КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" грудня 2017 р. Справа№ 910/17456/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Чорногуза М.Г.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства «Банк «Національні інвестиції»

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 10.10.2017

у справі № 910/17456/17 (суддя Ярмак О.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Національні інвестиції»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Майфіт»

про стягнення 106 132 397,27 грн

за участю представників:

від позивача: представник Очеретяний М.І. (довіреність №1008/03-1 від 04.12.2017);

від відповідача: не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Банк «Національні інвестиції» (надалі - ПАТ «Банк «Національні інвестиції») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Майфіт» (надалі - ТОВ «Майфіт») про стягнення 106 132 397,27 грн заборгованості за кредитним договором.

Разом із позовною заявою ПАТ «Банк «Національні інвестиції» було подано клопотання про відстрочення сплати судового збору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.10.2017 у справі № 910/17456/17 відмовлено ПАТ «Банк «Національні інвестиції» в задоволенні клопотання про відстрочення сплати судового збору, позовну заяву повернуто заявнику без розгляду.

Не погоджуючись із вищевказаною ухвалою, ПАТ «Банк «Національні інвестиції» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та передати позовну заяву на розгляд до Господарського суду міста Києва.

Підстави звернення з апеляційною скаргою скаржником обґрунтовані тим, що оскаржувана ухвала прийнята з неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи та невідповідністю висновків суду дійсним обставинам справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.11.2017 апеляційну скаргу було прийнято до апеляційного провадження, розгляд справи призначено на 06.12.2017.

У судове засідання 06.12.2017 відповідач своїх уповноважених представників не направив, про день, місце та час розгляду апеляційної скарги повідомлявся належним чином.

Вислухавши думку представника позивача, враховуючи, що відповідач не повідомив суд про поважність причин нез'явлення до суду апеляційної інстанції та не заявив клопотань про відкладення розгляду справи, з огляду на вимоги частини 2 статті 102 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої апеляційна скарга на ухвалу місцевого господарського суду розглядається протягом п'ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до провадження, колегія суддів, дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги у відсутність вказаної особи.

У судовому засіданні представник скаржника підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, ухвалу суду скасувати та передати позовну заяву на розгляд до Господарського суду міста Києва.

06.12.2017 у судовому засіданні колегією суддів апеляційного господарського суду було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 106 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на ухвали місцевого господарського суду розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення місцевого господарського суду. Окремо від рішення місцевого господарського суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали місцевого господарського суду, зокрема, про повернення позовної заяви та відмову у прийнятті позовної заяви.

Згідно зі статтею 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII Господарського процесуального кодексу України.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення та доводи представника відповідача, розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального права, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 57 Господарського процесуального кодексу України до позовної заяви додаються, зокрема, документи, які підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

Нормативно-правовим актом, який визначає правові засади справляння судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору є Закон України № 3674-VІ від 08.07.2011 «Про судовий збір».

За змістом ч. 1 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється, зокрема, за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.

Статтею 4 вказаного Закону встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Зокрема, за подання до господарського суду позовної заяви немайнового характеру судовий збір встановлюється у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 150 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. З позовних заяв немайнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1 прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» встановлено, що у 2017 році прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2017 року становить 1600,00 грн.

Таким чином, враховуючи, що позивачем було заявлено майнову вимогу в сумі 106 132 397,27 грн, місцевим господарським судом правильно встановлено, що судовий збір мав бути сплачений у розмірі 1 591 985,96 грн (106 132 397,27 х 1,5%).

Однак, як вбачається з матеріалів справи, всупереч указаним нормам законодавства, позивач не подав до суду жодних доказів на підтвердження сплати зазначеної суми судового збору.

Разом з тим, позивачем було заявлено клопотання про відстрочення сплати судового збору, звільнення від його сплати, в якому просив звільнити ПАТ «Банк «Національні інвестиції» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Національні інвестиції» Луньо Іллі Вікторовича від сплати судового збору до прийняття судом рішення у даній справі.

В обґрунтування вказаного клопотання ПАТ «Банк «Національні інвестиції» зазначало, що 01.12.2015 Правління Національного банку України прийняло постанову №253 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк «Національні інвестиції», а рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 214 від 02.12.2015 розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Банк «Національні інвестиції». При цьому, позивач зазначав, що заборгованість ПАТ «Банк «Національні інвестиції» з витрат, пов'язаних із здійсненням ліквідації, в тому числі із витрат на заробітну плату, становить 864 745,80 грн.

Крім того, позивачем було додано до клопотання копію довідки НБУ №55-007/67273 від 02.10.2017 про стан накопичувального рахунку ПАТ «Банк «Національні інвестиції», згідно якої станом на 29.09.2017 на вказаному рахунку залишок коштів становить 3,82 грн.

Відмовляючи у задоволенні клопотання позивача про відстрочення сплати судового збору, суд першої інстанції виходив з того, що подані заявником докази не є достатніми для відстрочення сплати судового збору. При цьому, у зв'язку з тим, що заявником не наведено обставин, які дають підстави вважати, що він матиме можливість сплатити судовий збір до винесення рішення по суті спору з огляду на суттєвий його розмір, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відстрочення сплати судового збору.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, а твердження скаржника вважає безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішеннях Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України», від 30.05.2013 у справі «Наталія Михайленко проти України зазначено, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг; оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

При цьому, необхідність сплати судового збору, встановлена для всіх суб'єктів нормами ГПК України, не може тлумачитися як обмеження права доступу до суду у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Невиконання заявником наведених вимог процесуального законодавства має правовим наслідком відмову у прийнятті позовної заяви до розгляду та повернення її заявнику.

Аналогічна правова позиція викладена у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001, у якому зазначено, що вимога сплати зборів цивільними судами у зв`язку з поданням позовів, які вони мають розглянути, не може вважатися обмеженням права доступу до суду.

Разом з тим, згідно зі ст. 8 Закону України «Про судовий збір» враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Відповідно до п. 3.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» єдиною підставою для вчинення господарським судом дій, зазначених у статті 8 Закону, є врахування ним майнового стану сторін.

Клопотання про відстрочення (розстрочення) сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати може бути викладене в заяві чи скарзі, які подаються до господарського суду, або окремим документом. Особа, яка заявляє відповідне клопотання, повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому порядку і розмірі.

При цьому, обґрунтування пов'язаних з цим обставин та подання доказів, котрі свідчать про неможливість або ускладнення в здійсненні оплати судового збору у встановлених законом розмірах і в строки, покладається на зацікавлену сторону.

Тобто, відстрочення сплати судового збору є правом суду, а не його обов'язком, а обґрунтування пов'язаних з цим обставин та подання доказів, які свідчать про неможливість або ускладнення в здійсненні оплати судового збору у встановлених законом розмірах і в строки, покладається на зацікавлену особу в силу вимог ст. 33 ГПК України.

Водночас, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що подані заявником докази, а саме, копія листа про надання довідки про стан рахунку та копія довідки НБУ №55-007/67273 від 02.10.2017, так само як і подані апелянтом у судовому засіданні суду апеляційної інстанції довідки НБУ №55-0007/58495 від 21.08.2017 та №55-0007/61350 від 05.09.2017, не є достатніми для відстрочення сплати судового збору. Зокрема, ПАТ «Банк «Національні інвестиції» не було надано затвердженого кошторису витрат Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на підтвердження обставин, викладених у клопотанні.

Крім того, заявником не наведено обставин та не надано доказів, які б підтверджували можливість сплати судового збору протягом визначеного законом строку розгляду позовної заяви до прийняття рішення у даній справі, а також доказів, які б свідчили про вжиття скаржником усіх необхідних заходів для своєчасної сплати судового збору.

Також колегія суддів звертає увагу, що відповідно до статті 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. Фонд є економічно самостійною установою, має самостійний баланс, поточний та інші рахунки в Національному банку України, а також рахунки в цінних паперах у депозитарних установах - державних банках. Фонд є установою, що не має на меті отримання прибутку.

Згідно зі статтею 4 вказаного Закону основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Статтею 129 Конституції України як одну із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Отже, виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків, є завданням Фонду гарантування вкладів, у зв'язку з чим посилання Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації на скрутне фінансове становище банку не може бути підставою для відстрочення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб сплати судового збору.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 16.08.2017 у справі №905/341/17.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо відмови ПАТ «Банк «Національні інвестиції» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Національні інвестиції» Луньо Іллі Вікторовича в задоволенні клопотання про відстрочення сплати судового збору.

Крім того, пунктом 2 частини 3 статті 129 Конституції України та статтею 42 ГПК України закріплено принцип рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Як роз'яснено в абзаці 3 п. 3.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» статтею 129 Конституції України як одну із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Отже, як органи державної влади, що утримуються за рахунок держбюджету, так і суб'єктів господарювання та громадян поставлено законом у рівні умови в частині обов'язку сплачувати судовий збір, у зв'язку з чим, вибіркове надання господарським судом суб'єктивних переваг одним учасникам процесу перед іншими учасниками судового процесу шляхом звільнення чи відстрочення (розстрочення) сплати судового збору призведе до порушення вказаного конституційного принципу, що є неприпустимим.

Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 63 Господарського процесуального кодексу України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи без розгляду, якщо не подано доказів сплати судового збору у встановлених порядку та розмірі.

За таких обставин, враховуючи відсутність підстав для відстрочення сплати судового збору позивачеві, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, що вказана позовна заява і додані до неї документи підлягають поверненню заявникові без розгляду.

При цьому, повернення позовної заяви без розгляду не перешкоджає повторному зверненню з нею до господарського суду в загальному порядку, після усунення вказаних недоліків (ч. 3 ст. 63 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно зі статтями 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються судом письмовими та речовими доказами, поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь у судовому процесі. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що ухвала Господарського суду міста Києва від 10.10.2017 у справі № 910/17456/17 відповідає чинному законодавству та обставинам справи, підстав для її скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на апелянта.

Керуючись статтями 4-3, 99, 101 - 106 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Національні інвестиції» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 10.10.2017 у справі № 910/17456/17 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 10.10.2017 у справі № 910/17456/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/17456/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді М.Г. Чорногуз

Г.А. Жук