номер провадження справи 18/96/17
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.12.2017 Справа № 908/1948/17

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство Елтехкомп (49021, м. Дніпро, вул. Героїв, 133-б)

до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю Еліз (69093, місто Запоріжжя, вул. Звенигородська, 9)

про стягнення 440000,24 грн. основного боргу за договором № 116 від 16.10.2012, 539963,39 грн. інфляційних втрат та 62924,88 грн. - 3 % річних

Суддя Носівець В.В.

Представники сторін та учасники судового процесу:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність № 681 від 01.09.2017;

від відповідача: ОСОБА_2, довіреність № 6 від 30.05.2017

Товариством з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство Елтехкомп подано позов про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю Еліз 645000,24 грн. основного боргу за договором № 116 від 16.10.2012, 763369,70 грн. інфляційних втрат та 92226,83 грн. 3% річних.

Ухвалою суду від 02.10.2017 порушено провадження у справі № 908/1948/17, присвоєно справі номер провадження 18/96/17, судове засідання призначене на 25.10.2017; в судовому засіданні оголошувалися перерви до 16.11.2017 та до 27.11.2017; на підставі ст. 69 ГПК України строк розгляду справи продовжено на 15 днів, розгляд справи відкладено на 07.12.2017.

Вступну та резолютивну частини рішення оголошено 07.12.2017.

Представник позивача позовні вимоги підтримав, з урахуванням поданої заяви про зменшення розміру позовних вимог.

В своїй заяві від 30.11.2017 про зменшення розміру позовних вимог позивач просив стягнути з відповідача 1042888,51 грн., в т.ч.: 440000,24 грн. основного боргу, 539963,39 грн. інфляційних втрат та 62924,88 грн. - 3 % річних; з урахуванням зменшення суми позовних вимог просив повернути частину суми судового збору у розмірі, пропорційно сумі зменшення позовних вимог.

Заява про зменшення розміру позовних вимог подана позивачем відповідно до ст. 22 ГПК України, відповідає вимогам чинного законодавства, не суперечить правам і охоронюваним законом інтересам сторін, прийнята судом до розгляду.

Судом розглядаються позовні вимоги про стягнення з відповідача 1042888,51 грн., в т.ч.: 440000,24 грн. основного боргу, 539963,39 грн. інфляційних втрат та 62924,88 грн. 3% річних.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на приписи ст. ст. 264, 525, 526, 625, 712 Цивільного кодексу України та вказує, що на виконання договору № 116 від 16.10.2012 відповідачу поставлено товар на загальну суму 1200000,24 грн., що підтверджується видатковими накладними від 26.11.2012 № 246, від 05.12.2012 № 261, від 18.12.2012 № 270-1 від 20.12.2012 № 272 та відповідними довіреностями. Відзначає, що заборгованість виникла з 20.12.2012, дати поставки товару за останньою видатковою накладною, проте, внаслідок дій відповідача щодо внесення згідно платіжного доручення від 16.10.2014 № 1858 вартості поставленого товару, останній визнав наявність заборгованості за договором, і як наслідок, перебіг позовної давності перервався і розпочався знову. За твердженням позивача, станом на момент розгляду справи заборгованість відповідача за отриманий за договором товар складає 440000,24 грн., що є підставою для покладення на нього додаткової відповідальності у вигляді 3% річних та інфляційних втрат.

Представник відповідача у судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечив та підтримав заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, просив у позові відмовити.

У відзиві на позов відповідач зазначив, що зважаючи на умови п. 2.2.2 договору № 116 від 16.10.2012 строк сплати за кожною поставкою настав безпосередньо в день навантаження, тому право вимагати сплати за ними виникло у позивача 27.11.2012, 06.12.2012, 19.12.2012 та 21.12.2012. Віднесення позивачем сплати 16.10.2014 суми 155000,00 грн. до платежів за договором № 116 від 16.10.2012 відповідач заперечив. За поясненнями відповідача, при складанні платіжного доручення від 16.10.2014 № 1858 бухгалтером ТОВ «ЕЛІЗ» допущено технічну помилку (шляхом копіювання у програмі) щодо призначення платежу, вказано «оплата за активні частини, бак трансформатора згідно рахунку № 375 від 15.10.2012» замість «оплата за трансформатор згідно рахунку № 454 від 15.10.2014, в т.ч. ПДВ 20% - 25 833,33 грн.». Звернув увагу, що окрім договору № 116 від 16.10.2012, тими ж сторонами укладено договір №082/14 від 09.10.2014, за умовами п. 5.1 якого передбачено перерахування попередньої оплати в розмірі 50%, що становить 155000,00 грн., і саме на виконання вказаного договору за рахунком № 454 від 15.10.2014 відповідачем сплачено суму 155000,00 грн. Наголошує, що самим позивачем реєстрацією податкової накладної № 16 з датою складання 16.10.2014 з відображенням цієї суми за рахунком № 454 від 15.10.2014 підтверджується зарахування сплати саме за договором №082/14 від 09.10.2014. Крім того, вказав на неврахування позивачем авансового платежу в сумі 360 000,00 грн., здійсненого у день підписання договору. Вважає, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження переривання строку позовної давності за спірним договором, просить суд застосувати строк позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості за договором № 116 від 16.10.2012, у звязку з чим в позові відмовити.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

Товариством з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство Елтехкомп (продавцем, позивачем у справі) та товариством з обмеженою відповідальністю Еліз (покупцем, відповідачем у справі) 16.10.2012 укладено договір поставки № 116 (надалі Договір), відповідно до умов якого продавець зобовязується поставити покупцеві електротехнічне обладнання, яке вказано у специфікації (додаток № 1), яка є невідємною частиною договору, надалі товар, на обєкт покупця, а покупець зобовязується прийняти і оплатити товар на умовах, визначених цим договором (п. 1.1 Договору).

За визначенням п. 2.1 Договору, загальна вартість товару, що постачається за цим договором, приведена в додатку № 1 (специфікація) до цього договору.

Відповідно до п. 2.2 Договору оплата товару здійснюється наступним чином:

2.2.1. покупець перераховує продавцю перший авансовий платіж у розмірі 50% (пятдесят відсотків) від вартості товару, що складає 360000,00 грн., в т.ч. ПДВ.

2.2.2. покупець здійснює оплату за фактичну кількість навантаженого товару на транспортний засіб покупця шляхом перерахування грошових коштів на п/р продавця. Оплата проводиться в день навантаження товару. Підставою перерахування грошових коштів є рахунок, виставлений продавцем на підставі видаткової накладної, підписаної представником покупця.

За визначенням п. 5.1 Договору, товар вважається таким, що переданий продавцем, і таким, що принятий покупцем за кількістю і за номенклатурою, відповідно накладним.

Відповідно до п. 10.1 Договору договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31 грудня 2012 року, а в частині розрахунків та сплати штрафних санкцій до повного виконання сторонами зобовязань за договором.

Як встановлено судом і не заперечується сторонами, згідно виставленого позивачем рахунка № 375 від 15.10.2012 на суму 1200000,24 грн. відповідачем на виконання п. 2.2 Договору сплачено 360000,00 грн. авансового платежу, що підтверджується банківською випискою по рахунку від 16.10.2012 (арк. справи 73, 74).

На виконання умов Договору, в період з 26.11.2012 по 20.12.2012 позивачем поставлено відповідачу товар на загальну суму 1200000,24 грн., що підтверджується видатковими накладними: № 246 від 26.11.2012 на суму 240000,05 грн., № 261 від 05.12.2012 на суму 240000,05 грн., № 270-1 від 18.12.2012 на суму 400000,08 грн., № 272 від 20.12.2012 на суму 320000,06 грн.

Оплата отриманого товару здійснено наступним чином: платіжним дорученням № 3655 від 16.10.2012 на суму 360000,00 грн., платіжним дорученням № 4709 від 25.12.2012 на суму 100000,00 грн., платіжним дорученням № 4716 від 27.12.2012 на суму 150000,00 грн., платіжним дорученням № 762 від 15.03.2013 на суму 150000,00 грн., всього оплату здійснено на суму 760000,00 грн.

За доводами позивача, станом на дату подання даного позову до суду заборгованість відповідача за отриманий за Договором товар складає 440000,24 грн. Направлена на адресу відповідача претензія від 12.09.2017 з вимогою терміново сплати суму заборгованості залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Проаналізувавши норми законодавства, оцінивши докази, заслухавши представників сторін, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини… Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

В силу п. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічні приписи містить ст. 193 Господарського кодексу України.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Факт поставки, кількість та вартість переданого за Договором товару на загальну суму 1200000,24 грн. підтверджується видатковими накладними, підписаними сторонами без зауважень, відповідними довіреностями та товарно-транспортними накладними, належним чином засвідчені копії яких долучено до матеріалів справи (арк. справи 15- 30).

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

За умовами п. 2.2 Договору сторони узгодили, що товар передається на умовах попередньої оплати в розмірі 50%, оплата за фактичну кількість навантаженого товару на транспортний засіб покупця проводиться в день навантаження товару.

Згідно наданих сторонами доказів, товар, отриманий згідно вказаних вище видаткових накладних, відповідачем оплачено не в повному обсязі, всього на суму 760000,00 грн.

Наведені обставини сторонами не заперечуються.

Таким чином, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд констатує, що станом на дату подання даного позову до суду основний борг відповідача за Договором складає суму 440000,24 грн.

Пунктом 4.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів від 29.05.13 № 10, визначено, що у зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане.

Зважаючи на умови п. 2.2.2 Договору прострочення виконання зобовязання щодо сплати вартості отриманого товару у відповідача виникло з дня навантаження, починаючи з наступних дат:

- з 27.11.2012 за видатковою накладною № 246 на суму 240000,05 грн.,

- з 06.12.2012 за видатковою накладною № 261 на суму 240000,05 грн.,

- з 19.12.2012 за видатковою накладною № 270-1 на суму 400000,08 грн.,

- з 21.12.2012 за видатковою накладною № 272 від на суму 320000,06 грн.

Обставини справи свідчать, що несплаченою залишилась вартість отриманого товару за видатковими накладними від 18.12.2012 та від 20.12.2012, отже, предметом вимоги позивача є заборгованість в сумі 440000,24 грн., що виникла 19.12.2012 та 21.12.2012, відповідно. Суду не надано доказів сплати відповідачем 440000,24 грн. основного боргу в розмірі, заявленому позивачем до стягнення (з урахуванням прийнятої судом заяви про зменшення розміру позовних вимог).

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідач надав суду письмову заяву, в якій просив застосувати строк позовної давності, відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України до вимог про стягнення основного боргу , 3% річних та інфляційних втрат.

Згідно ст. 256-257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

До вимог про стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та стягнення 3% річних застосовується загальна позовна давність в три роки. Така ж правова позиція міститься в п. 3.4 та 4.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013.

Згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У відповідності до ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобовязаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.

Частинами 1, 3 ст. 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Згідно із п. 4.4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» діями, що свідчать про визнання боржником свого боргу або іншого обов'язку являються в тому числі підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір.

Позивач в якості підстави переривання строку позовної давності посилається на сплату відповідачем 16.10.2014 суми 155000,00 грн.

Так, призначенням платежу зазначено «оплата за активні частини, бак трансформатора згідно рахунку № 375 від 15.10.2012, з ПДВ».

Разом з тим, за поясненнями відповідача, при складанні платіжного доручення від 16.10.2014 № 1858 бухгалтером ТОВ «ЕЛІЗ» допущено технічну помилку (шляхом копіювання у програмі) щодо призначення платежу і замість призначення платежу «оплата за трансформатор згідно рахунку № 454 від 15.10.2014, в т.ч. ПДВ» вказано «оплата за активні частини, бак трансформатора згідно рахунку № 375 від 15.10.2012».

Суд звертає увагу, що окрім договору № 116 від 16.10.2012 існує укладений тими ж сторонами договір № 082/14 від 09.10.2014, умовами п. 5.1 якого передбачено перерахування попередньої оплати в розмірі 50%. Специфікацією № 1 до договору № 082/14 передбачено поставку продукції трансформатор ТМГ11-63/10-УХЛ1 10/0,4У/Ун-0 в кількості 20 шт. на суму 310000,08 з ПДВ. На оплату відповідачу виставлено рахунок 454 від 15.10.2014 на суму 310000,08 грн. Розмір авансового платежу за цим договором та рахунком становить 155000,00 грн. Отже, наявні підстави для прийняття сплати відповідачем 16.10.2014 суми 155000,00 грн. саме за договором № 082/14 від 09.10.2014 та рахунком № 454 від 15.10.2014.

Слід зазначити, що позивачем зазначену суму відображено у бухгалтерському та податковому обліку саме за зобовязаннями за договором № 082/14 від 09.10.2014, про що свідчить реєстрація податкової накладної № 16 з датою складання 16.10.2014, в якій відображено оплату ТОВ «ЕЛІЗ» на користь ТОВ НВП «Елтехкомп» 155000,00 грн., у т.ч. ПДВ 25833,33 грн., із зазначенням продукції, яку визначено в рахунку № 454 від 15.10.2014 та у Специфікації № 1 від 09.10.2016 - за трансформатор ТМГ11-63/10-УХЛ1 10/0,4У/Ун-0.

Згідно із ст. 201.1 Податкового кодексу України, в редакції 01.10.2014, платник податку зобов'язаний надати покупцю на його вимогу підписану уповноваженою особою платника та скріплену печаткою податкову накладну. У зазначеній статті визначено обов'язкові реквізити, включаючи вид цивільно-правового договору, номенклатуру товару, обсяг, тощо. Статтею 201.7 цього Кодексу передбачено, що податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок, як попередня оплата (аванс).

Запорізькою ОДПІ Головного управління ДФСУ у Запорізькій області листом №7750/10/08-29-12-01 від 17.10.2016 надано інформацію, що згідно даних Єдиного реєстру податкових накладних (ІС «Податковий Блок») продавцем ТОВ НВП «Елтехкомп» 23.10.2014 на адресу ТОВ «Еліз» зареєстровано податкову накладну № 16 з датою виписки 16.10.2014 на суму 155000,00 грн. Номенклатура зазначеної податкової накладної «Трансформатор ТМГ11-63/10-УХЛ1 10/0,4У/Ун-0 у кількості 10 шт., відповідно до договору № 082/14 від 09.10.2014». Розбіжності між податковим кредитом ТОВ «Еліз» та податковими зобовязаннями ТОВ НВТ «Елтехкомп» за жовтень 2014 року згідно системи автоматичного співставлення податкових зобовязань та податкового кредиту відсутні.

Крім того, згідно наданих позивачем пояснень у заяві про зменшення позовних вимог сплата відповідачем 155000,00 грн. від 16.10.2014 до зобовязань за договором № 116 від 16.10.2012 не зараховується.

Отже, технічна помилка при складання платіжного доручення від 16.10.2014 № 1858 щодо призначення платежу та посилання на рахунок № 375 від 15.10.2012, замість рахунку № 454 від 15.10.2014, не свідчить про факт визнання відповідачем основного боргу у сумі 440000,24 грн. за видатковими накладними № 270-1 від 18.12.2012 та № 272 від 20.12.2012.

За таких підстав, суд не приймає сплату відповідачем 16.10.2014 суми 155000,00 грн. у якості доказу визнання відповідачем суми боргу за спірною видатковими накладними.

Тобто, суд констатує, що відповідачем не вчинено дії, що свідчить про визнання ним свого боргу.

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України, статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За загальним правилом тягар доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

В даному випадку, всупереч вимогам ст. 264 Цивільного кодексу України позивачем не доведено та не надано до суду належних і допустимих доказів факту, що відповідачем вчинено дії, що свідчать про визнання ним боргу у сумі 440000,24 грн., і, відповідно, відсутня підстава вважати, що строк позовної давності за зазначеними вимогами є перерваним.

Отже, зобовязання з проведення розрахунків за отриманий товар, з урахуванням приписів ч. 1 ст. 692 ЦК України та п. 4.2 постанови пленуму ВГСУ № 10 від 29.05.2013, повинно було виконано відповідачем: за видатковою накладною № 270-1 від 18.12.2012 - до 19.12.2012, за видатковою накладною № 272 від 20.12.2012 - до 21.12.2012; перебіг позовної давності в спірних правовідносинах розпочався з дня, наступного за останнім днем, у якому відповідне зобов'язання мало бути виконане, тобто в даному випадку (по партіях поставок товару) з: 19.12.2012 та 21.12.2012, та сплинув: 19.12.2015 та 21.12.2015, відповідно.

Оскільки строк позовної давності за вимогою про стягнення суми 440000,24 грн. основного боргу не переривався, відповідно він остаточно сплив 21.12.2015.

Статтею 266 ЦК України встановлено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

В абзаці 1 п. 5.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" роз'яснено, що зі спливом позовної давності за вимогою про повернення або сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, передбачених ст. ст. 536, 625 ЦК України, і сум інфляційних нарахувань згідно з тією ж ст. 625 ЦК України (незалежно від періоду часу, за який обчислено відповідні суми процентів та інфляційних нарахувань, оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу).

З огляду на викладене, строк позовної давності до вимог про стягнення з відповідача 3% річних та індексу інфляції також сплив.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Вищий господарський суд України в п. 2.2 постанови пленуму ВГСУ від 29.05.13 № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарський спорів» надав розяснення, згідно з якими позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Як зазначено в п. 2.3 цієї постанови Пленуму, якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України).

Суд вважає необхідним наголосити, що в даному випадку позивачем про визнання поважними пропущення строку позовної давності не заявлено, відповідних пояснень та доказів в обґрунтування поважності причин його пропущення не надано.

За таких підстав, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 440000,24 грн. основного боргу, 62924,88 грн. - 3% річних та 539963,39 грн. інфляційних втрат задоволенню не підлягають.

У задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до статті 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Також, суд констатує наявність підстав для повернення з Державного бюджету суми сплаченого судового збору.

Правові засади справляння судового збору, платників, обєкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору врегульовано Законом України Про судовий збір.

Так, пунктом 1 статті 4 вказаного Закону встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Зокрема, згідно пп. 2 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України Про судовий збір за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору складає 1,5 відсотки ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 150 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Судом розглядаються вимоги про стягнення з відповідача заборгованості у загальному розмірі 1042888,51 грн. (з урахуванням прийнятої судом заяви позивача про зменшення розміру позовних вимог), тобто, предметом розгляду даної справи є вимога майнового характеру, за яку належить до сплати 1,5 відсотки ціни позову, що складає 15643,32 грн.

Згідно наданого до позову платіжного доручення № 4218 від 11.09.2017 позивачем сплачено суму 22600,00 грн. судового збору, отже, сума зайво сплаченого судового збору складає 6956,68 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України Про судовий збір, сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом; <…>.

В своїй заяві від 30.11.2017 про зменшення розміру позовних вимог позивач просив з урахуванням фактичного зменшення суми позовних вимог повернути частину суми судового збору у розмірі, пропорційно сумі зменшення позовних вимог.

Таким чином, із урахуванням ст. 7 Закону України Про судовий збір позивачу підлягає поверненню з державного бюджету сума зайво сплаченого ТОВ НВП «Елтехкомплект» судового збору в розмірі 6956,68 грн., про що слід видати ухвалу.

Керуючись ст.ст. 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити.

Суддя В.В. Носівець

Відповідно до ч. 5 ст. 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення оформлено і підписано, згідно із вимогами ст. 84 ГПК України, 14 грудня 2017.