ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2017 року Справа № 914/392/17

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого Гольцової Л.А. (доповідач)
суддівІванової Л.Б., Козир Т.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Відділу освіти виконавчого комітету Самбірської міської ради
на постановуЛьвівського апеляційного господарського суду від 22.08.2017
у справі№ 914/392/17
Господарського судуЛьвівської області
за позовомВідділу освіти виконавчого комітету Самбірської міської ради
доФізичної особи - підприємця Долінської Ірини Миколаївни
третя особаЗахідний офіс державної аудиторської служби м. Львів
простягнення 42131,84 грн

за участю представників:

позивача: повідомлений, але не з'явився;

відповідача: повідомлений, але не з'явився;

третьої особи: повідомлений, але не з'явився;

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Львівської області від 10.05.2017 у справі №914/392/17 (суддя - Галамай О.З.) позов задоволено частково. Суд стягнув з відповідача на користь позивача 41705,75 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 22.08.2017 (колегія суддів у складі: головуючий суддя - Кравчук Н.М., судді - Матущак О.І., Мирутенко О.Л.) рішення Господарського суду Львівської області від 10.05.2017 у справі №914/392/17 скасовано в частині стягнення 41705,75 грн та в цій частині прийнято нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовлено. В іншій частині рішення залишено без змін.

Не погоджуючись з постановою апеляційного господарського суду, позивач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить ї скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Обґрунтовуючи підстави звернення з касаційною скаргою, скаржник послався на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права.

Відзиви на касаційну скаргу не надходили, що не є перешкодою для суду касаційної інстанції переглянути в касаційному порядку оскаржуване судове рішення.

Усіх учасників судового процесу відповідно до ст. 1114 ГПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

Ознайомившись з матеріалами та обставинами справи на предмет надання їм судами попередніх інстанцій належної юридичної оцінки та повноти встановлення обставин справи, дотримання норм права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Місцевим та апеляційним господарськими судами під час розгляду справи встановлено, що між позивачем (Замовник) та відповідачем (Учасник) 28.02.2014 укладено договір про закупівлю послуг за державні кошти №11-ШК, за умовами якого Учасник зобов'язався у 2014 році поставити Замовникові надані послуги, зазначені в перспективному меню, а Замовник прийняти і оплатити такі послуги: організація гарячого харчування учнів 1-4 класів та учнів пільгових категорій загальноосвітніх навчальних закладів.

Відповідно до п.6.3.3 договору, Учасник зобов'язався оплачувати за використану електроенергію, воду, газ та тепло по шкільних їдальнях згідно показників лічильників.

Державною фінансовою інспекцією Львівської області 07.10.2016 здійснено ревізію фінансово-господарської діяльності відділу освіти виконавчого комітету Самбірської міської ради Львівської області за період з 01.01.2014 по 31.08.2016, за результатами якої складено акт №03-21/15. В акті встановлено, що протягом листопада-грудня 2014 року ФОП Долінською І.М. для організації гарячого харчування в загальноосвітніх закладах м. Самбора спожито та не відшкодовано комунальних послуг на загальну суму 41 705,75 грн, в тому числі за електроенергію - 11 846,35 грн, теплову енергію - 7 325,82 грн, природний газ - 20 242,23 грн та воду - 2 291,35 грн, що є порушенням п.6.3.3 укладеного договору, вимог п.п.19,23 Порядку №228 та ст. 629 ЦК України, яким передбачено, що договір є обов'язковим до виконання сторонами в зв'язку з чим, відповідне порушення призвело до матеріальної шкоди (збитків) нанесених відділу освіти на загальну суму 41 705,75 грн.

Судами також встановлено, що 18.01.2012 між позивачем (Замовник) та ДП "Самбірський міський відділ профілактичної дезінфекції" (Виконавець) укладено договір про надання послуг з профілактичної дезінфекції №1, за умовами якого Замовник доручив, а Виконавець зобов'язався надавати наступні послуги: дератизація, дезінсекція. Дислокація об'єктів відділу освіти виконавчого комітету Самбірської міської ради включає, зокрема, такі об'єкти: гімназія, СШ №3, СШ №10.

03.05.2012 між Самбірською міською радою (Орендодавець) та ФОП Долінською І.М. (орендар) укладено три договори оренди нерухомого майна (нежитлових приміщень, будівель, споруд) комунальної власності територіальної громади м. Самбора №44/2012, №45/2012, №46/2015, за умовами яких Орендодавець передав, а Орендар прийняв в строкове платне користування нерухоме майно, на підставі рішення сесії Самбірської міської ради від 24.04.2012 №13 для використання його з метою, визначеною даним рішенням: для забезпечення гарячого харчування учнів СШ №3 (договір №44/2012), СШ №10 (договір №45/2012), Самбірської гімназії (договір №46/2015). Зазначені об'єкти знаходяться на балансі позивача.

Згідно п.4.5 та п.4.9 договорів оренди, Орендар зобов'язався утримувати орендоване майно у безпечному стані і в порядку, передбаченому санітарними, протипожежними правилами експлуатації та згідно вимог законодавчо-нормативних актів з охорони праці, особливу увагу звертаючи на оформлення фасаду та архітектурний облік будівлі, в якій знаходиться орендоване приміщення. В місячний термін з моменту укладення цих договорів укласти договори з відповідними експлуатаційними організаціями та оплачувати витрати за комунальні послуги, а також нести відповідальність по даним обов'язкам.

18.03.2014 Старосамбірською об'єднаною державною фінансовою інспекцією у Львівській області проведено ревізію фінансово-господарської діяльності відділу освіти виконавчого комітету Самбірської міської ради Львівської області за період з 01.07.2012 по 31.12.2013 за результатами чого складено акт № 38-38/4, в якому зафіксовано завищення вартості виконаних робіт у взаєморозрахунках між відділом освіти та профдезвідділом в результаті покриття витрат орендарів, в тому числі ФОП Долінською І.М. в 2012 році в сумі 426,09 грн. Внаслідок порушень ч.30 ст. 2 Бюджетного кодексу України від 08.07.2010 та п.20 Порядку №228 завдано відділу освіти матеріальної шкоди в сумі 3 323,90 грн, в тому числі 426,09 грн ФОП Долінською І.М.

В зв'язку з вищенаведеним, 04.11.2016 позивачем надіслано відповідачу претензію №01-30/921 про стягнення матеріальної шкоди на загальну суму 42 131,84 грн (41 705,75 грн відповідно до акту Державної фінансової інспекції Львівської області від 07.10.2016 №03-21/15 та 426,09 грн відповідно до акту Старосамбірської об'єднаної державної фінансової інспекції у Львівській від 18.03.2014 № 38-38/4), яка залишена відповідачем без відповіді та задоволення, що стало підставою для звернення до суду з позовом про стягнення з відповідача 42 131,84 грн матеріальної шкоди на підставі ст. 22 ЦК України та ст. 224 ГК України.

Крім того, відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності до позовних вимог про стягнення 42 131,84 грн матеріальної шкоди.

Приймаючи рішення у справі, суд першої інстанції виходив з положень ст. 11, 509, 525, 526, 530, 626, 629 ЦК України, ст. 193 ГК України та дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача 41705,75 грн за спожиті комунальні послуги протягом листопада-грудня 2014 року, оскільки в матеріалах справи відсутні докази оплати відповідачем комунальних послуг за листопад-грудень 2014 року.

В частині стягнення з відповідача 426,09 грн витрат відділу освіти на проведення дезробіт в орендованих відповідачем приміщеннях, в позові відмовлено, оскільки акт ревізії не є належним доказом порушення відповідачем договірних зобов'язань і завдання позивачем збитків, як зазначено в акті. Суд також зазначив, що позивачем не надано розрахунку заборгованості чи доказів, які б підтверджували порушення прав позивача відповідачем внаслідок невиконання або неналежного виконання останнім своїх зобов'язань щодо відшкодування зазначених вище витрат.

Що стосується заяви відповідача про застосування строку позовної давності, то місцевий господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування строку позовної давності.

Здійснюючи перегляд рішення в порядку ст. 99, 101 ГПК України, суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого господарського суду про відмову в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача 426,09 грн витрат (матеріальної шкоди) відділу освіти на проведення дезробіт в орендованих відповідачем приміщеннях та про відмову стосовно застосування до зазначених вимог строку позовної давності.

Водночас, апеляційний господарський суд не погодився з висновком суду першої інстанції відносно стягнення з відповідача 41705,75 грн за спожиті комунальні послуги протягом листопада-грудня 2014 року.

Так, судом встановлено, що позивач, звертаючись до суду з позовом просив стягнути з відповідача 42 131,84 грн матеріальної шкоди. В подальшому, 11.04.2017 позивачем подано письмове обґрунтування від 05.04.2017 № 01-30/345 щодо описки в позовній заяві, в якому зазначено, що в прохальній частині позовної заяви допущено описку, а саме сума 41 705,75 грн - це стягнення заборгованості у зв'язку з порушенням договірних зобов'язань згідно з договором закупівлі послуг за державні кошти № 11-ШК від 28.02.2014, а сума 426,09 грн - матеріальна шкода (збитки) на підставі акту ревізії №38-38/4 від 18.03.2014.

Проаналізувавши дані письмові пояснення, апеляційний господарський суд відзначив, що наведені позивачем посилання не можна вважати опискою, допущеною при формулюванні предмету та підстав позову. Фактично позивач просив змінити предмет позову.

Статтею 22 ГПК України надано право позивачу до початку розгляду господарським судом справи по суті змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

Пунктом 3.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 № 18 роз'яснено, що право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та лише у суді першої інстанції шляхом подання до суду відповідної письмової заяви, яка за формою і змістом має узгоджуватися із статтею 54 ГПК з доданням до неї документів, зазначених у статті 57 названого Кодексу.

Як дослідив та з'ясував апеляційний господарський суд, зазначені вище письмові пояснення позивача не оформлені у відповідності до вказаних статей ГПК України, зокрема відсутні докази надіслання таких письмових пояснень відповідачу.

Окрім того, як вбачається зі змісту протоколу судового засідання та ухвали Господарського суду Львівської області від 28.03.2017, судом першої інстанції було розпочато розгляд справи по суті. В судовому засіданні 28.03.2017 представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві та пояснень, наданих в судовому засіданні.

Зі змісту наступних процесуальних документів суду першої інстанції не вбачається, що письмові пояснення позивача від 05.04.2017 № 01-30/345 були прийняті судом до розгляду, проте розгляд справи по суті позовних вимог здійснено не у відповідності до заявлених позивачем норм матеріального права щодо стягнення з відповідача саме матеріальної шкоди на підставі ст. 22 ЦК України та ст. 224 ГК України.

Апеляційний господарський суд, цілком обґрунтовано звернув на зазначене увагу та вірно здійснив розгляд справи в межах позовних вимог, первісно заявлених позивачем про стягнення з відповідача 42131,84 грн саме матеріальної шкоди.

Згідно положень ч. 2 ст. 1115 ГПК України, касаційна інстанція перевіряє юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду та постанові апеляційного господарського суду.

Відповідно до абз. 2 п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення", рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору (п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6).

Частиною 1 ст. 614 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є зокрема втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ч. 1 ст. 224 ГК України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права та законні інтереси якого порушено.

Як визначено ст. 225 ГК України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються зокрема додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною. При визначенні розміру збитків, якщо інше не передбачено законом або договором, враховуються ціни, що існували за місцем виконання зобов'язання на день задоволення боржником у добровільному порядку вимоги сторони, яка зазнала збитків, а у разі якщо вимогу не задоволено у добровільному порядку, - на день подання до суду відповідного позову про стягнення збитків.

З аналізу ст. 224, 225 ГК України та ст. 22, 614 ЦК України випливає, що особа, яка порушила зобов'язання, несе цивільно-правову відповідальність, зокрема, у вигляді відшкодування збитків. Для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків необхідна наявність всіх чотирьох загальних умов відповідальності, а саме: протиправна поведінка боржника, яка полягає у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов'язання; наявність шкоди (збитки - це грошове вираження шкоди); причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою; вина боржника. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Звертаючись до суду, позивач зазначив підставою для стягнення коштів акти Державної фінансової інспекції Львівської області від 07.10.2016 №03-21/15 та Старосамбірської об'єднаної державної фінансової інспекції у Львівській від 18.03.2014 № 38-38/4.

При цьому, судом апеляційної інстанції вірно зауважено на тому, що встановлені органами державної фінансової інспекції при проведенні ревізій фінансово-господарської діяльності позивача факти підлягають доказуванню стороною та оцінці судом на загальних підставах за правилами, встановленими чинним ГПК України, тобто самі лише акти ревізії не є підставою для застосування цивільно-правової відповідальності у вигляді стягнення матеріальної шкоди та не звільняє сторону від процесуального обов'язку доводити свої вимоги іншими належними та допустимими доказами. Акти ревізії не можуть змінювати, припиняти договірні правовідносини сторін, зобов'язання, визначені договором.

Так, п. 6.3.3 договору про закупівлю послуг за державні кошти №11-ШК зобов'язує Учасника оплачувати за використану електроенергію, воду, газ та тепло по шкільних їдальнях згідно показників лічильників.

Проте, як вірно встановив суд апеляційної інстанції, умовами договору не передбачено кому саме зобов'язується Учасник оплачувати комунальні послуги та не визначено порядку такої оплати. Позивачем не надано доказів укладання відповідачем договорів з відповідними організаціями на надання та споживання комунальних послуг по шкільних їдальнях, які є предметом договору про закупівлю послуг за державні кошти від 28.02.2014 №11-ШК.

Надані позивачем рахунки, як доказ споживання відповідачем комунальних послуг на загальну суму 41 705,75 грн, які складені та виписані відділом освіти особисто, апеляційним господарським судом обґрунтовано визнано недостатніми доказами, які би підтверджували факт споживання відповідачем комунальних послуг на зазначену суму. Окрім того, суд звернув увагу на те, що позивачем не надано доказів надіслання таких рахунків відповідачу.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору (ст. 32 ГПК України).

Статтею 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на наведене, колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що позивач у встановленому порядку не довів наявність складу господарського правопорушення, який є підставою для стягнення збитків, а тому цілком вірно скасував рішення суду першої інстанції та відмовив у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача 41705,75 грн матеріальної шкоди.

Що стосується заявлених до стягнення 426,09 грн матеріальної шкоди (збитки) на підставі акту ревізії №38-38/4 від 18.03.2014 як витрати позивача на проведення дезробіт в орендованих позивачем за договорами №44/2012, №45/2012, №46/2015 приміщеннях, то суди попередніх інстанцій мотивовано відмовили в задоволенні позову в цій частині з підстав відсутності в матеріалах справи в порядку ст. 32, 33 ГПК України доказів на підтвердження порушення прав позивача відповідачем внаслідок невиконання або неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань щодо відшкодування таких витрат.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (ч. 1 ст. 43 ГПК України).

За встановлених обставин, беручи до уваги приписи ст. 22 ЦК України, ст. 224, 225 ГК України, судова колегія погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про відсутність фактичних та, відповідно, юридичних підстав для застосування до відповідача відповідальності у вигляді відшкодування матеріальної шкоди (збитків).

Колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що вищезазначені висновки суду апеляційної інстанцій відносно відмови в задоволенні позовних вимог, зроблені з дотриманням вимог ст. 43, 47, 43 ГПК України щодо повного та всебічного дослідження фактичних обставин справи і перевірки їх наявними доказами з урахуванням визначених меж позовних вимог та правильного застосування законодавства під час розгляду справи.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази (ст. 1117 ГПК України).

В частині встановлення фактичних обставин справи та переоцінки наявних доказів касаційна скарга не відповідає вимогам ст. 1117 ГПК України стосовно меж перегляду справи в касаційній інстанції.

Враховуючи межі перегляду справи в суді касаційної інстанції та повноваження останнього, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване судове рішення у даній справі відповідає вимогам матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись статтями 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,-

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Відділу освіти виконавчого комітету Самбірської міської ради залишити без задоволення, а постанову Львівського апеляційного господарського суду від 22.08.2017 у справі №914/392/17 - без змін.

Головуючий суддя Л.А. ГОЛЬЦОВА

Судді Л.Б. ІВАНОВА

Т.П. КОЗИР