У Х В А Л А

11.12.2017 Справа № 910/4562/17

За заявою Керуючого санацією Товариства з обмеженою відповідальністю "Цитрус"
доПриватного підприємства "Центр здорового материнства"
про визнання недійсною угоди прощення боргу від 28.02.2017 р. в межах справи №910/4562/17
за заявоюAvswik investments limited
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Цитрус"
пробанкрутство
Суддя Яковенко А.В.

Представники сторін:

від заявника -Комлик І.С.

від відповідача -не з'явилися

від ініціюючого кредитора -Ткачук О.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляді Господарського суду м. Києва знаходиться справа №910/4562/17 за заявою Avswik investments limited про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Цитрус".

До Господарського суду м. Києва надійшла заява керуючого санацією Товариства з обмеженою відповідальністю "Цитрус" до ПП "Центр здорового материнства" про визнання недійсною угоди прощення боргу від 28.02.2017.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.10.2017 прийнято заяву керуючого санацією Товариства з обмеженою відповідальністю "Цитрус" до ПП "Центр здорового материнства" про визнання недійсною угоди прощення боргу від 28.02.2017 до розгляду в межах справи №910/4562/17 та призначено її до розгляду на 22.11.2017.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 22.11.2017 відкладено розгляд заяви у судовому засіданні на 11.12.2017.

Представники сторін подали суду пояснення та підтримали вимоги, викладені у заяві про визнання недійсною угоди прощення боргу від 28.02.2017.

Розглянувши заяву керуючого санацією Товариства з обмеженою відповідальністю "Цитрус", всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується така заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду, Господарський суд міста Києва встановив наступне.

28.02.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Цитрус» (сторона 1) та Приватним підприємством «Центр здорового материнства» (сторона 2) була укладена угода про прощення боргу, за змістом п. 1 якої зобов'язання сторони 2 щодо оплати сторони 1 за договором №25 від 01.11.2015 у розмірі 98 640,00 грн. припиняються шляхом прощення боргу.

Пунктом 2 вказаного договору сторони передбачили, що в зв'язку з припиненням зобов'язань сторони 2 згідно п. 1 Угоди, сторона 1 заявляє про відсутність у неї жодних матеріальних претензій до сторони 2.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

За змістом постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою законодавства, яке полягає у наданні особі, що вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб, встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить ст. 20 Господарського кодексу України.

Таким чином, відповідно до приписів ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України застосування судом будь-якого способу судового захисту вимагає наявності наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб'єктивного права або інтересу; порушення (невизнання або оспорювання) означеного права/інтересу відповідачем; належність обраного способу судового захисту (з точки зору адекватності порушення і спроможності його усунути та поновити (захистити) право або інтерес та закріплення положеннями діючого законодавства).

Тобто, важливою умовою застосування судом певного способу захисту права або інтересу є його належність - встановлення судом тих обставин, що вжиття саме обраного позивачем способу захисту спроможне поновити порушені права особи, що звертається до суду з відповідним позовом.

Заявник вказує, що спірна угода про прощення боргу від 28.02.2017 є недійсною, оскільки за такою угодою боржник - ТОВ «Цитрус» відмовився від власних майнових вимог до ПП «Центр здорового материнства» протягом року, що передував відкриттю процедури банкрутства.

Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" встановлює умови та порядок відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом та застосування ліквідаційної процедури з метою повного або часткового задоволення вимог кредиторів.

Системний аналіз положень Закону про банкрутство дає підстави для висновку, що з моменту порушення стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника, і спеціальні норми Закону про банкрутство мають пріоритет у застосуванні при розгляді справ про банкрутство щодо інших законодавчих актів України.

Як встановлено судом, ухвалою Господарського суду м. Києва від 10.04.2017 порушено провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Цитрус" (04071, м. Київ, вул. Щекавицька,9-А, ідентифікаційний код 38392659). Визнано грошові вимоги Avswik investments limited до Товариства з обмеженою відповідальністю "Цитрус" в розмірі 20 817 688,95грн. Введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. Введено процедуру розпорядження майном Товариства з обмеженою відповідальністю "Цитрус" (04071, м. Київ, вул. Щекавицька,9-А, ідентифікаційний код 38392659).Здійснено оприлюднення на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України повідомлення про порушення провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Цитрус" (04071, м. Київ, вул. Щекавицька,9-А, ідентифікаційний код 38392659) за номером 42129 від 13.04.2017р. Призначено розпорядником майна Товариства з обмеженою відповідальністю "Цитрус" (04071, м. Київ, вул. Щекавицька,9-А, ідентифікаційний код 38392659) арбітражного керуючого Дяченко Яну Володимирівну (свідоцтво про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого № 375 від 28.02.2013). Визначено дату проведення попереднього судового засідання на 05.06.2017 р.

В даному випадку спірну Угоду про прощення боргу сторонами було укладено 28.02.2017, в період одного року до порушення провадження у справі про банкрутство ТОВ «Цитрус».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.09.2017 у справі №910/4562/17 введено процедуру санації ТОВ «Цитрус», керуючим санацією призначено арбітражного керуючого Комлика І.С., який і звернувся до суду із даною заявою.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора, зокрема, якщо боржник безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог.

Слід зазначити, що метою визнання недійсним правочину (договору) зі спеціальних підстав, визначених ст. 20 Закону про банкрутство, є встановлення факту відчуження майна боржника у підозрілий період (після порушення провадження у справі про банкрутство або протягом одного року, що передував її порушенню) та наявність вичерпного переліку обставин, прямо визначених положеннями ст. 20 Закону про банкрутство.

Як було встановлено судом, на підставі оскаржуваної Угоди боржник - ТОВ «Цитрус» фактично відмовився від власних майновим вимог до ПП «Центр здорового материнства» на суму 98 640,00 грн. шляхом прощення боргу останньому.

Відповідно до приписів ст. 605 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов'язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора.

При цьому, за рахунок таких грошових коштів могли бути повністю чи частково виконані грошові зобов'язання ТОВ «Цитрус» перед іншими кредиторами, проте укладення спірної Угоди унеможливило отримання боржником таких грошових коштів, оскільки зобов'язання ПП «Центр здорового материнства» на вказану суму припинилися у відповідності до ст. 605 Цивільного кодексу України.

Відповідно до положень ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У Рішенні Конституційного Суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Так, право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України.

Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до приписів вказаної статті кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або Законом.

Суд відзначає, що вчинення боржником відповідних дій щодо відмови від власних майнових вимог за тиждень до порушення провадження у справі про банкрутство, що унеможливило виконання своїх зобов'язань на суму 260 000,00 грн. перед іншими кредиторами, відповідно до частини першої статті 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" є підставою для визнання спірної угоди недійною.

За таких обставин, заява керуючого санацією Товариства з обмеженою відповідальністю "Цитрус" до ПП "Центр здорового материнства" про визнання недійсною угоди прощення боргу від 28.02.2017 в межах справи №910/4562/17 про банкрутство ТОВ «Цитрус» підлягає задоволенню повністю.

Керуючись ст. 20 Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

1. Заяву керуючого санацією Товариства з обмеженою відповідальністю "Цитрус" про визнання недійсною угоди про прощення боргу від 28.02.2017 задовольнити.

2. Визнати угоду про прощення боргу від 28.02.2017, що укладена між Товариством з обмеженою відповідальністю "Цитрус" та Приватним підприємством "Центр здорового материнства" недійсною.

Суддя А.В. Яковенко