ «Агрокультура Мостиська» про відмову від договору на управління спадщиною укладеного 01 січня 2016 року.

Виходячи із змісту листа за вихідним №298/09 від 15 серпня 2017 року позивач отримав вищезгаданого листа відповідача - 1 про відмову від договору на управління спадщиною укладеного 01 січня 2016 року.

Статтею 188 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) передбачено, що зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Отже, за змістом наведеної норми, розірвання господарського договору може бути вчинено як за згодою сторін, так і у разі односторонньої відмови від нього. За загальним правилом, розірвання договору в односторонньому порядку не допускається, однак окремі договірні відносини допускають можливість одностороннього розірвання договору. Повноваження сторони на одностороннє розірвання договору можуть бути встановлені законом або безпосередньо в договорі.

Одностороння відмова від договору не потребує узгодження та як самостійний юридичний факт зумовлює його розірвання.

Розірванням договору є припинення договірного зобов'язання, тобто зникнення правового зв'язку між сторонами договірного зобов'язання на підставах, встановлених у законі або договорі, та припинення їхніх прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 1044 ЦК України та у відповідності до умов, які містяться у п. 7.3 договору від 01 січня 2016 року передбачена можливість односторонньої відмови від договору його сторонами.

Таким чином, законом та умовами договору від 01 січня 2015 року надано право відмовитися в односторонньому порядку від договору у будь-який час до закінчення строку на який укладений договір і визначене цією нормою право не може бути обмежене. Договір від 01 січня 2016 року може бути розірваний в результаті односторонньої відмови від нього у повному обсязі, тобто в результаті вчинення стороною договору одностороннього правочину, який тягне припинення зобов'язань його сторін.

Згідно положень ч.3 ст. 651 ЦК України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Відповідно до ч. 2 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

Як вже зазначалося раніше, Золотковицька сільська рада скеровувала ТзОВ «Агрокультура Мостиська» лист про відмову від договору, який позивачем отриманий, що підтверджується листом товариства № 298/09 від 15.09.2017 року, адресованому сільському голові.

Враховуючи, що така одностороння відмова від договору (розірвання), з огляду на положення ст. ст. 653, 1044 ЦК України, не потребує узгодження з позивачем, то договір на управління спадщиною від 01 січня 2016 року є припиненим, а відтак, укладення договору з іншою юридичною особою жодним чином не порушує права позивача. Інших доказів порушення його прав, укладенням оспорюваного договору, позивач суду не надав.

Відповідно до ч.1 ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу субєкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушення.

Згідно п.1 ч.1 ст.2 ГПК України господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Матеріалами справи не підтверджено порушення прав позивача, за захистом яких він звернувся з позовом.

Не заслуговує на увагу суду твердження позивача про нікчемність спірного договору від 19.08.2017 р. з тієї підстави, що останній порушує публічний порядок. Зокрема, в обґрунтування нікчемності такого договору позивачем не було представлено суду належних та допустимих доказів, а лише саме покликання на ст. 228 ЦК України, не може бути достатньою підставою для висновку про нікчемність цього договору.

Разом з тим, як свідчить зміст постанови Верховного суду України №6-78 цс13 від 25.12.2013 року , для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору недостатньо встановити лише факт порушення положень законодавства України укладанням даного договору. Для задоволення вимог також потрібно встановити і факт порушення прав позивача, оскільки в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право.

Відповідно до ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 43 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

З огляду на викладене, виходячи з положень чинного законодавства України, матеріалів та обставин справи, враховуючи практику застосування законодавства вищими судовими інстанціями, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не обґрунтовані і не підлягають до задоволення.

Керуючись 3,4,41,42,43,44;45,46,12,32,33,34,35,36,43,49,82,84,85 ГПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено протягом 10 днів до Львівського апеляційного господарського суду.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 06.12.2017 року.

Суддя Березяк Н.Є.