ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

12.12.2017 Справа № 920/1093/17

За позовом: Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії

«Нафтогаз України», м. Київ

до відповідача: Публічного акціонерного товариства «Сумихімпром», м. Суми

про стягнення 21 373 338 грн. 51 коп.

Суддя Заєць С.В.

Представники:

Від позивача представник ОСОБА_1 (довіреність № 276/16 від 27.12.2016);

Від відповідача представник ОСОБА_2 (довіреність № 85-4257 від 10.10.2017);

При секретарі судового засідання Малюк Р.Б.

Суть спору: позивач подав позовну заяву, в якій просить суд стягнути з відповідача на свою користь 21 373 338 грн. 51 коп., в тому числі 2 018 927 грн. 89 коп. 3% річних, 19 354 410 грн. 62 коп. інфляційних збитків за несвоєчасне виконання грошового зобовязання.

08.12.2017 відповідачем подано до суду клопотання від 08.12.2017 № 15-5024, в якому відповідач посилаючись на те, що ухвалою господарського суду Сумської області від 24.10.2011 порушено провадження у справі про банкрутство ПАТ «Сумихімпром» № 5021/2509/2011, просить передати матеріали даної справи № 920/1093/17 для розгляду в межах справи про банкрутство ПАТ «Сумихімпром» № 5021/2509/2011.

Представник позивача в судовому засіданні 12.12.2017 надав усні пояснення в обґрунтування позовних вимог, проти клопотання відповідача про приєднання матеріалів справи до справи про банкрутство ПАТ «Сумихімпром» заперечував, позовні вимоги просив задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 12.12.2017 підтримав подане клопотання про приєднання матеріалів даної справи до справи про банкрутство ПАТ «Сумихімпром».

Клопотань про відкладення розгляду справи чи надання додаткових документів від сторін суду надано не було.

Таким чином, приймаючи до уваги принцип змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені п. 4 ч.3 ст. 129 Конституції України, ст. 43 та ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд встановив:

30.08.2011 між позивачем та відповідачем було укладено договір поставки природного газу № 06/11-642.

Відповідно до умов договору позивач зобовязувався передати відповідачу природний газ, а відповідач, в свою чергу, зобовязувався його оплатити.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою господарського суду Сумської області від 07.08.2012 у справі № 5021/2509/2011 визнано вимоги Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» до ПАТ "Сумихімпром" за Договором поставки природного газу від 30.08.2011 № 06/11-642, які складаються з:

- основний борг за договором 22 432 532,11 грн.;

- інфляційні втрати за вересень 2011 року 20083,72 грн.;

- 3% річних за період з 06.09.2011 до 23.10.2011 61 812,92 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач не розраховується по договірним зобовязанням з позивачем та не сплатив заборгованість визначену в судовому рішенні (ухвалі), у звязку з чим останньому відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України згідно з поданим розрахунком нараховано 2018927 грн. 89 коп. 3% річних, 19354420 грн. 62 коп. інфляційних збитків.

Статтею 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до вимог пункту 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір відсотків.

Передбачені ст. 625 Цивільного кодексу України наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді сплати 3% річних, від простроченої суми не є неустойкою (пенею), зазначені відсотки є не мірою відповідальності, а платою за безпідставний, не погоджений сторонами строк користування чужими грошовими коштами, а тому ці кошти стягуються незалежно від вини боржника та не залежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Не є неустойкою (штрафом, пенею) й застосуванням до простроченої суми грошового зобов'язання встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, стягувані у зв'язку з таким застосуванням суми, оскільки вони є відшкодуванням збитків, завданих кредитору, внаслідок зменшення його грошових коштів, через зростання загального рівня цін на товари і послуги протягом певного періоду часу.

Верховний Суд України у своєму листі від 01.07.2014 року «Аналіз практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві» роз'яснив, що за змістом ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до поданого позивачем розрахунку загальний розмір нарахованих 3% річних за період з 07.11.2014 по 06.11.2017 складає 2 018 927 грн. 89 коп., інфляційні нарахування за період - листопад 2014 року - вересень 2017 року становить 19 354 410 грн. 62 коп.

Відповідач контррозрахунку чи аргументованих заперечень щодо здійснених позивачем нарахувань суду не надав.

З огляду на зазначене, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача інфляційних збитків та 3 % річних за несвоєчасну сплату заборгованості, визначеної у рішенні суду є правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню шляхом стягнення з відповідача 2018927 грн. 89 коп. 3 % річних, 19 354 410 грн. 62 коп. інфляційних збитків, виходячи з суми боргу 22 432 532 грн. 11 коп.

08.12.2017 відповідачем подано до суду клопотання від 08.12.2017 № 15-5024, в якому відповідач посилаючись на те, що ухвалою господарського суду Сумської області від 24.10.2011 порушено провадження у справі про банкрутство ПАТ «Сумихімпром» № 5021/2509/2011, просить передати матеріали даної справи № 920/1093/17 для розгляду в межах справи про банкрутство ПАТ «Сумихімпром» № 5021/2509/2011.

Суд, ознайомившись з клопотанням та з матеріалами справи не погоджується з позицією відповідача в даному питанні враховуючи наступне:

Відповідно до положень частини 2 статті 4-1 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Згідно з пунктами 2, 7 частини першої статті 12 Господарського процесуального кодексу України господарським судам підвідомчі справи про банкрутство; справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Частиною дев'ятою статті 16 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що справи у майнових спорах, передбачених пунктом 7 частини першої статті 12 цього Кодексу, розглядаються господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство.

Як встановлено судом, ухвалою Господарського суду Сумської області від 24.10.2011р. у справі № 5021/2509/2011 за заявою ТОВ «Компанія з управління активами «Промислові інвестиції» порушено провадження у справі про банкрутство ПАТ «Сумихімпром» за загальною процедурою згідно з Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції Закону України №2343-ХІІ).

Ухвалою Господарського суду Сумської області від 30.10.2012 введено процедуру санації ПАТ «Сумихімпром».

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 1 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Таким чином, враховуючи, що предметом заявленого Дочірньою компанією «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» позову є вимога до відповідача Публічного акціонерного товариства «Сумихімпром»- про стягнення поточної заборгованості 3% річних та інфляційних суд вважає, що зазначені позовні вимоги можуть бути розглянуті поза межами процедури банкрутства в окремому позовному провадженні з урахуванням вимог територіальної підсудності, встановлених статтею 15 Господарського процесуального кодексу України.

Виходячи з фактичних обставин даної справи, відповідно до ст. ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 240000 грн. 00 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Сумихімпром» (вул. Харківська, П/В 12, м. Суми, 40003, ) на користь Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (вул. Шолуденка, 1, м. Київ, 04116, ) 2 018 927 грн. 89 коп. 3 % річних, 19 354 410 грн. 62 коп. інфляційних збитків, 240 000 грн. 00 коп. судового збору.

3. В задоволенні клопотання відповідача про приєднання даної справи до справи № 5021/2509/2011 відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 13.12.2017.

Суддя ОСОБА_3