Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "07" грудня 2017 р. Справа № 906/801/17

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Кудряшової Ю.В.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1, керівник,

від відповідача-1: ОСОБА_2, довіреність від 01.02.2016,

від відповідача - 2: ОСОБА_3, довіреність №2.5-08/14/20016/427 від 27.12.2016.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Закритого акціонерного товариства "Спіка"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лабрадорит"

про стягнення 400000,00 грн.

В провадженні господарського суду Житомирської області перебуває справа №906/801/17 за позовом Закритого акціонерного товариства "Спіка" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лабрадорит", Головного територіального управління юстиції у Житомирській області про стягнення 610000,00 (згідно заяви за вх.№02-44/1067/17 від 30.10.2017р.).

07.12.2017р. через загальний відділ суду від позивача надійшли наступні документи:

- заява за вх.№02-44/1205/17 про збільшення та зменшення позовних вимог;

- доповнення до заперечення на відзив ТОВ "Лабрадорит" та клопотання про долучення матеріалів і витребування доказів за вх.№16060/17;

- доповнення до заперечення на відзив ТОВ "Лабрадорит" та клопотання про долучення матеріалів і витребування доказів за вх.№16061/17.

Також в судовому засіданні судом оглянуто матеріали справи господарського суду Житомирської області №4/5007/37/12, а саме: том 4 а.с. 96-97, 175-179, 180-181, 193-195.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з урахуванням заяви за вх.№02-44/1205/17 від 07.12.2017.

Представник першого відповідача в судовому засіданні проти позову в частині вимог до ТОВ "Лабрадорит" заперечив в повному обсязі. Крім того, підтримав заяву ТОВ "Лабрадорит" про застосування строку позовної давності, просив її задовольнити.

Представник другого відповідача проти позову в частині вимог до Головного територіального управління юстиції у Житомирській області заперечив в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Крім того, просив застосувати строк позовної давності в частині позовних вимог до Головного територіального управління юстиції у Житомирській області.

Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для звернення з позовом у даній справі є обставина умисного пошкодження майна ЗАТ «Спіка» відповідачем, чим завдано збитки та нанесено шкоду.

Нерухоме майно, а саме: будівля цеху по обробці граніту (літера А), площа - 117,5 кв. м та будівля Модуль 102x24 (літера Б), площа 2394.2 кв. м., які розташовані за адресою: Житомирська обл., Радомишльський р-н., с. Потіївка, вул. Радгоспна. 8, що зареєстровані за TOB "Лабрадорит11 за назвою: будівля модульного типу (літера Б) площею 2394,2 кв. м., та будівля пилорами (літера А) - площею 117,5 кв.м., відповідно до рішення господарського суду Житомирської області від 14 квітня 2014 року витребувано від TOB "Лабрадорит" (, Житомирська область, Коростишівський район, с.Кам'яний Брід, вул.Зарічна, 6), про що видано Наказ №4/5007/37/12 господарського суду Житомирської області від 18.03.2015р. про примусове виконання.

Постановою Вищого господарського суду України від 08.09.2014р. у справі №4/5007/37/12 дане рішення господарського суду Житомирської області від 14 квітня 2014 року залишене без змін. Ухвалою Верховного Суду України від 22 вересня 2015 року у справі №3-942x15/15-5 TOB "Лабрадорит" відмовлено у допуску справ №4/5007/37/12 до провадження Верховного Суду України.

Позивач вказує, що в процесі виконання судового наказу №4/5007/37/12 господарського суду Житомирської області від 18.03.2015р.встановлено суттєве пошкодження майна, що унеможливлює його використання за первісним призначенням в повній мірі.

Протиправну поведінку TOB «Лабрадорит» позивач обґрунтовує тим, що не будучи власником та всупереч ст.22 Закону України «Про основи містобудування», ст. 1 Закону України «Про архітектурну діяльність» відповідач приступив до знесення будівлі.

Крім того, умисність протиправних дій TOB «Лабрадорит» полягає в намаганні ним заволодіти зазначеною будівлею, оскільки ці дії були вчинені ним після набрання законної сили рішення господарського суду Житомирської області від 18 січня 2011 року у справі №2/870-НМ про визнання торгів недійсними (постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 04.04.2011р. та постановою Вищого господарського суду України від 29.06.2011р. у справі №2/870-НМ зазначене рішення залишено в силі). Також зазначеним рішенням суду в подальшому на новому розгляді в частині визнання права власності на ці будівлі за TOB «Лабрадорит» йому було відмовлено.

Позивач зазначає, що визнання судом недійсними прилюдних торгів спростовує твердження TOB «Лабрадорит» про правомірність придбання спірного майна. Тобто відповідно до вимог ч.2 ст. 328 2 8 ЦК України незаконність набуття права власності в цьому разі встановлена судом.

TOB «Лабрадорит» зареєстрував право власності на зазначені будівлі, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.12.2013р. №13992346 та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06.12.2013р. №14093782

Після повторного розгляду справи №2/870-НМ грудня 2011 року реєстрація права власності за TOB «Лабрадорит» була скасована (лист Комунального підприємства «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради від 22.12.201 за №4124).

Станом на 12.03.2012р. за вказівкою директора TOB «Лабрадорит» ОСОБА_4 працівники ПП «Базис-КВІ» на підставі договору №б/н «Про демонтаж модуля TOB «Лабрадорит» від 01.03.2012р. виконали роботи з демонтажу окремих елементів будівлі модульного типу з вивозом конструкцій за межі території ЗАТ «Спіка». Зазначені дії були вчинені після скасування державної реєстрації на майно за цим підприємством.

На думку позивача відповідач - TOB «Лабрадорит» протиправно демонтував огороджуючі конструкції фундаменту, підлоги, стін та покрівлі будівлі модульного типу, а також демонтував підкранові колії та мостову кран-балку 22.4/5 і вивіз їх в місце розташування виробничої бази свого підприємства, про що ним стверджується в апеляційній скарзі на рішення господарського суду Житомирської області від 14.04.2014р. у справі №4/5007/37/12, чим завдав шкоди майну ЗАТ «Спіка».

За попереднім висновком ЗАТ «Спіка» розмір витрат на придбання конструкцій для відновлення будівлі та вартість будівельно-монтажних робіт з встановленням підкранових колій, мостової кран-балки та будівельних матеріалів встановлювало 100000.00 грн. Ця сума збитків була орієнтовно необхідною для відновлення будівель до первісного стану, оскільки особливість огороджуючи конструкцій стін та покрівлі у спірній будівлі полягає в наявності захисного покриття, яке при демонтажі та подальшому транспортуванні зазнало пошкоджень, а тому подальше їх використання неможливе без погіршення його фізичних властивостей

Також позивач просить стягнути збитки в сумі 100000 грн., що є на його думку упущеною вигодою, так як перебування майна в незаконному володінні TOB «Лабрадорит» унеможливило отримання ЗАТ "Спіка" доходів, якщо б відповідач не здійснював протиправних дій.

У зв'язку з неможливістю передати вказані будівлі для монтажу технологічного обладнання партнерам, позивач наголошує на тому, що таки дії відповідача призвело до фактичних збитків ЗАТ "Спіка" в сумі 100000 грн., в подальшому відшкодованих позивачем. Тому збитки в порядку регресу складають 100000 грн.

Крім того, у зв'язку з припиненням правовідносин між ЗАТ "Спіка" та партнерами підприємству завдана моральна шкода в сумі 100000 грн. внаслідок приниження ділової репутації ЗАТ «Спіка», оскільки учасники постраждалого підприємства, які володіють корпоративними правами, протягом 2012-2017 років ініціювали численні звернення до банківських установ, інших партнерів підприємства по бізнесу про порушення ЗАТ "Спіка" договірних відносин, чим сприяли формуванню негативного іміджу у ділових колах та серед споживачів ЗАТ "Спіка" як надійного партнера.

Отже, позивач просить стягнути з відповідача ТОВ "Лабрадорит":

- реальні збитки в сумі 100000 грн. для відновлення первісного стану будівель;

- збитки в порядку регресу в сумі 100000 грн.;

- упущену вигоду в сумі 100000 гри.;

- моральну шкоду в сумі 100000 грн.

19.10.2017р. до суду надійшла заява позивача про збільшення розміру позовних вимог за вх.№02-44/1031/17в сумі 533360,80грн.

Господарським судом прийнято до розгляду вказану заяву позивача ухвалою від 19.10.2017р.

30.10.17 р. до господарського суду надійшло клопотання позивача про залучення до участі у справі другого відповідача - Головне територіальне управління юстиції у Житомирській області; заява позивача про зміну предмету позову. Змінивши предмет вимог, позивач заявив до другого відповідача 76639,20 грн. збитків за упущену вигоду, оскільки частина упущеної вигоди, як вважає позивач, є виною відповідача 2.

В заяві позивач вказує на те, що фактично упущена вигода ЗАТ "Спіка" розпочинається з моменту прийняття рішення господарським судом м.Києва про поворот виконання рішення від 27.01.2006 р., але дії відповідача 2 були спрямовані на відчуження зазначеного майна (проведення прилюдних торгів), що підтверджується рішенням господарського суду Житомирської області№2/870-НМ від 18.01.2011р. та призвело до втрати доходів.

26.09.2017 р. відповідачем ТОВ "Лабрадорит" подано заяву про застосування строку позовної давності. В своїй заяві відповідач вказує, що 12.03.2012 ЗАТ «Спіка» було подано заяву про вжиття заходів забезпечення позову до Господарського суду Житомирської області, на підставі якої Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 23.03.2012 р. у справі №4/5007/26/12-П було вжито заходів забезпечення позову та накладено арешт на придбане відповідачем майно.

Крім того позивач протягом тривалого часу заявляв аналогічні позовні вимоги про стягнення збитків з відповідача, неодноразово змінював предмет позову та зменшував позовні вимоги.

Так, зокрема 28.03.2012 р. позивач звернувся до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, а також заявив вимогу про відшкодування шкоди, розмір якої згідно комерційної пропозиції на поставку сендвіч-панелей становив 817 761,79 грн.

11.02.2014 р. ЗАТ «Спіка» звернулося до суду із заявою про зміну предмету позову у справі №4/5007/37/12, зменшення суми збитків до 100000 грн. та збільшення позовних вимог в частині визнання недійсними протоколів, актів, витягів, неправомірними нотаріальних дій та скасування чинності свідоцтва (копія додається).

Заявою від 13.02.2014 р. вищевказану заяву ЗАТ «Спіка» просить вважати як помилково подану та подає чергову заяву про зміну предмету позову та зменшення позовних вимог, однак розмір збитків залишає незмінним.

27.02.2014 р. посилаючись на комерційну пропозицію TOB «Інтеко», ЗАТ "Спіка" подає чергову заяву про збільшення позовних вимог, в якій просить стягнути з TOB «Лабрадорит» збитки у сумі 1 476 002, 05 грн.

В подальшому, як стверджує відповідач, з судових рішень у справі №4/5007/37/12 про витребування майна з чужого незаконного володіння, а зокрема, з рішення господарського суду Житомирської області від 14.04.2014 р.. що залишено в силі постановою Вищого господарського суду України від 08.09.2014 р. та з заяви про зменшення позовних вимог №11/4-лаб від 11.04.2014 р. вбачається фактична відмова ЗАТ «Спіка» від позовних вимог про стягнення збитків.

За вказаних підстав відповідач просить застосувати трирічний строк позовної давності та відмовити в позові ЗАТ «Спіка» до TOB «Лабрадорит» про стягнення завданих збитків та нанесеної шкоди .

На вказану заяву позивач 19.10.2017р подав заяву про поновлення процесуального строку. В заяві позивач вказав на те, що з огляду на тривалий термін відсутності доступу до майна, а також права користування ним, що підтверджується Договором охорони від 01.09.2011р., укладеного між TOB «Лабрадорит» та ПП «Гепард-2006», вказане свідчить про перебування спірних об'єктів у розпорядженні TOB «Лабрадорит» та відсутність можливості випадкового втручання сторонніх осіб у технічний стан будівель.

Крім того позивач стверджує, що рішення господарського суду Житомирської області від 14 квітня 2014 року по справі №4/5007/37/12 про витребування майна з чужого незаконного володіння набрало законної сили лише 09 вересня 2014 року, а фактично право власності у формі користування у позивача настало з моменту його передачі 29.04.2015 року в порядку примусового виконання судового рішення про витребування майна. Також право розпорядження моменту з його державної реєстрації, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексний номер 45366474 від 09.10.2015р.) та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексний номер 46732514 від 02.11.2015р.) Отже, на підставі викладеного позивач просить поновити строк позовної давності.

Відповідач 30.10.17 надав заперечення на заяву про поновлення процесуальних строків (т.1, а.с.157) вказуючи при цьому, що позивач як постійний власник майна був зобов'язаний нести тягар його утримання та не допускати дій та бездіяльності, які привели майно до пошкодження у розмірах, які ЗАТ "Спіка" заявив до стягнення. При цьому відповідач вважає вимогу незаконною а вину відповідача недоведеною.

На заяву про збільшення позовних вимог до 533360 грн. відповідач також надав відзив (т.1, а.с. 160), вказуючи при цьому, що ЗАТ "Спіка" не заперечувало проти наміру відповідача здійснити демонтаж майна, що було придбано ним на прилюдних торгах.

У зв'язку з цим 01.03.2012 ТОВ "Лабрадорит" було укладено договір на виконання робіт по демонтажу модуля в с. Потіївка Радомишльського району Житомирської області, однак виконати умови договору та здійснити демонтаж відповідачу не вдалося з огляду на незрозумілі та суперечлива дії позивача.

Так 13.03.2012 р. позивач звернувся до прокуратури Радомишльського району із заявою про злочин, в якій просив перевірити законність дій по демонтажу та дати цим фактам правову оцінку.

12.03.2012 ЗАТ "Спіка" було подано заяву про вжиття заходів забезпечення позову до господарського суду Житомирської області, на підставі якої ухвалою господарського суду від 23.03.2012 р. у справі №4/5007/26-П було вжито заходів забезпечення позову та накладено арешт на придбане відповідачем майно., а 28.03.2012 р. позивач звернувся до відповідача з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння та заявив вимогу про відшкодування шкоди, розмір якої становив 817761,79 грн.

В період з 11.02.2014 р. по 27.02.2014 р. позивач неодноразово змінював розмір збитків, що на думку відповідача свідчить про необґрунтованість вимог позивача.

13.11.2017 другий відповідач також надав заяву про застосування строку позовної давності, посилаючись на той факт, що починаючи з дати набрання законної сили постановою Рівненського апеляційного господарського суду у справі №2/870-НМ про визнання прилюдних торгів недійсними, тобто з 04.04.2011 р. ЗАТ "Спіка" не було позбавлене права звернутись із позовом до відповідача-2 з вимогами про стягнення збитків.

Крім того відповідач 2 надав відзив на позовну заяву (т.2, а.с.43). У відзиві відповідач-2 заперечує проти позовних вимог відповідача, посилаючись на наступні обставини.

Рішенням господарського суду Житомирської області від 18.01.2011 у справі №2/870-НМ, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 04.04.2011 та постановою Вищого господарського суду України від 29.06.2011, прилюдні торги визнано недійсними.

Підставою для визнання торгів недійсними судами зазначено їх проведення після введення ухвалою господарського суду м. Києва від 07.02.2005 у справі № 23/167-6 про банкрутство ЗАТ "Спіка" мораторію на задоволення вимог кредиторів боржника, всупереч ч.4 ст.12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції, що діяла на момент розгляду справи) та ст.34 Закону України "Про виконавче провадження".

Однак, відповідачем 2 вказано про наявність судового рішення господарського суду Житомирської області від 11.09.2007 у справі № 2/142 "НМ" за позовом акціонерного комерційного банку "Росток Банк" до головного управління юстиції у Житомирській області, спеціалізованого державного підприємства "Укрспец'юст" в особі Житомирської філії, TOB "Лабрадорит", ЗАТ "Спіка" про визнання недійсними прилюдних торгів, актів про проведення прилюдних тортів, визнання недійсним свідоцтва про придбання будівель на торгах її повернення майна, реалізованого на торгах, яким в позові відмовлено. (Зазначене рішення залишено без змін постановою Житомирського апеляційного господарського суду від 13.12.2007 і постановою Вищого господарського суду України від 06.03.2008).

Суттєвим моментом у розгляді даної справи є встановлення судом обставин по проведенню прилюдних торгів.

Так, даним судовим рішенням встановлено, що «головне управління юстиції у Житомирській області і спеціалізоване державне підприємство "Укрспец'юст" в особі Житомирської філії при проведенні прилюдних торгів з реалізації майна д і я л и п р а в о м і р н о» оскільки відповідно до ч.6 ст.64 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606-ХІУ зі змінами, внесеними Законом № 1255-ІУ від 18.11.2003 "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", встановлено, що у разі порушення судом провадження у справі про банкрутство боржника юридичної особи, державний виконавець виносить І постанову про зупинення виконавчого провадження, крім виконання провадження по зверненню стягнення на заставлене майно. Судом встановлено, що реалізовувалось на прилюдних торгах саме заставне майно.

30.11.2017 позивачем у справі подано заяву про збільшення позовних вимог до 700000 грн. Підставою подання вказаної заяви позивач вважав збільшення вартості матеріалів, комплектуючих та робі, які необхідні у відновленні будівлі модульного типу внаслідок її пошкодження відповідачем -ТОВ "Лабрадорит".

Крім заяви про збільшення вимог, 30.11.2017 р. позивачем було подано клопотання про забезпечення позову, клопотання про проведення будівельно-технічної експертизи, заперечення на відзив Головного територіального управління юстиції в Житомирській області.

З приводу клопотання про забезпечення позову слід зазначити наступне.

Згідно ст. 66 ГПК України, господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити або зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Перелік заходів до забезпечення позову визначений ст.67 ГПК України.

Зокрема, до заходів забезпечення позову, що застосовуються господарськими судами, відносяться накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві, заборона відповідачеві вчиняти певні дії, заборона іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору, зупинення стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Як зазначається в постанові Пленуму Вищого господарського суду України №16 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 ГПК, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Достатньо обґрунтованою підставою для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви (п.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №16 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову").

Відповідно до пп.1.1 (абз.2) п.1 Інформаційного листа ВГСУ від 12.12.2006р. №01-8/2776 у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням, зокрема, розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів.

При застосуванні заходів до забезпечення позову основним елементом є наявність доказів на підтвердження обставин, на які посилається позивач, заявляючи клопотання про вжиття таких заходів. При цьому слід враховувати, що для достатнього обґрунтування припущення щодо наявності реальної небезпеки зникнення або погіршення майна, що призведе до неможливості виконання рішення господарського суду в майбутньому, серед іншого, можуть бути подані докази вчинення відповідачем з цим майном певних дій як в процесі розгляду справи, так і до початку її розгляду.

Як вбачається зі змісту заяви, а також, поданих позивачем матеріалів, заява про вжиття заходів до забезпечення позову ґрунтується лише на особистому припущенні позивача щодо неможливості у подальшому виконання рішення суду, без посилання на будь-які факти.

Разом з тим. слід звернути увагу суду на те, що позивачем при подачі заяви про забезпечення позову не сплачено судовий збір згідно вимог Закону України "Про судовий збір".

Отже, здійснивши оцінку обґрунтованості заяви позивача щодо необхідності вжиття відповідних заходів до забезпечення позову, ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів, адекватності вимог заявника про забезпечення позову, з урахуванням збалансованості інтересів сторін, суд дійшов висновку про об'єктивну відсутність підстав для забезпечення позову, в т.ч. шляхом накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно, у зв'язку з чим у задоволенні клопотання про забезпечення позову відмовляє.

З приводу клопотання про призначення будівельно-технічної експертизи господарський суд зазначає.

Згідно ст.41 ГПК України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Таким чином, експертиза призначається судом у випадку, коли питання права неможливо вирішити без оцінки фактів, для встановлення яких є необхідність у спеціальних знаннях.

Судова експертиза повинна призначатись з мотивів наявності обґрунтованих сумнівів у наданих позивачем доказах, протиріч у наданих доказах, відсутності конкретних відомостей, необхідних для з'ясування обставин, що мають значення для справи з огляду на предмет спору та підстави позову.

Але, враховуючи наявність декількох складових у понятті збитків, господарський суд вважає клопотання про призначення експертизи передчасним та відмовляє в його задоволенні, оскільки експертиза має з'ясовувати тільки арифметичне визначення суми заподіяних збитків. Підставою призначення експертизи має бути встановлена судом наявність інших складових. А також у разі наявності збитків, визначити, з урахуванням поданої відповідачем-1, відповідачем-2 заяв, наявність чи відсутність пропущення строку позовної давності.

Отже, перевіривши та оцінивши подані сторонами докази, заслухавши представників сторін, господарський суд встановив.

Як вбачається з позовної заяви позивач просить стягнути наступні збитки:

- реальні збитки в сумі 100000 грн. для відновлення первісного стану будівель;

- збитки в порядку регресу в сумі 100000 грн.;

- упущену вигоду в сумі 100000 гри.;

- моральну шкоду в сумі 100000 грн.

За вимогами ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобовязання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки субєкта права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, якби управлена сторона одержала б у разі належного виконання зобовязання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно зі ст. 614 ЦК України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Відповідно до частин 1, 2, 4 ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобовязання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобовязання, доказується кредитором. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

У відповідності з вимогами п. 4 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, у вигляді відшкодування збитків та моральної шкоди.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення:

1) протиправної поведінки;

2) збитків;

3) причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками;

4) вини.

За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Згідно зі статтею 22 Цивільного кодексу України збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки );

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Важливим елементом доказування наявності упущеної вигоди є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки.

Наведеної правової позиції дотримується Верховний Суд України при здійсненні касаційного перегляду судових рішень у справах про відшкодування збитків (постанова Верховного Суду України від 30.05.2006 у справі №42/266 - 6/492).

Згідно з вимогами частин 1, 2 та 3 ст.13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Отже, для стягнення з відповідача упущеної вигоди достатньо наступного:

1) є факт протиправної поведінки та грубого порушення винною стороною правил господарської діяльності, внаслідок чого позивачеві було завдано збитків у вигляді упущеної вигоди;

2) наслідком такого порушення має бути відшкодування збитків (в тому числі й упущеної вигоди);

3) зі свого боку, позивач вжив заходів задля недопущення порушення своїх прав

4) при здійсненні своїх прав будь-яка особа - відповідач утримувався від дій, які могли б порушити права позивача.

На позивача покладається обов'язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяними збитками. В свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Збитки мають реальний характер та у разі, якщо сторона, яка вважає, що її права були порушені та нею понесені збитки, повинна довести як розмір збитків, так і факт їх понесення.

При цьому, збитки не є санкцією заздалегідь визначеного розміру. Тягар доведення наявності і обґрунтування розміру упущеної вигоди покладається на позивача, який повинен довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Тобто упущена вигода розглядається як гарантований, безумовний і реальний доход (Аналогічної позиції дотримується Вищий господарський суд у Постанові від 16.09.2013 у справі № 923/487/13).

У пункті 1 роз'яснення президії Вищого арбітражного суду України від 01.04.94 N 02-5/215 "Про деякі питання практики вирішення спорів пов'язаних з відшкодуванням шкоди" зазначено, що відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставою виникнення цивільних прав і обов'язків, у тому числі щодо відшкодування кредиторові або іншій особі збитків (шкоди), є зобов'язання, які виникають з договорів та інших правочинів або внаслідок завдання шкоди. За статтею 174 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарські зобов'язання можуть виникати внаслідок заподіяння шкоди суб'єкту або суб'єктом господарювання.

Вирішуючи спори про стягнення заподіяних збитків, господарський суд перш за все повинен з'ясувати правові підстави покладення на винну особу зазначеної майнової відповідальності. При цьому господарському суду слід відрізняти обов'язок боржника відшкодувати збитки, завдані невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання, що випливає з договору (статті 623 ЦК України), від позадоговірної шкоди, тобто від зобов'язання, що виникає внаслідок завдання шкоди (глава 82 ЦК України).

Сторони даного спору (позивач та відповідач 1) є суб'єктами господарювання тому для регулювання правовідносин ніж ними слід застосовувати норми ГК як спеціального закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 ГК України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Господарський суд зазначає, що обов'язок по відшкодуванню збитків у вигляді упущеної вигоди виникає у особи виключно внаслідок порушення чи неналежного виконання взятих на себе зобов'язань, що випливають з певного договору чи правочину.

Як вбачається з матеріалів справи між позивачем та відповідачами будь-яких господарських зобов'язань, що випливає з договору, пов'язаних з майном не існувало.

Вимоги позивача про стягнення упущеної вигоди як з відповідача-1, так і з відповідача-2 базуються на розрахунку можливого прибутку у разі використання пошкодженого майна у господарський діяльності.

Крім факту відсутності між сторонами договірних зобов'язань а також відсутності порушення сторонами саме господарської діяльності, розрахунки позивача щодо упущеної вигоди є теоретичними, побудовані на можливих очікуваннях отримання певного доходу та не підтверджені відповідними документами, що свідчили б про конкретний розмір прибутку, який міг би і повинен був отримати позивач, якщо б відповідач не здійснював протиправні дії. Крім того позивачем не доведено що він міг і повинен був отримати визначені доходи і тільки неправомірні дії відповідачів стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток

У зв'язку з цим господарський суд вважає, що заявлені вимоги позивача щодо стягнення упущеної вигоди є неправомірними.

Статтею 225 ГК України передбачено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Згідно ст.228 ГК України учасник господарських відносин, який відшкодував збитки, має право стягнути збитки з третіх осіб у порядку регресу

Право на стягнення відшкодованих збитків в порядку регресу виникає з того моменту, коли учасник господарських відносин відшкодував збитки потерпілій стороні замість третьої особи, тому регресне зобов'язання розглядається як похідне від іншого зобов'язання. У регресних зобов'язаннях як загальне правило діє принцип повного відшкодування збитків.

В даному випадку позивач не надав докази, що ним відшкодовані збитки будь-якій потерпілій стороні замість відповідача-1, тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 25.05.2001 № 5, під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у звязку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, а також вчинення дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Але в позові позивач не навів достатнього обґрунтування та не підтвердив належними доказами заподіяння ЗАТ "Спіка" немайнової шкоди ( приниження ділової репутації).

Заявляючи позовні вимоги в частині стягнення реальних збитків в сумі (з урахуванням збільшених вимог) 323360,80 грн. з відповідача-1 позивач зазначає про протиправний демонтаж відповідачем огороджуючих конструкцій фундаменту, підлоги, стін та покрівлі будівлі модульного типу, а також демонтаж підкранової колії та мостової кран-балки і вивіз їх в місце розташування виробничої бази свого підприємства.

З приводу зазначеного слід вказати таке.

Згідно ст. 224 ЦК України під збитками розуміються, зокрема, втрата або пошкодження майна управненої сторони.

Факт завдання збитків позивач доводить матеріалами, у тому числі наданими в судове засідання 07.12.2015 р., а саме: Постановою начальника Радомишльського РВ УМВС України в Житомирській області про відмову в порушенні кримінальної справи від 14.03.2012р, відзивом ТОВ "Лабрадорит" у справі №4/5007/37/12, а також договором про демонтаж модуля в с.Потіївка Радомишльського району, укладеного між ТОВ "Лабрадорит" та ПП "Басис-КВ1", оглянутого у справі №4/5007/37/12 під час судового засідання 07.12.17.

З відзиву від 30.08.2013р ТОВ "Лабрадорит" у справі №4/5007/37/12 вбачається, що ТОВ "Лабрадорит" визнає факт демонтажу і вказує, що проведення демонтажу було зумовлене саме поведінкою та позицією керівника ЗАТ "Спіка". Разом з тим, ТОВ "Лабродарит" готове в порядку виконання можливого рішення суду відновити будівлю до первісного стану, здійснити монтаж конструкцій власним коштом. Матеріали, які зняті з каркасу будівлі є в наявності у ТОВ "Лабрадорит" та знаходяться за іншою адресою.

Отже, сам відповідач підтвердив факт демонтажу будівлі, чим було нанесено збитки позивачу.

Але, відповідачем-1 подано заяву про застосування строку позовної давності.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитися у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою N 14902/04 у справі "Відкрите акціонерне товариство "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами NN 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). При цьому відповідно до частин першої та п'ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.

Відповідно до статті 257 ЦК загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Визначення початку відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК, зокрема відповідно до частини 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

12.03.2012 ЗАТ "Спіка" було подано заяву про вжиття заходів забезпечення позову до господарського суду Житомирської області, на підставі якої ухвалою господарського суду від 23.03.2012 р. у справі №4/5007/26-П було вжито заходів забезпечення позову та накладено арешт на придбане відповідачем майно., а 28.03.2012 р. позивач звернувся до відповідача з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння та заявив вимогу про відшкодування шкоди, розмір якої становив 817761,79 грн.

В період з 11.02.2014 р. по 27.02.2014 р. позивач неодноразово змінював розмір збитків, що також свідчить про його обізнаність та можливість реалізувати своє право в даний період.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності щодо стягнення реальних збитків. Позивач не навів поважних причин пропущення вказаного строку. Тому позовні вимоги в цій частині також задоволенню не підлягають.

Як визначає ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України oбставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За змістом статті 33 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Oбов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

З огляду на викладене, застосувавши принцип рівності та замагальності сторін, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 33,43,44,49,82-85 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 13.12.17

Суддя Кудряшова Ю.В.

Віддрукувати:

1 - в справу;

2,3,4 - сторонам (рек.)