ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2017 року Справа № 921/181/17-г/4
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючий суддя суддіПоляк О.І.(доповідач), Коробенко Г.П., Ходаківська І.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргуТовариства з обмеженою відповідальністю "Аско"
на постановуЛьвівського апеляційного господарського суду від 31.07.2017
у справі№921/181/17-г/4 Господарського суду Тернопільської області
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Аско"
доТернопільської міської ради
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:Товариства з обмеженою відповідальністю "Автотехсервіс"
про визнання незаконним рішення Тернопільської міської ради №7/13/168 від 20.12.2016
у судовому засіданні взяли участь представники:

від позивача: Стасишин Б.І., Фольчик А.С., Цимбалюк О.Є.;

від відповідача: не з'явились;

від третьої особи: не з'явились;

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Аско" (далі за текстом - ТОВ "Аско", товариство) звернулось до Господарського суду Тернопільської області з позовом до Тернопільської міської ради (далі за текстом - міська рада) про визнання незаконним рішення Тернопільської міської ради №7/13/168 від 20.12.2016.

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 09.03.2017 порушено провадження та залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Приватне акціонерне товариство "Автотехсервіс". У подальшому, ухвалою суду від 04.05.2017 вказану третю особу замінено її правонаступником - Товариством з обмеженою відповідальністю "Автотехсервіс" (далі за текстом - ТОВ "Автотехсервіс").

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 25.05.2017 у справі №921/181/17-г/4 (суддя Бурда Н.М.), залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 31.07.2017 (головуючий суддя - Марко Р.І., судді - Костів Т.С., Желік М.Б.) у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятими у справі судовими рішеннями, Товариство з обмеженою відповідальністю "Аско" звернулось із касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення Господарського суду Тернопільської області від 25.05.2017 та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 31.07.2017, прийняти у справі нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування своєї правової позиції заявник касаційної скарги посилається на те, що прийняте радою рішення порушує його права на постійне користування земельною ділянкою, право якого підтверджується державним актом від серії ТР №12 від 11.05.1994, оскільки надана третій особі земельна ділянка частково, а саме у площі 0,1187 га, накладається на земельну ділянку, що перебуває у користуванні позивача. Товариством також наголошено на тому, що рада діяла з перевищенням наданої їй компетенції, оскільки спірна земельна ділянка відносить до земель державної власності, а відтак, міська рада розпорядись нею у порушення вимог статей 122, 141, 142, 149 Земельного кодексу України. Приймаючи рішення радою не було отримано згоди постійного землекористувача (позивача у справі), тому останнього фактично позбавили права користування спірною земельною ділянкою поза його волею. До того ж, прийняттям рішення рада обмежила використання товариством належного йому майна, розташованого в межах наявного накладення земельних ділянок - асфальтного замощення та комунікацій, які обліковуються на балансі як основні засоби виробництва. Усі ці обставини залишено поза увагою судів першої та апеляційної інстанцій, отже, за висновком заявника касаційної скарги оскаржувані ним рішення прийняті з порушенням вимог статей 12, 19, 123, 149 Земельного кодексу України.

Відповідно до протоколу Вищого господарського суду України від 04.12.2017, у зв'язку із призначенням судді Бакуліної С.В. суддею Верховного Суду на підставі Указу Президента України № 357/2017 від 10.11.2017, для розгляду касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Аско" у справі №921/181/17-г/4, проведено повторний автоматизований розподіл судової справи та визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Поляк О.І., судді - Коробенко Г.П., Ходаківська І.П.

Розглянувши матеріали касаційної скарги, заслухавши представників позивача, перевіривши повноту встановлення обставин справи та правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи, у місті Тернополі за адресою вул. Микулинецька, 40 розташовано кілька об'єктів нерухомого майна та обліковується дві земельні ділянки.

Позивач, як правонаступник підприємства Тернопільської СТО №2, що підтверджується пунктом 3.3 Статуту, має на праві постійного користування земельну ділянку площею 13067,81 га, відповідно до Державного акту серії ТР №12 від 11.05.1994, виданого на підставі рішення Тернопільської міської ради народних депутатів від 08.02.1994 № 87. Також цей факт встановлено рішенням Господарського суду Тернопільської області від 26.10.2009 у справі №6/88-1627, яке набрало законної сили.

20.12.2016 тринадцятою сесією Тернопільської міської ради сьомого скликання за результатами звернення ПрАТ "Автотехсервіс", керуючись статтями 12, 123, 124, 125, 126 Земельного кодексу України, ЗУ "Про оренду землі", враховуючи висновки постійних комісій міської ради з питань природокористування, приватизації. Продажу та оренди землі, за питань містобудування прийнято рішення №7/13/168 "Про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,2475 га за адресою вул. Микулинецька, 40 Приватному акціонерному товариству "Автотехсервіс" (далі за тестом - рішення №7/13/168, оскаржуване рішення), яким вирішено:

1. дати дозвіл приватному акціонерному товариству "Автотехсервіс" на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,2475 га в оренду терміном на п'ять років для обслуговування АЗС з магазином супутніх товарів за адресою вул. Микулинецька, 40;

2. зобов'язати ПрАТ "Автотехсервіс" в шестимісячний термін подати на затвердження технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), зазначеної в п.1 даного рішення.

Предметом спору у справі, що переглядається є вимога товариства про визнання незаконним та скасування рішення міської ради №7/13/168. Позовна вимога мотивована твердженнями про те, що суміжний землекористувач - ТОВ "Автотехсервіс" використовує земельну ділянку орієнтовною площею 0,2475 га, у яку входить і частина земельної ділянки площею 0,1187 га, що є невід'ємною складовою частиною земельної ділянки, яка перебуває у постійному користуванні ТОВ "Аско", тобто земельна ділянка накладається на земельну ділянку ТОВ "Аско" площею 0,1187 га. Саме на цій частині земельної ділянки площею 0,1187 га знаходяться асфальтне замощення та комунікації, що обліковуються на балансі ТОВ "Аско", використовувати які товариство позбавлене можливості з огляду на надання радою землі в оренду ТОВ "Автотехсервіс".

Розглядаючи спір по суті заявлених вимог, місцевий господарський суд, позицію якого підтримала апеляційна інстанція, керуючись приписами статей 21, 377 Цивільного кодексу України, статей 120, 141, 152 Земельного кодексу України, статті 35 Господарського процесуального кодексу України, з огляду на встановлені судами обставини розміщення на спірній земельній ділянці нерухомого майна, належного ТОВ "Автотехсервіс", а також оскільки позивачем уже оскаржувалось рішення міської ради, яким фактично було сформовано спірну земельну ділянку орендовану третьою особою площею 0,2475 га та рішеннями у справі №4/40/5022-387/2012 йому відмовлено у задоволенні позовних вимог, дійшов висновку про те, що оскаржуване рішення ради не порушує прав позивача, що унеможливлює задоволення позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення міської ради №7/13/168.

Переглядаючи справу у касаційному порядку, колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з висновками судів про відмову у задоволення позову у зв'язку з наступним.

Як встановлено судами, рішенням Господарського суду Тернопільської області 09.04.2012 у справі №7/86-1298 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Аско" до відповідача 1 - приватного акціонерного товариства "Автотехсервіс", відповідача 2 - виконавчого комітету Тернопільської міської ради з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів про визнання права власності на будівлю автозаправочної станції під літ. "А" загальною площею 39.8 кв.м. по вул. Микулинецька, 40 в м. Тернополі за ТОВ "Аско" у задоволенні позовних вимог - відмовлено. Рішення постановою Львівського апеляційного господарського суду від 26.07.2012 та постановою Вищого господарського суду України від 13.11.2012 залишено без мін.

Господарським судом Тернопільської області при прийнятті рішення від 09.04.2012 у справі №7/86-1289 досліджувався факт правомірності набуття права власності на АЗС по вул. Микулинецька, 40 у м. Тернополі та було встановлено, що станом на січень 2000 року час використання контейнерної АЗС, яка знаходилася на спірній земельній ділянці, закінчився, подальше її функціонування можливе було лише шляхом проведення реконструкції (будівництва) нової стаціонарної АЗС. Вказаним рішенням також було встановлено, що реконструкція АЗС по вул. Микулинецькій, 40, у м. Тернополі була здійснена за кошти АТЗТ "Автотехсервіс", про що між ТОВ "Аско" та АТЗТ "Автотехсервіс" була укладена угода про спільну діяльність від 01.09.1998 з додатками до неї. Земельна ділянка передана АТЗТ "Автотехсервіс" для будівництва АЗС на підставі оформленої для цього належним чином відповідної документації, за згодою позивача - ТОВ "Аско", як землекористувача і з дозволу на це органу місцевого самоврядування. Вказаним рішенням суду було досліджено факт прийняття новоствореного майна (АЗС) в експлуатацію у встановленому законодавством порядку.

Судами також з'ясовано, що будівля автозаправної станції площею 39,8 кв.м. за адресою: вул. Микулинецька, 40 у м. Тернополі зареєстрована на праві приватної власності за ПрАТ "Автотехсервіс", що підтверджується копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкту нерухомого майна №70968043 від 20.10.2016.

З метою оформлення земельної ділянки під належним йому майном, ТОВ "Автотехсервіс" у 2011 році звернулось до міської ради із відповідною заявою, а 19.05.2011 Тернопільська міська рада прийняла рішення 6/8/61 "Про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,25 га для обслуговування та реконструкції АЗС з магазином супутніх товарів з влаштуванням АГЗП, автомийки та прибудови побутових приміщень до операторної за адресою вул. Микулинецька, 40 ПрАТ "Автотехсервіс"", а 30.09.2011 - рішення № 6/14/33 від 30.09.2011 "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,2475 га за адресою вул. Микулинецька. 40 ПрАТ "Автотехсервіс"", згідно з яким вирішила:

1. Затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,2475 га для обслуговування та реконструкції АЗС з магазином супутніх товарів з влаштуванням АГЗП, автомийки та прибудови побутових приміщень до операторної за адресою вул. Микулинецька, 40 ПрАТ "Автотехсервіс".

2. Надати приватному акціонерному товариству "Автотехсервіс" (ід.код 23588912) в оренду терміном на 5 років земельну ділянку кадастровий номер №:09:009:0014 площею 0,2475 га для обслуговування та реконструкції АЗС з магазином супутніх товарів з влаштуванням АГЗП, автомийки та прибудови побутових приміщень до операторної за адресою вул. Микулинецька, 40.

3. Зобов'язати приватне акціонерне товариство "Автотехсервіс" оформити в місячний термін договір оренди.

28.11.2011 між Тернопільською міською радою (Орендодавець) та приватним акціонерним товариством "Автотехсервіс" (Орендар) укладено договір оренди земельної ділянки кадастровий №:09:009:0014, згідно п.1 якого орендодавець на підставі рішення Тернопільської міської ради від 30.09.2011 №6/14/33 надав, а орендар прийняв в строкове платне користування земельну ділянку несільськогосподарського призначення - землі промисловості, транспорту, зв'язку енергетики, оборони та іншого призначення, яка знаходиться у м. Тернополі по вул. Микулинецька, 40.

Пунктами 2-4 Договору встановлено, що в оренду передається земельна ділянка кадастровий №:09:009:0014 загальною площею 0,2475 га, в тому числі землі, які використовуються в комерційних цілях, разом з об'єктом - будівлею автозаправочної станції та інженерними мережами - водопроводом, електрокабелями, магістральною лінією телефонного зв'язку, побутовою каналізацією, лінією зовнішнього освітлення.

Не погоджуючись з рішеннями Тернопільської міської ради № 6/8/61 від 19.05.2011, № 6/14/33 від 30.09.2011 та укладеним на їх підставі договором оренди земельної ділянки, ТОВ "Аско" звернулось до господарського суду із позовом про визнання недійсними та скасування цих рішень та визнання недійсним договору оренди землі від 28.11.2011.

Прийнятим за результатом розгляду цих вимог рішенням Господарського суду Тернопільської області від 02.08.2012 у справі №4/40/5022-387/2012 у задоволені позову відмовлено. Рішення вступило у законну силу.

Відповідно до статті 21 Цивільного кодексу України, суд визнає незаконним і скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить законодавству і порушує цивільні права та інтереси.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позовних вимог у справі №4/40/5022-387/2012 судом встановлено, що надаючи спірну земельну ділянку (кадастровий №:09:009:0014) площею 0,2475 га в оренду ТОВ "Автотехсервіс" Тернопільська міська рада діяла у межах наданих їй повноважень не порушуючи, при цьому, прав ТОВ "Аско".

Крім цього, господарським судом при розгляді справи №4/40/5022-387/2012 також встановлено, що земельна ділянка за кадастровим №:09:009:0014, як сформований об'єкт земельних правовідносин, що вибула із постійного користування позивача - ТОВ "Аско", набула індивідуальних ознак і була передана в орендне користування ПрАТ "Автотехсервіс" відповідно до порядку, визначеного Земельним кодексом України.

Відповідно до статті 1291 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України, яке є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про незалежність судової влади" від 13.06.2007 №8 передбачено, що за змістом частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені.

Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (див. рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v Ukraine no 48553/99, § 77, від 25.07.2002; Ukraine-Tyumen v Ukraine 22603/02, §§ 42 та 60, від 22.11.2007).

Відповідно до пунктів 33, 34 рішення Європейського суду з прав людини від 19.02.2009р. у справі "Христов проти України" одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їх рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу "Брумареску проти Румунії", п. 61).

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу геs judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

Преюдиціальність - це обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акту, який вступив в законну силу.

Відповідно до частини 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно з пунктом 2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Отже, оскільки судовими рішеннями у справах №7/86-1298 та №4/40/5022-387/2012 встановлено як правомірність набуття третьою особою права власності на нерухоме майно, розташоване за адресою: м. Тернопіль, вул. Микулинецька, 40, так і розпорядження радою земельною ділянкою, площею 0,2475 га, на якій розташовано згадане майно, щодо відведення земельної ділянки та надання її в оренду у спосіб, встановлений Земельним кодексом України та у межах наданих їй повноважень, та у зв'язку з тим, що згадані судові рішення були переглянуті у апеляційному та касаційному порядку та залишені відповідними судовими інстанціями без змін, що, в силу наведених норм Конституції України, свідчить про обґрунтованість та законність висновків судів у цих справах, колегія суддів Вищого господарського суду України, переглядаючи справу №921/181/17-г/14 у касаційному порядку, позбавлена можливості ставити під сумнів наведені обставини правомірності формування земельної ділянки з кадастровим №:09:009:0014, площею 0,2475 га та надання її в оренду третій особі у справі.

Водночас, як встановлено судами, строк дії договору оренди земельної ділянки за кадастровим №:09:009:0014, який був предметом судового розгляду у справі №4/40/5022-387/2012 погоджено сторонами на 5 років, тобто до 19.12.2016.

Частиною 6 статті 33 закону України "Про оренду землі" у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. У цьому випадку укладання додаткової угоди про поновлення договору оренди землі здійснюється із: власником земельної ділянки (щодо земель приватної власності); уповноваженим керівником органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування без прийняття рішення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної або комунальної власності).

01.11.2016 ТОВ "Автотехсервіс" звернулось до орендодавця - Тернопільської міської ради з заявою про надання дозволу на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі площею 0,2475 га за адресою: вул. Микулинецька, 40 у м. Тернополі для обслуговування автозаправної станції із магазином та надання цієї земельної ділянки в оренду. Як встановлено судами, третя особа мала на меті продовжити орендні правовідносини, що склалися між нею та радою за договором оренди землі від 28.11.2011.

За результатами розгляду відповідної заяви міською радою прийнято оскаржуване позивачем рішення №7/13/168 від 20.12.2016. Розглядаючи справу, суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що земельна ділянка, яка надавалась в оренду за рішенням ради №6/8/61 від 19.05.2011, яке також було предметом судового розгляду у справі №4/40/5022-387/2012, та надана за оскаржуваним рішенням є ідентичними, як і істотні умови оренди - строк оренди та орендна плата.

Враховуючи викладене, а також продовження користування третьою особою земельною ділянкою за кадастровим №:09:009:0014, колегія суддів дійшла висновку, що фактично, рада оскаржуваним рішенням підтвердила бажання продовжувати орендні правовідносини з ТОВ "Автотехсервіс", оскільки, як з'ясовано судами та підтверджується матеріалами справи, нею уже було затверджено землевпорядну документацію та сформовано цю земельну ділянку значно раніше. У зв'язку з цим, прийняття аналогічного рішення саме про надання згоди на розробку технічної документації не може впливати на спірну земельну ділянку з кадастровим №:09:009:0014 як на об'єкт цивільних відносин, та на спірні правовідносини сторін.

Отже, відповідач та третя особа з метою продовження орендних правовідносин щодо спірної земельної ділянки не уклали додаткову угоду до договору оренди землі від 28.11.2011, а вчинили дії щодо укладення нового договору, що не суперечить нормам матеріального права, якими врегульовано спірні правовідносини сторін, однак не є доцільним.

Відтак, за наведених обставин, враховуючи преюдиційні факти, встановлені судовими рішеннями у справах №7/86-1298 та №4/40/5022-387/2012, а також дійсні правовідносини сторін, колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів не може погодитись із доводами товариства стосовно недотримання радою положень статей 122, 141, 142, 149 Земельного кодексу України при прийнятті оскаржуваного рішення щодо перевищення повноважень в частині розпорядження землями державної, а не комунальної власності, з огляду на те, що за приписами статей 1, 2 Господарського процесуального кодексу України звернення до суду обумовлене у першу чергу порушення прав позивача у справі. Водночас, позивачем не наведено обставин щодо надання йому державою права представляти її інтереси у суді щодо захисту прав на землю, оскільки надаючи в оренду, за твердженням позивача, земельну ділянку державної власності, рада у першу чергу порушила б права держави на землю.

Доводи стосовно того, що приймаючи рішення рада обмежила використання товариством належного йому майна, розташованого в межах наявного накладення земельних ділянок - асфальтного замощення та комунікацій, які обліковуються на балансі як основні засоби виробництва колегія суддів також відхиляє як такі, що не підтверджуються належними доказами. Право власності на нерухоме майно, з огляду на приписи Закону України "Про державну реєстрацію прав та їх обмежень" реєструється у встановленому законом порядку. Належних та допустимих доказів приналежності розташованого на спірній земельній ділянці іншого нерухомого майна, ні ж того, що зареєстроване за третьою особою у справі - матеріали справи не містять.

Враховуючи межі перегляду справи і повноваження касаційної інстанції щодо переоцінки доказів, встановлені статтею 1117 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваної Товариством з обмеженою відповідальністю "Аско" постанови Львівського апеляційного господарського суду від 31.07.2017.

За таких обставин, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що постанову Львівського апеляційного господарського суду від 31.07.2017 у справі №921/181/17-г/4 слід залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

У силу приписів статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за розгляд касаційної скарги покладається на скаржника.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Аско" на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 31.07.2017 у справі №921/181/17-г/4 залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 31.07.2017 у справі №921/181/17-г/4 залишити без змін.

Головуючий суддя О.І. Поляк

Судді Г.П. Коробенко

І.П. Ходаківська