РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.12.2017Справа №910/19800/17
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фактор Нафтогаз"

до Публічного акціонерного товариства "Фортуна-Банк"

про внесення змін до договору

Суддя Грєхова О.А.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: не з`явилися;

від відповідача: Печерський П.М. за довіреністю б/№ від 22.03.2017;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Фактор Нафтогаз" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Фортуна-Банк" про внесення змін до договору про надання овердрафту №04ОВ/91/951/ЮР від 27.06.2012 з подальшими змінами та доповненнями до нього, укладеного між Публічним акціонерним товариством "Фортуна-Банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фактор Нафтогаз", в частині встановлення та продовження строків (термінів) повернення кредитних коштів та сплати нарахованих за ними процентів, з встановленням порядку повернення (погашення) заборгованості по всіх видах платежів шляхом викладення окремих положень договору овердрафту в редакції, запропонованій позивачем, у зв'язку з істотною зміною обставин внаслідок загострення соціальної та економічної ситуації на сході України та проведення антитерористичної операції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.11.2017 порушено провадження у справі № 910/19800/17, розгляд справи призначено на 11.12.2017 року.

08.12.2017 представником відповідача через відділ діловодства суду подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач, заперечуючи проти позову зазначив, що позивач не довів що зміна умов договору викликана наявністю ідеальної сукупності всіх обставин, передбачених ч. 2 ст. 652 ЦК, що обов'язковою умовою для вирішення питання про зміну умов договору, враховуючи те, що відповідач є неплатоспроможним, та знаходиться під управлінням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, зміна умов договору призведе до значного зменшення ліквідаційної маси і відповідно призведе до порушення інтересів кредиторів відповідача. На підставі Правил організації статистичної звітності, що подається до НБУ, затвердженої постановою Правління НБУ від 01.03.2016 № 129 АТ «Фортуна-Банк» у встановленому порядку направило на електронну адресу НБУ Звіт про пов'язаних з банком осіб на 01.01.2017, форма № 661.01. У відповідності до 0005 порядкового номеру групи у Звіті ТОВ «Фактор Нафтогаз» значиться під номером 000047 пов'язаної з банком особи, найменування особи, через яку визначається пов'язаність із банком - Тищенко Сергій Петрович, який є Головою Наглядової ради АТ «Фортуна-Банк».

Представник позивача в судове засідання 11.12.2017 не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Позивач про призначене судове засідання був повідомлений належним чином за адресою, яка вказана у витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією реєстру поштових відправлень суду та витягом з офіційного сайту ПАТ «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштових відправлень, з якого вбачається, що 22.11.2017 поштове відправлення за штрих кодовим ідентифікатором № 629 було вручене за довіреністю 22.11.2017.

Оскільки про поважні причини неявки в судове засідання представника позивача, суд не повідомлений, клопотань про відкладення розгляду справи від позивача не надходило, тому суд вважає, що у відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами, без участі представника позивача, яких достатньо для винесення рішення по суті.

Представник відповідача в судовому засіданні 11.12.2017 року проти задоволення позову заперечив.

На виконання вимог ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України складено протокол судового засідання, який долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 82 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 11.12.2017 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

27.06.2012р. між позивачем і відповідачем було укладено договір про надання овердрафту №04ОВ/91/951/ЮР, відповідно до п. 1.1 якого кредитор зобов'язується надавати позичальнику грошові кошти (кредит) у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, шляхом сплати з поточного рахунку позичальника, відкритого в АТ "Фортуна-Банк", розрахункових документів на суму, що перевищує залишок коштів на такому рахунку, але в межах ліміту заборгованості: з 27.06.2012 до 70000000,00 грн.; з 06.07.2012 до 50000000,00 грн., а позичальник зобов'язується повернути кредит, сплачувати проценти за користування кредитом та виконувати інші зобов'язання передбачені цим договором.

Надання кредиту здійснюється в гривнях зі сплатою 18 процентів річних (п. 1.1.1 договору).

Кінцевий строк повернення кредиту - 07.02.2013 року (п. 1.2 договору).

В подальшому між сторонами було укладено ряд додаткових угод №№1-85 до договору про надання овердрафту № 04ОВ/91/951/ЮР від 27.06.2012, відповідно до яких вносилися зміни до п. 1.1. договору овердрафту та змінювалися терміни повернення кредитних коштів.

Так, додатковою угодою № 85 до договору про надання овердрафту № 04ОВ/91/951/ЮР від 27.06.2012, внесено зміни до п. 1.1 кредитор зобов'язується надавати позичальнику грошові кошти (кредит) у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, шляхом сплати з поточного рахунку позичальника, відкритого в АТ "Фортуна-Банк", розрахункових документів на суму, що перевищує залишок коштів на такому рахунку, але в межах ліміту заборгованості до 17810000,00 грн., а позичальник зобов'язується повернути кредит, сплачувати проценти за користування кредитом та виконувати інші зобов'язання передбачені цим договором.

Також сторони домовились, викласти п. 1.2. договору в іншій редакції змінивши при цьому кінцевий строк повернення кредиту до 05.04.2017 року.

Загальний розмір заборгованості позивача за договором овердрафту, становить 17479751,21 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звертався до відповідача з пропозиціями щодо реструктуризації заборгованості за договором овердрафту, а саме в частині строків (термінів) повернення траншів (процентів за ними, комісійної винагороди і пені), у зв'язку з погіршенням становища на ринку та втратою ринку збуту на території проведення АТО, посилаючись на те, що сталася істотна зміна обставин, що унеможливлює виконання кредитних договорів на умовах, які досягнуто сторонами при їх укладенні.

Однак, сторони не дійшли згоди стосовно зміни договору.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 638 Цивільного кодексу України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

З аналізу вищевказаних приписів чинного законодавства вбачається, що істотні умови Кредитного договору, в тому числі термін його дії, визначаються лише за згодою сторін, що кореспондується з положеннями статті 627 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За загальними правилами, закріпленими в частині 1 статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Вказані положення кореспондуються з приписами частини 1 статті 188 Господарського кодексу України, згідно з якою зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

При цьому, частинами 2, 3, 4 статті 188 Господарського кодексу України передбачено, що сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Суд наголошує, що згідно зі статтями 526, 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами, а зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одночасно суд зазначає, що Цивільний кодекс України базується на принципі обов'язкового виконання сторонами зобов'язань, прийнятих на себе за договором. Можливість розірвання договору у зв'язку з істотною зміною обставин, з яких сторони виходили при укладанні договору, Кодекс пов'язує з певними визначеними випадками, на які безпосередньо вказується у статті 652 Цивільного кодексу України.

Так, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах (частина 1 статті 652 Цивільного кодексу України).

Положеннями частини 2 статті 652 Цивільного кодексу України передбачено, якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

При цьому, частиною 4 вказаної статті передбачено, що зміна договору у зв'язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Отже, зі змісту статті 652 Цивільного кодексу України вбачається, що укладаючи договір сторони розраховують на його належне виконання і досягнення поставлених ним цілей. Проте, в ході виконання договору можуть виявлятися обставини, які не могли бути враховані сторонами при укладенні договору, але істотно впливають на інтереси однієї чи обох сторін. При укладенні договору та визначені його умов сторони повинні розумно оцінювати ті обставини, при яких він буде виконуватися.

Таким чином, закон пов'язує можливість зміни договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю чотирьох умов, визначених за приписами чинного законодавства. При вирішенні спорів про розірвання договорів з підстав, передбачених статтею 652 Цивільного кодексу України, необхідним є з'ясування питань стосовно доведення у чому саме обставини, якими сторони керувалися при укладенні договору та як саме змінились і чому зміна обставин є істотною.

При цьому, сама істотна зміна обставин не є підставою для зміни договору. Вимагаючи зміни договору на цій підставі, позивач, з урахуванням вимог статті 33 Господарського процесуального кодексу України щодо обов'язку доказування, повинен довести, зокрема, впевненість сторін у момент укладення договору в тому, що така зміна обставин не настане.

Загальновідомим є те, що на час проведення антитерористичної операції з метою забезпечення підтримки суб'єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення, прийнято Закон України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" від 02.09.2014 № 1669-VII.

Відповідно до ст. 1 вказаного Закону період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14.04.2014 №405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Згідно з п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 16.12.2015 № 1035 "Про обмеження поставок окремих товарів (робіт, послуг) з тимчасово окупованої території на іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану територію" заборонено на період тимчасової окупації поставки товарів (робіт, послуг) під всіма митними режимами з тимчасово окупованої території на іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану територію.

Судом також встановлено, що рішенням Правління Національного банку України від 21.02.2017 № 89-рш "Про початок процедури ліквідації АТ "Фортуна-Банк" та делегування повноважень ліквідатора банку" розпочато процедуру ліквідації АТ "Фортуна-Банк" з 21.02.2017 р. до 21.02.2019 р. включно.

Предметом даного спору, є вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Фактор Нафтогаз" про внесення змін до укладеного з Банком договору про надання овердрафту №04ОВ/91/951/ЮР від 27.06.2012 з подальшими змінами та доповненнями до нього, укладеного між Публічним акціонерним товариством "Фортуна-Банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фактор Нафтогаз", в частині встановлення та продовження строків (термінів) повернення кредитних коштів та сплати нарахованих за ними процентів, з встановленням порядку повернення (погашення) заборгованості по всіх видах платежів шляхом викладення окремих положень договору овердрафту в редакції, запропонованій позивачем.

Обґрунтовуючи підстави позову, позивач посилається на те, що у зв'язку з загостренням соціальної та економічної ситуації на сході України і проведенням антитерористичної операції сталася істотна зміна обставин, яка виразилася у погіршенні становища на ринку та втраті певних ринків збуту для позивача (на тимчасово окупованій території Донецької та Луганської областей), що унеможливлює виконання ним кредитного договору на умовах, які було досягнуто сторонами при його укладанні, а тому на підставі ст.652 ЦК України до договору про надання овердрафту слід внести зміни шляхом продовження термінів повернення траншів по 11.09.2027р.

Проте, суд вважає, що обставини, на які послався позивач в обґрунтування позовних вимог, не є істотними в розумінні статті 652 Цивільного кодексу України, оскільки сторони знаходяться у рівних соціально-економічних умовах. Позичальник (позивач) отримавши кошти банку та використавши їх відповідно до умов Кредитного договору, несвоєчасним поверненням кредиту та процентів за його користування позбавляє іншу сторону (Банк) того, на що останній розраховував при укладенні Кредитного договору, тобто не існує порушення співвідношення майнових інтересів сторін Кредитного договору.

Суд зазначає, що по договору про надання овердрафту, навіть з урахуванням додаткових угод про тривале перенесення первісних строків погашення кредиту, кінцевий строк їх повернення настав у квітні 2017 року, тоді як з позовом у даній справі позичальник звернувся лише у листопаді 2017 року. При цьому, за договору про надання овердрафту №04ОВ/91/951/ЮР від 27.06.2012 строк погашення кредиту настав ще 07.02.2013 р.

Крім того, позивачем всупереч приписів статті 33 Господарського процесуального кодексу України не доведено понесення ним збитків від втрати певних ринків збуту для позивача (на тимчасово окупованій території Донецької та Луганської областей).

При цьому, суд звертає увагу, що втрата ринку збуту, споживачів та активів у Донецькій та Луганській областях через проведення АТО стосувалась не лише позивача, а й відповідача.

Суд не приймає до уваги доводи позивача про те, що одним з наслідків війни на сході України та проведення антитерористичної операції Національним банком України визнано знецінення національної валюти, наслідком цього стало збільшення собівартості виробництва у зв'язку з тим, що закупівля сировини для виробництва продукції здійснюється в доларах США, відтак, співвідношення інтересів сторін суттєво змінилось за умов необхідності вибірки кредитних коштів, сума яких планувалась для їх витрачання, в тому числі на закупівлю товарів, необхідних для забезпечення виробничих процесів.

Обставини, на які посилався позивач, мають загальний характер та у повній мірі стосуються обох сторін договору, а тому не можуть бути віднесені до обставин, якими сторони керувалися при укладенні оспорюваних договорів і вважали, що вони не настануть, у зв'язку з якими виконання договорів порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договорів, а тому суд підкреслює, що наведене не є підставами для внесення змін до спірних договорів.

Одночасно, суд зазначає, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку (стаття 42 Господарського кодексу України) і здійснюється на основі, зокрема, власного комерційного ризику, а тому, у даному випадку ризик зміни обставин несе позивач.

У пункті 2.6. постанови Пленуму Вищого господарського суду України 24.11.2014 № 1 "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів", також зазначено, що зміна економічної ситуації та коливання курсу іноземної валюти стосовно національної валюти України є комерційними ризиками сторін договору та не можуть бути підставами для зміни чи розірвання кредитного договору, оскільки це не є істотною зміною обставин у розумінні статті 652 ЦК України.

Аналогічну правову позицію в частині того, що економічна та політична ситуація в країні, яка призвела до нестабільності грошової одиниці України та її суттєве знецінена не є істотною зміною обставин, якими сторони договору керувалися при його укладенні, оскільки зазначені обставини носять загальний характер та стосуються обох договірних сторін, відтак, це саме по собі не може бути підставою для зміни договору в судовому порядку, неодноразово висловлювали як Верховний Суд України, так і Вищий господарський суд України під час розгляду зазначеної категорії справ.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Позивач в якості умов для істотної зміни обставин визначає такі загальновідомі суспільно-політичні події на сході України (на території Донецької та Луганської областей), як масові заворушення, захоплення будівель державних установ, проведення бойових та військових дій, які призвели до різкого погіршення умов ведення господарської діяльності Товариства в регіоні проведення АТО та втрати ним певних ринків збуту своєї продукції.

Однак, суд зауважує, що наведені позивачем обставини відносяться до форс-мажорних обставин, передбачених статтею 141 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні".

Таким чином, позивач безпідставно ототожнює форс-мажорні обставини з істотною зміною обставин, правові наслідки настання яких по-різному регулюються чинним законодавством.

При цьому, суд враховує, що згідно з ч. 4 ст. 219 ГК України сторони зобов'язання можуть передбачити певні обставини, які через надзвичайний характер цих обставин є підставою для звільнення їх від господарської відповідальності у випадку порушення зобов'язання через дані обставини, а також порядок засвідчення факту виникнення таких обставин.

Адже, договір про надання овердрафту та додаткові угоди до нього не містять положень щодо форс-мажорних обставин та звільнення боржника від господарської відповідальності в разі їх виникнення, як це передбачено ч.4 ст.219 ГК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) повинні засвідчуватися сертифікатом Торгово-промислової палати України або уповноважених нею регіональних торгово-промислових палат, наявності якого в розрізі спірних кредитних правовідносин сторін з матеріалів справи не вбачається та судами не встановлено.

У зв'язку з наведеним, суд не приймає до уваги доводи позивача про те, що попри складну політичну та соціально-економічну ситуацію на території Донецької та Луганської областей, позичальник не відмовляється від виконання своїх зобов'язань за кредитним договором, навпаки, використання позивачем такого способу захисту як внесення змін до договору має на меті саме забезпечення виконання своїх зобов'язань за кредитним договором в цілях забезпечення отримання коштів відповідачем у повному обсязі.

З огляду на те, що рішенням рішенням Правління Національного банку України від 21.02.2017 № 89-рш "Про початок процедури ліквідації АТ "Фортуна-Банк" та делегування повноважень ліквідатора банку" розпочато процедуру ліквідації АТ "Фортуна-Банк" з 21.02.2017 р. до 21.02.2019 р. включно, тобто на час пред'явлення позову Банк вже знаходився в процедурі ліквідації, на спірні правовідносини поширюються дії спеціального закону - Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", згідно п. 8 Прикінцевих та перехідних положень якого законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

Відтак, стаття 652 Цивільного кодексу України як норма загального закону має застосовуватися судами лише в частині, що не суперечить Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Зокрема, згідно імперативних приписів ч. 5 ст. 48 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд має право здійснювати реструктуризацію кредитної заборгованості на строк, що не перевищує строк ліквідації банку.

Отже, у випадку задоволення позову та внесення змін до оспорюваного договору буде фактично запроваджено реструктуризацію кредитної заборгованості Товариства на 10 років (до 11.09.2027 включно), що є грубим порушенням вимог ч. 5 ст. 48 і п.8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно зі статтею 4-2 Господарського процесуального кодексу України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі статтею 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

У відповідності до статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку, що позивач не довів наявність одночасно чотирьох умов, визначених частиною 2 статті 652 Цивільного кодексу України, які б підтверджували наявність визначених законом підстав для внесення змін до оспорюваного договору, у зв'язку з чим, на підставі встановлених під час розгляду справи обставин суд вважає заявлені позивачем вимоги необґрунтованими та такими, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

Згідно з п. 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено необґрунтованість заявлених позовних вимог, вони не підлягають задоволенню з урахуванням наведеного.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 43, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 13.12.2017

Суддя О.А.Грєхова