ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

12.12.2017 Справа № 904/9056/17

За позовом Товариства з додатковою відповідальністю "ЗАВОД МЕТИЗ", м. Кам'янське, Дніпропетровська область

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОМ МЕТИЗ", с. Партизанське, Дніпровський район, Дніпропетровська область

про стягнення 170 635,32 грн.

Суддя Петренко Н.Е.

секретар судового засідання Сирота М.О.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1, представник за довіреністю №5 від 11.01.17

від відповідача: директор ОСОБА_2, паспорт №АЕ 502579

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з додатковою відповідальністю "ЗАВОД МЕТИЗ" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОМ МЕТИЗ" (далі - відповідач) про стягнення 170 635,32 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору постачання №16/05-01ПМ від 16.05.2017 в частині поставки продукції, за яку позивачем здійснена передплата у розмірі 135 622,14 грн. Також позивачем нараховано пеню за час прострочення виконання зобовязання у розмірі 35 013,18 грн.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 19.10.2017 порушено провадження у справі та призначено її розгляд на 12.12.2017.

У судовому засіданні 12.12.2017 повноважний представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити.

Повноважний представник відповідача позовні вимоги визнав.

У судовому засіданні 12.12.2017 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи повноважних представників сторін, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що між позивачем і відповідачем 16.05.2017 було укладено договір постачання №16/05-01ПМ від 16.05.2017 (далі Договір), відповідно до умов якого відповідач зобов'язується продати та передати у власність позивача, а позивач прийняти і оплатити вартість металопродукції на умовах, викладених в цьому Договорі (а.с. 9).

Згідно умов вказаного Договору позивачем 13.07.2017 було сплачено відповідачу за поставку металопродукції згідно до рахунку та специфікації №4 (а.с. 10) 365 900,09 грн., з яких 31 038,96 грн. - оплата за раніше поставлену продукцію та 334 861,13 грн. попередня плата за продукцію. Даний факт підтверджується платіжним дорученням № 2288 від 13.07.2017, наявним у матеріалах справи (а.с.16).

Відповідач оплату за товар та попередню плату отримав, однак поставку товару, за який була здійснена попередня плата, не здійснив.

За умовами вищевказаного Договору (п. 2.4.) відповідач зобовязується передати товар в термін, обумовлений сторонами у специфікації. А згідно ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

08.08.2017 у звязку з невиконанням відповідачем умов Договору та не здійсненням поставки товару на суму попередньої плати, позивачем була направлена відповідачу претензія щодо повернення суми передплати. Вказана претензія останнім була отримана 16.08.2017 (а.с. 17).

Однак відповідачем було здійснено лише часткову поставку товару на суму 199 238,99 грн., що підтверджується:

- прибутковим ордером № 44 від 18.08.2017 на суму 67 049,92 грн.;

- прибутковим ордером № 45 від 18.08.2017 на суму 15 586,80 грн.;

- прибутковим ордером № 52 від 23.08.2017 на суму 83 750,52 грн.;

- прибутковим ордером № 66 від 07.09.2017 на суму 32 851,75 грн.(а.с. 18-20).

Решта суми у розмірі 135 622,14 грн. відповідачем повернута позивачу не була.

Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем становить 135 622,14 грн., яку позивач просить стягнути. А також ним нараховано пеню у розмірі 35 013,18 грн. за весь час прострочення зобовязання.

Відповідач доказів належного виконання своїх зобов'язань по вищезазначеному Договору на момент розгляду спору до господарського суду не надав. Крім того, відповідач не скористався наданим йому правом на судовий захист, наведених позивачем обставин не спростував, позовні вимоги визнав у повному обсязі.

Дослідивши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення повноважного представника позивача, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (ст. 174 Господарського кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічна норма міститься у ст. 712 Цивільного кодексу України відповідно до якої, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 266 Господарського кодексу України передбачено, що предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у стандартах, технічних умовах, документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках. Предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками. Загальна кількість товарів, що підлягають поставці, їх часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура) за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами, розмірами визначаються специфікацією за згодою сторін, якщо інше не передбачено законом.

За приписами ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Положеннями ст. 693 Цивільного кодексу України передбачено, якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов'язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно з ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Господарським судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що Позивачем 13.07.2017 на виконання умов Договору постачання № 16/05-01ПМ від 16.05.2017 згідно рахунку та специфікації № 4 було оплачено за раніше поставлену продукцію 31 038,96 грн. та здійснено попередню оплату за продукцію у розмірі 334 861,13 грн. Даний факт підтверджується платіжним дорученням № 2288 від 13.07.2017, наявним у матеріалах справи (а.с.16).

Відповідач оплату за товар та попередню плату отримав, однак поставку товару не здійснив.

З метою досудового врегулювання спору позивачем 08.08.2017 була направлена відповідачу претензія щодо повернення суми попередньої плати (а.с. 17).

Відповідачем була здійснена лише часткова поставка товару на суму 199 238,99 грн., що підтверджується:

- прибутковим ордером № 44 від 18.08.2017 на суму 67 049,92 грн.;

- прибутковим ордером № 45 від 18.08.2017 на суму 15 586,80 грн.;

- прибутковим ордером № 52 від 23.08.2017 на суму 83 750,52 грн.;

- прибутковим ордером № 66 від 07.09.2017 на суму 32 851,75 грн.(а.с. 18-20).

Решта суми у розмірі 135 622,14 грн. відповідачем повернута не була, продукція на дану суму поставлена також не була.

Таким чином, на момент розгляду даної справи заборгованість Відповідача перед Позивачем за договором поставки № 16/05-01ПМ від 16.05.2017 становить 135 622,14 грн.

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

Положеннями ст. 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. ст. 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищезазначені норми чинного законодавства України, умови Договору та обставини справи, господарський суд вважає, що вимоги позивача в частині стягнення заборгованості у розмірі 135 622,14 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки:

- дослідивши надані позивачем до господарського суду документи у розумінні ст. 36 Господарського процесуального кодексу України, суд прийняв їх як належні докази, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, та підтверджують неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за вищезазначеним Договором;

- належних та допустимих доказів, які б спростовували доводи позивача та підтверджували належне виконання відповідачем умов Договору, відповідачем господарському суду надано не було;

- відповідач визнав себе зобов'язаною особою, виходячи зі здійсненої часткової поставки продукції на суму 199 238,99 грн.

Крім того, Позивач нарахував та просить стягнути з Відповідача пеню за прострочення виконання зобов'язання за Договором.

Відповідно до пункту 6.1. Договору постачання відповідач у разі несвоєчасної поставки Товару сплачує на користь позивача пеню у розмірі 0,5% від вартості несвоєчасно поставленого товару за кожен день прострочення поставки.

Позивач нарахував та просить стягнути з Відповідача пеню:

за період з 24.08.2017 по 07.09.2017 (15 днів):

сума заборгованості 168 473,89 грн.

розмір пені за 1 день прострочення 0,5% х 168 473,89 грн. = 842,37 грн.

сума пені за вказаний період 842,37 грн. х 15 днів = 12 635,55 грн.;

за період з 08.09.2017 по 10.10.2017 (33 дні):

сума заборгованості 135 622,14 грн.

розмір пені за 1 день прострочення 0,5% х 135 622,14 грн. = 678,11 грн.

сума пені за вказаний період 678,11 грн. х 33 дні = 22 377,63 грн.

Загальна сума пені за весь період прострочення складає 35 013,18 грн.

Господарський суд перевірив розрахунок пені, здійснений позивачем, та визнав його обґрунтованим та вірним.

Таким чином, вимога Позивача про стягнення пені є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на Відповідача.

Керуючись статтями 1, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОМ МЕТИЗ" (52012, Дніпропетровська область, Дніпровський район, с. Партизанське, вул. Леніна (Заводська), 14, ) на користь Товариства з додатковою відповідальністю "ЗАВОД МЕТИЗ" (51931, Дніпропетровська область, м. Камянське, вул. Широка, 99, ) основний борг у сумі 135 622,14 (сто тридцять пять тисяч шістсот двадцять дві грн. 14 коп.) гривень, пеню у розмірі 35 013,18 (тридцять пять тисяч тринадцять грн. 18 коп.) гривень, та витрати, повязані зі сплатою судового збору у сумі 2 559,53 (дві тисячі пятсот пятдесят девять грн. 53 коп.) гривень.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через Господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 14.12.2017

Суддя ОСОБА_3