ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.12.2017р. Справа № 917/1932/17

за позовом Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго", 36008, м. Полтава, вул. Комарова, 2а

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, 36020, АДРЕСА_1

про стягнення 6 228,20 грн,

Суддя Киричук О.А.

Представники :

від позивача: Стасовська Н.І., дов. № 29-14/1 від 03.01.2017р.

від відповідача: ОСОБА_1, паспорт НОМЕР_2, виданий 02.01.2001р..

Розглядається позов про стягнення 6 228,20 грн заборгованості, з яких: 2 941,99 грн. основного боргу за договором на відпуск теплової енергії у вигляді гарячої води № 2547 від 26.02.2007р., 77,96 грн. 3% річних, 266,26 грн. інфляційних, 2 941,99 грн. пені.

Позивач в обґрунтування позову вказує, що відповідач не виконав належним чином свої договірні зобов'язання, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка до цього часу не погашена.

Представник позивача наполягає на задоволенні позовних вимог за обґрунтуванням наведеним у позовній заяві.

Відповідач відзив на позов, в судовому засіданні повідомив, що позов не визнає в частині нарахування пені.

Керуючись ст. 75 ГПК України, суд вважає за можливе розглянути справу і вирішити спір за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представника позивача, суд встановив:

Як вбачається з матеріалів справи, між ОКВПТГ "Полтаватеплоенерго" (позивачем) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (відповідачем) укладено договір на відпуск теплової енергії у вигляді гарячої води № 2547 від 26.02.2007р. (далі - Договір).

Відповідно до п.1 даного Договору позивач (теплопостачальна організація) зобов"язався постачати теплову енергію у вигляді гарячої води з метою забезпечення опалення приміщень споживача (відповідача) до межі розподілу будівлі по АДРЕСА_3 - майстерня по ремонту взуття).

Згідно п. 21 Договору він для опалення заключений на період по 01.03.2007р. по 31.12.2011р. і вважається продовженим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення його строку його дії не буде письмово заявлено однією із сторін.

Доказів про припинення строку дії договору сторони суду в порядку ст. 33 ГПК України не надали, отже договір є діючим.

Пунктом 13 укладеного між Позивачем та Відповідачем Договору визначено, що облік споживання теплової енергії на опалення визначається розрахунковим способом відповідно до теплового навантаження об'єктів згідно СНиП 2.04.05-91 «Отопление, вентиляція и кондиционирование», з урахуванням середньомісячної температури зовнішнього повітря, визначеної згідно СНиП 2.01.01-82 «Строительная кліматологія» та наведений в п. З Додатку «Розрахунок обсягу теплової енергії», який є невід'ємною частиною Договору (в редакції Додаткової угоди № 4 від 10.10.2011 року). Розрахункове теплове навантаження на опалення вказаного приміщення складає 0,000553 Гкал/год.

Оплата за опалення проводиться за фактичну використану кількість теплової енергії.

У місяці, наступному за розрахунковим, Позивач (Теплопостачальна організація) визначає фактичний обсяг відпущеної теплової енергії за розрахунковий період з урахуванням фактичної температури зовнішнього повітря і надає Відповідачу (Споживачу) рахунок та акт приймання-передачі теплової енергії.

У разі, якщо обсяг фактично спожитої теплової енергії перевищує зазначений в договорі, кінцевий розрахунок вартості такого перевищення проводиться Споживачем не пізніше 15 числа місяця, наступного за розрахунковим.

Відповідно до розділу «Розрахунки за користування тепловою енергією» Договору розрахунки за відпущену теплову енергію проводяться відповідно до тарифів, встановлених уповноваженим органом та діючих на період постачання теплової енергії, на підставі виконаних розрахунків відповідно до теплових навантажень. Розрахунковим періодом є календарний місяць. До Відповідача застосовуються чинні тарифи для інших споживачів (п. 13 Договору в редакції Додаткової угоди № 4 від 10.10.2011 року).

Всі розрахунки по Договору проводяться на підставі рахунку, виписаного теплопостачальною організацією споживачу з обов'язковим застосуванням чинних тарифів.

Відповідно до п. 14 Договору, оплата вартості теплової енергії, визначеної розрахунковим способом проводиться споживачем плановим платежем до 30 числа поточного місяця.

Факт отримання споживачем теплової енергії фіксується щомісячно актом приймання-передачі теплової енергії, який складається обома сторонами відповідно до вимог чинного законодавства і Договору.

У разі неповернення споживачем акту приймання-передачі теплової енергії в 5-денний термін, як це передбачено п. 15 Договору він, підписаний теплопостачальною організацією в односторонньому порядку, вважається оформленим відповідно до вимог чинного законодавства і підтверджує факт надання споживачу теплової енергії (в редакції Додаткових угод № 3).

Позивач вказує, що на виконання умов договору він здійснював постачання відповідачу теплової енергії в період з березня 2015 року по квітень 2017 року.

В підтвердження факту надання теплової енергії позивач надав акти приймання-передачі теплової енергії за вказаний період.

Вказані акти не підписано відповідачем. Позивач направляв вищевказані акти приймання-передачі теплової енергії відповідачу, проте відповідач їх не підписав та не повернув. В зв'язку з цим відповідно до умов договору вказані акти підписані позивачем в односторонньому порядку, вважаються оформленим відповідно до вимог чинного законодавства і підтверджують факт надання споживачу теплової енергії.

Позивачем відповідно до умов договору були виставлені рахунки на оплату відповідачем теплової енергії та надіслані відповідачу (копії рахунків - в матеріалах справи).

Факт направлення відповідачу актів приймання-передачі теплової енергії та рахунків на оплату підтверджується наданими позивачем копіями реєстрів рахунків та актів приймання-передачі теплової енергії за період з березня 2015 року по квітень 2017р.

Відповідач за теплову енергію не розрахувався, в зв'язку з цим виникла заборгованість в сумі 2 941,99 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача.

При винесенні рішення суд виходив з наступного.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах ставляться (ст. 193 Господарського кодексу України).

Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно повинно бути виконане у встановлений строк (термін).

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про теплопостачання" - сфера теплопостачання є сферою діяльності з виробництва, транспортування, постачання теплової енергії споживачам. Цей Закон регулює відносини, що виникають у зв'язку з виробництвом, транспортуванням, постачанням і використанням теплової енергії, державним наглядом (контролем) у сфері теплопостачання, експлуатацією теплоенергетичного обладнання та виконанням робіт на об'єктах у сфері теплопостачання суб'єктами господарської діяльності незалежно від форми власності (ст. 2 Закону).

Відносини між суб'єктами діяльності у сфері теплопостачання регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ст. З Закону).

Відповідно до ч. 2 ст. 25 Закону, теплопостачальні організації зобов'язані забезпечувати надійне постачання обсягів теплової енергії відповідно до умов договору та стандартів.

Цьому обов'язку кореспондує обов'язок споживачів теплової енергії визначений статтею 19 цього Закону, згідно якого споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що у даному випадку мало місце порушення договірних зобов'язань відповідачем щодо оплати за спожиту теплову енергію і позовна вимога про стягнення основного боргу в сумі 2 941,99 грн. є правомірною, обґрунтованою та підлягає задоволенню.

За ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов"язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Ст. 612 ЦК України встановлює, що боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов"язання, якщо він не почав його виконувати або не виконав його у строк, встановлений договором.

Відповідно до п. 6 ст. 231 Господарського кодексу України, Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов"язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 625 ЦК України визначає обов"язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов"язання, на вимогу кредитора сплатити грошову суму з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно п. 16 Договору на суму заборгованості Позивачем нараховано Відповідачу пеню в розмірі 1 % від суми заборгованості за кожен день прострочення, починаючи з грудня 2016 року по квітень 2017 року відповідно до Закону України «Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги», в розмірі 2 941,99грн.; та відповідно до ст. 625 ЦК України, 3% річних, починаючи з квітня 2015 року по жовтень 2017 року, в розмірі 77,97 грн.; інфляційні втрати за період з травня 2015 року по вересень 2017 року в розмірі 266,26 грн.

Приймаючи до уваги, що судом встановлено прострочення відповідачем грошового зобов"язання, вимоги позивача про стягнення річних та інфляційних втрат, суд визнає правомірними та такими, що підлягають задоволенню, оскільки період їх нарахування та розмір є обґрунтованим.

Перевіривши розрахунок позивача в частині вимог про стягнення пені суд прийшов до висновку, що він є вірним, заявлений розмір пені відповідає вимогам п. 6 ст. 232 ГК України, Закону України «Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги».

В судовому засіданні відповідач повідомив, що позов не визнає в частині нарахування пені, посилаючись на тяжке фінансове становище, та вважаючи, що здійснені позивачем нарахування надмірно великі.

Відповідно до норм ст. 83 ГПК України, ст. 233 ГК України, ст. 551 ЦК України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання. Суду надано право зменшувати розмір штрафних санкцій у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов"язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов"язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Крім цього, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

У пункті 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України" зазначено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язання, причин неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків), тощо.

Крім того, у п. 7 оглядового листа Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань (за матеріалами справ, розглянутих у касаційному порядку ВГСУ)" від 29.04.2013р. №01-06/767/2013 зазначено, що положеннями частини першої статті 233 ГК України передбачено, що у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов"язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов"язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Зазначені норми законодавства ставлять право суду на зменшення неустойки в залежність від співвідношення її розміру і збитків.

Таким чином, суд має право, виходячи з конкретних обставин справи, зменшити розмір штрафних санкцій, але не звільняти повністю боржника від їх сплати.

Враховуючи наведене, інтереси позивача, а також те, що боржник не звільнений від відповідальності за неналежне виконання договірних зобов"язань, беручи до уваги те, що заявлені до стягнення штрафні санкції є, на думку суду, надмірно великими, керуючись інтересами як боржника, так і кредитора, суд вважає за доцільне скористатись наданим йому ч. 3 ст. 551 ЦК України, ч. 1 ст. 233 ГК України, п. 3 ч. 1 ст.83 ГПК України правом та зменшити розмір нарахованого позивачем штрафу на 50%, тобто до 1471,00 грн.

За викладеного, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 2 941,99 грн. основного боргу, 77,96 грн. 3% річних, 266,26 грн. інфляційних, 1471,00 грн. пені підтверджені документально та нормами матеріального права, не спростовані відповідачем, а тому підлягають задоволенню, в іншій частині позову - відмовити.

Відповідно до ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини третьої ст. і 29 Конституції України та ст. 33, ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Судові витрати, понесені позивачем відповідно до частини 2 ст. 49 ГПК України, покладаються на відповідача.

При цьому, судом враховано, що витрати позивача, пов'язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено ( п. 4.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21 лютого 2013 року N 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України").

Керуючись ст. ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1.Позов задовольнити частково.

2.Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1; адреса: 36020, АДРЕСА_2) на користь Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго" (вул. Комарова, 2а, м. Полтава, 36008, ) 2 941,99 грн. основного боргу, 77,96 грн. 3% річних, 266,26 грн. інфляційних, 1471,00 грн. пені, 1600,00 грн. витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

3. В іншій частині позову відмовити.

Повне рішення складено 08.12.2017р.

Суддя Киричук О.А.