ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

12.12.2017 Справа № 920/1097/17

За позовом: Державного підприємства «Дубенське лісове господарство»,

м. Дубно, Рівненська область

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрторгприват»,

м. Суми

про стягнення 13493,76 грн.

Суддя С.В. Заєць

За участю представників сторін:

від позивача: не прибув;

від відповідача: ОСОБА_1;

при секретарі судового засідання Малюк Р.Б.

Суть спору: позивач відповідно до вимог позовної заяви від 09.11.2017 № 474 просить суд стягнути з відповідача на свою користь 13 493 грн.76 коп. за договором № 738/1280л від 09.09.2011, а також відшкодувати судовий збір.

12.12.2017 відповідачем подано до суду заяву про застосування строку позовної давності відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України до спірних правовідносин.

В судове засідання 12.12.2017 представник позивача не прибув, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Представник відповідача в судовому засіданні 12.12.2017 надав усні пояснення в обґрунтування своєї позиції у справі, та підтримав подану заяву про застосування строку позовної давності.

Клопотань про відкладення розгляду справи чи надання додаткових документів від сторін суду надано не було.

Таким чином, враховуючи достатність часу, наданого позивачу та відповідачу для підготовки до судового засідання та надання витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принцип змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені п. 4 ч.3 ст. 129 Конституції України, ст. 43 та ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи відповідно до положень ст. 75 ГПК України за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив:

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що 09.09.2011 між Державним підприємством «Дубенське лісове господарство» (продавець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрторгприват» (покупець, відповідач) укладено договір купівлі-продажу необробленої деревини № 738/1280л.

Відповідно до п. 1.1. договору за результатами проведення аукціону із продажу ресурсів необробленої деревини заготівлі 4 кварталу 2011 року, який відбувся 09.09.2011 року продавець передає у власність на умовах франко-склад продавця (франко-нижній склад) необроблену деревину (надалі- товар), за номерами лотів (п.4.1), а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього ціну відповідно до умов, що визначені в цьому договорі.

Згідно з п. 7.1 Договору платіж (передоплата 100%) вартості здійснюється шляхом банківського переказу коштів на розрахунковий рахунок Продавця за кожну партію товару, згідно виставленого рахунку-фактури на протязі 5 календарних днів з дати предявлення рахунку до сплати.

Позивач зазначає, що відповідно до накладної від 20.03.2012 № 37813474 відповідач отримав лісоматеріали необроблені.

Прете, як зазначає позивач в обґрунтування позову, відповідач взяті на себе зобовязання за договором не виконав в повному обсязі через, що має заборгованість перед позивачем за поставлену продукцію у розмірі 13493 грн. 76 коп.

У зв'язку з цим, позивач звернувся до суду, просив стягнути з відповідача заборгованість за договором № 738/1280л від 09.09.2011.

Отже, предметом спору у даній справі, зокрема, є стягнення заборгованості за поставлену позивачем продукцію за умовами договору № 738/1280л від 09.09.2011.

У заяві від 12.12.2017 відповідач просить суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п. 2.2 постанови Пленум Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» № 10 від 29.05.2013 (далі - постанова Пленуму ВГСУ № 10), за змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами укладено договір купівлі-продажу, тобто спір у даній справі виник у звязку з виконанням (господарських) договірних зобовязань.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 7 вказаної статті, не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Частиною 1 ст. 202 Господарського кодексу України встановлено, що господарське зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Відповідач документів, які б підтверджували оплату ним заборгованості перед позивачем або спростовували доводи останнього, суду не надав.

Відтак, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 13493 грн. 76 коп. заборгованості з оплати отриманого товару на умовах договору № 738/1280л від 09.09.2011 є обґрунтованими, водночас, відповідачем заявлено вимогу про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 260 Цивільного кодексу України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Статтею 253 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку (ч. 1 ст. 254 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з п. 4.2 постанови Пленуму ВГСУ № 10, у зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане. Якщо договором чи іншим правочином визначено різні строки виконання окремих зобов'язань, що з нього виникають (наприклад, у зв'язку з поетапним виконанням робіт або з розстроченням оплати), позовна давність обчислюється окремо стосовно кожного з таких строків.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Згідно з п. 7.1 Договору платіж (передоплата 100%) вартості здійснюється шляхом банківського переказу коштів на розрахунковий рахунок Продавця за кожну партію товару, згідно виставленого рахунку-фактури на протязі 5 календарних днів з дати предявлення рахунку до сплати.

Тобто, враховуючи, що поставка товару відбулася 20.03.2012, то до 20.03.2012 відповідач повинен був здійснити оплату (передоплату) за товар. З цього часу починається і дія трьохрічного строку права звернення до суду з вимогою захисту своїх інтересів. Інших термінів оплати позивач в позовній заяві не наводить.

Таким чином, позивач звернувся до суду із позовною заявою в даній справі 14.11.2017, тобто після спливу строку позовної давності.

Позивачем не надані документи, які б надали можливість встановити, що строк позовної давності для стягнення заборгованості в розмірі 13493 грн. 76 коп. на момент звернення до суду не сплив.

Згідно з ч. 1 ст. 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч. 3 вказаної статті).

Пунктом 4.4.1 постанови Пленуму ВГСУ № 10 роз'яснено, що у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

Визнання боржником свого боргу після спливу позовної давності не свідчить про переривання перебігу такої давності.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, може, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Сторонами під час розгляду справи не було надано будь-яких документів, які б підтверджували підстави для переривання перебігу позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Ці дані встановлюються, зокрема, такими засобами письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів.

Частиною 1 ст. 36 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що письмовими доказами є документи i матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що позивачем не надано належних і допустимих в розумінні ст. ст. 32-34, 36 Господарського процесуального кодексу України доказів переривання перебігу строку позовної давності.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Судом встановлено, що позивач звернувся з позовною заявою у даній справі 14.11.2017, тобто після спливу строку позовної давності. Оскільки, наявність обставин, що переривають перебіг строку позовної давності, позивачем не доведена, суд приходить до висновку про те, що строк позовної давності для вимог про стягнення боргу на момент звернення до суду сплив, що є підставою для відмови в задоволенні вказаних позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що права позивача дійсно порушені, проте строк позовної давності сплив, про що зроблено заяву відповідачем. Позивач поважних причин пропущення строку позовної давності не навів. За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що в задоволенні позовних вимог судом відмовлено, судові витрати покладаються на позивача і відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягають.

Керуючись статтями 33-34, 43-44, 49, статтями 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову Державному підприємству «Дубенське лісове господарство» - відмовити.

Повне рішення складено 14.12.2017.

Суддя ОСОБА_2