РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.11.2017Справа №910/17838/17

За позовом Державного підприємства "Новотроїцький елеватор" Державного агентства резерву України

до Аграрного фонду

про стягнення 1519372,01 грн.

Суддя Якименко М.М.

Представники сторін:

від позивача: Прокопець О.М. - за довіреністю б/н від 26.09.2017 року;

від відповідача: Авраменко В.Д. - за довіреністю № 592 від 10.01.2017 року;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство "Новотроїцький елеватор" Державного агентства резерву України звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Аграрного фонду про стягнення заборгованості в сумі 1519372,01 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов Договорів складського зберігання зерна № 137-5 від 12.03.2009 року та № 19/11 від 08.04.2011 року в частині своєчасної та повної оплати за отримані послуги зі складського зберігання зерна, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість у вказаному розмірі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.10.2017 року позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі №910/17838/17 та призначено її розгляд на 07.11.2017 року.

В судовому засіданні з 07.11.2017 року до 21.11.2017 року та з 21.11.2017 року до 29.11.2017 року на підставі ч. 3 ст. 77 ГПК України оголошувалась перерва.

В судові засідання 07.11.2017 року, 21.11.2017 року та 29.11.2017 року з'явились уповноважені представники позивача та відповідача.

07.11.2017 року через канцелярію суду представником відповідача подано відзив № 40-07/731 від 07.11.2017 року на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти позовних вимог, посилаючись при цьому на факт нестачі зерна 3-го класу врожаю 2011 року в кількості 634,075 т та п.4.8 Договору, а також необхідність інвентаризації фактичних залишків зерна на складах позивача. Відзив разом з доданими до нього документами судом долучений до матеріалів справи.

В судовому засіданні 07.11.2017 року представником позивача подано клопотання б/н від 07.11.2017 року про долучення документів до матеріалів справи, яке судом задоволено, документи долучено до матеріалів справи.

В судовому засіданні 21.11.2017 року представником позивача подані письмові пояснення б/н від 21.11.2017 року, в яких представник позивача зазначає про необхідність оплати за надані послуги з боку відповідача, відсутність лише незначної частини зерна від загального його об'єму та відсутність умов Договору щодо звільнення відповідача від оплати зберігання залишків зерна. Пояснення судом долучені до матеріалів справи.

Також в судовому засіданні 29.11.2017 року представником позивача подане клопотання б/н від 29.11.2017 року про долучення документів до матеріалів справи. Клопотання судом задоволено, документи судом долучено до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних у матеріалах справи, на час проведення судового засідання 29.11.2017 року сторонами суду не надано.

В судових засіданнях 07.11.2017 року, 21.11.2017 року та 29.11.2017 року представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судових засіданнях 07.11.2017 року, 21.11.2017 року та 29.11.2017 року проти позовних вимог заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Відповідно до статті 85 ГПК України в судовому засіданні 29.11.2017 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи в їх сукупності та заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 12 березня 2009 року між Державним підприємством "Новотроїцький елеватор" (позивач у справі, зерновий склад за договором) та Аграрним фондом (відповідач у справі, поклажодавець за договором) укладено Договір складського зберігання зерна № 137-5 (далі по тексту - Договір 1), за умовами п.1.1 якого поклажодавець зобов'язується передати на зберігання зерновому складу зерно продовольчої пшениці (об'єкт державного цінового регулювання), якість якого відповідає ДСТУ 3768-2004 (далі - зерно), за заліковою вагою в кількості, яка визначається по фактичній кількості зерна, що надійшло на карточку поклажодавця і засвідчується відповідними складськими документами, а зерновий склад зобов'язується прийняти таке зерно для зберігання на визначених цим Договором умовах і в установлений строк повернути його поклажодавцеві або особі, зазначеній ним як одержувач, у стані, передбаченому цим Договором та законодавством.

Відповідно до п. 3.1.1 Договору 1 зерновий склад зобов'язаний прийняти від поклажодавця зерно фактичної якості, але не вище обмежувальних кондицій, забезпечити його належне зберігання у повному обсязі та здійснити відпуск поклажодавцеві всієї кількості зерна, що фактично зберігається на день відпуску. Нестача в межах покращення якості по вологості - не більше 0,5 %, смітній домішці - не більше 0,2 %, а також природних втрат в залежності від терміну зберігання списується за рахунок поклажодавця.

Пунктом 3.1.5 Договору 1 визначено, що зерновий склад зобов'язаний видати складські документи на зерно не пізніше наступного робочого дня після прийняття його до зберігання. У разі видачі простого або подвійного складського свідоцтва зерновий склад здійснює страхування зерна від ризиків випадкової загибелі, знищення, нестачі, пошкодження та втрат за дорученням і за рахунок коштів поклажодавця.

Строк зберігання зерна - до пред'явлення вимоги поклажодавцем (п.7.1 Договору 1).

Статтею 632 Цивільного кодексу України визначено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Як зазначено в п.4.3 Договору 1, з урахуванням Додаткової угоди від 10.09.2010 року, розмір відшкодування витрат за зберігання за тонну пшениці за 30 календарних днів становить 17,50 грн.

Поклажодавець зобов'язаний своєчасно розрахуватися за надані послуги з приймання, зберігання, відвантаження, а також надані додаткові послуги в порядку, визначеному підпунктом 3.1.4. цього Договору (п. 3.3.2 Договору 1).

Пунктом 3.3.4. Договору 1 передбачено, що поклажодавець зобов'язаний відшкодувати зерновому складу витрати пов'язані з достроковим припиненням зобов'язань, відповідно до законодавства.

В розділі 4 Договору 1 сторони передбачили умови та порядок взаєморозрахунків сторін.

Так, як визначено в п. 4.4. Договору 1, поклажодавець сплачує вартість послуг із зберігання зерна з моменту передачі зерна поклажодавця на зберігання зерновому складу на підставі актів наданих послуг та розрахунку обсягів коштів зберігання зерна як об'єкту державного цінового регулювання.

Розрахунки за надані послуги проводяться в грошовій формі з урахуванням податку на додану вартість. Оплата послуг зернового складу здійснюється поклажодавцем за рахунок бюджетних коштів (п. 4.1 Договору 1).

Згідно п.8.1 Договору 1 вказаний Договір набирає чинності з моменту його укладення і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань у повному обсязі.

Окрім того судом встановлено за матеріалами справи, що 08 квітня 2011 року між Державним підприємством "Новотроїцький елеватор" (зерновий склад за договором, позивач у справі) та Аграрним фондом (поклажодавець за договором, відповідач у справі) було укладено договір складського зберігання зерна № 19/11 (далі - Договір 2), за умовами п.1.1 якого поклажодавець зобов'язується передати на зберігання зерновому складу зерно пшениці (об'єктів державного цінового регулювання), якість яких відповідає діючим ДСТУ (далі - зерно), за заліковою вагою в кількості, яка визначається по фактичній кількості зерна, що надійшло на карточку поклажодавця і засвідчується відповідними складськими документами, а зерновий склад зобов'язується прийняти таке зерно для зберігання на визначених цим договором умовах і в установлений строк повернути його поклажодавцеві або особі, зазначеній ним як одержувач, у стані, передбаченому цим договором та законодавством.

Відповідно до п. 3.1.1 Договору 2 зерновий склад зобов'язаний прийняти від поклажодавця зерно фактичної якості, але не вище обмежувальних кондицій, забезпечити його належне зберігання у повному обсязі та здійснити відпуск поклажодавцеві всієї кількості зерна, що фактично зберігається на день відпуску. Нестача в межах покращення якості по вологості - не більше 0,5 %, смітній домішці - не більше 0,2 %, а також природних втрат в залежності від терміну зберігання списується за рахунок поклажодавця.

Пунктом 3.1.5 Договору 2 визначено, що зерновий склад зобов'язаний видати складські документи на зерно не пізніше наступного робочого дня після прийняття його до зберігання. У разі видачі простого або подвійного складського свідоцтва зерновий склад здійснює страхування зерна від ризиків випадкової загибелі, знищення, нестачі, пошкодження та втрат за дорученням і за рахунок коштів поклажодавця.

Строк зберігання зерна - до пред'явлення вимоги поклажодавцем (п.7.1 Договору 2).

Як зазначено в п.4.3 Договору 2 розмір відшкодування витрат за зберігання за тонну пшениці за 30 календарних днів становить 17,50 грн.

Згідно п.4.7 Договору 2, ціна договору становить 61 504,87 грн.

Поклажодавець зобов'язаний відшкодувати витрати з приймання, зберігання, відвантаження, а також витрати, що виникають в порядку, визначеному підпунктом 3.1.4. цього Договору (п. 3.3.2 Договору 2).

Пунктом 3.3.4. Договору 2 передбачено, що поклажодавець зобов'язаний відшкодувати зерновому складу витрати пов'язані з достроковим припиненням зобов'язань, відповідно до законодавства.

В розділі 4 Договору 2 сторони передбачили умови та порядок взаєморозрахунків сторін.

Так, як визначено в п. 4.4. Договору 2, поклажодавець відшкодовує витрати із зберігання зерна з моменту передачі зерна поклажодавця на зберігання зерновому складу на підставі актів наданих послуг та розрахунку обсягів коштів зберігання зерна як об'єкту державного цінового регулювання.

Розрахунки за надані послуги проводяться в грошовій формі з урахуванням податку на додану вартість. Оплата послуг зернового складу здійснюється поклажодавцем за рахунок бюджетних коштів (п. 4.1 Договору 2).

Згідно п.8.1 Договору 2 вказаний Договір набирає чинності з моменту підписання та скріплення печатками і діє до 31.12.2011 року, але у будь - якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов'язань у повному обсязі. Дія договору розповсюджується на відносини між сторонами, що виникли з 01.03.2011 року.

В подальшому сторонами вносились зміни до умов Договору 2, а саме дію Договору 2 було продовжено: Додатковим договором № 10 від 31.12.2011 року - до 31.12.2012 року, Додатковим договором без дати та номеру - до 31.12.2014 року, Додатковим договором б/н від 31.12.2014 року - до 31.12.2015 року тощо.

Вказані Договори 1 та 2 підписані уповноваженими представниками зернового вкладу та поклажодавця та скріплені печатками сторін.

Судом встановлено за матеріалами справи, що на підтвердження факту прийняття зерна Державним підприємством «Новотроїцький елеватор» від Аграрного фонду (відповідача) позивачем видано складські квитанції на зерно загальною кількістю 2866586 кг: АУ № 495622 складська квитанція на зерно № 336 від 16.01.2012 року (пшениця 3 класу в обсязі 360482 кг), АУ №495338 складська квитанція на зерно № 37 від 16.01.2012 року (пшениця 3 класу в обсязі 2321244 кг), АУ № 495421 складська квитанція на зерно № 9 від 14.08.2013 року (пшениця 2 класу в обсязі 63920 кг), АФ № 211739 складська квитанція на зерно № 204 від 22.08.013 року (пшениця 2 класу в обсязі 88305 кг), АТ № 363198 складська квитанція на зерно № 5028 від 22.07.2009 року (пшениця 2 класу в обсязі 32635 кг), які відповідно до п. 24 ст. 1 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" та розділу 3 Положення про обіг складських документів на зерно, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики від 27.06.2003 № 198, є товаророзпорядчими документами, що видаються зерновим складом власнику зерна як підтвердження прийняття зерна на зберігання та посвідчення наявності зерна і зобов'язання зернового складу. Підставою для видачі складської квитанції на зерно є угода про зберігання зерна, укладена між зерновим складом, та поклажодавцем та факт прийняття зерна зберігання.

Як зазначено позивачем в позовній заяві та встановлено судом, за період з серпня 2013 року по серпень 2017 року Державним підприємством "Новотроїцький елеватор" Державного агентства резерву України були надані відповідачу послуги зі складського зберігання зерна у загальному розмірі 1 519 372,01 грн., виходячи із ваги зерна, яке зберігається за вказаними складськими квитанціями, та тарифу зберігання - 17,50 грн. за місяць, який визначено п. 4.3 Договорів 1 та 2, що підтверджується щомісячними розрахунками обсягів коштів за зберігання об'єктів державного цінового регулювання за спірний період. Окрім цього, позивачем за спірний період у відповідності до умов Договорів 1 та 2 акти виконаних робіт до договору 1 та 2.

Також факт приймання зерна на зберігання в період серпень 2013 - серпень 2015 року, обсяг та характеристики останнього підтверджуються також наданими позивачем копіями ТТН, дозволів на відвантаження та переоформлення, карточок аналізу зерна тощо.

В свою чергу доказів наявності відмови від прийняття послуг сторонами суду не надано.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем виконано прийняті на себе зобов'язання з надання послуг складського зберігання зерна у відповідності до умов Договорів 1 і 2 та в обсягах, зазначених в розрахунках коштів за зберігання, а відповідачем, у свою чергу, прийнято надані послуги складського зберігання зерна у вказаних обсягах без будь - яких зауважень.

Проте, за твердженням позивача, відповідач своїх зобов'язань щодо оплати наданих послуг у відповідності до умов Договорі 1 а 2 належним чином не виконав, в результаті чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем за наведеними Договорами в розмірі 1 519 372,01 грн.

При цьому згідно наданих матеріалів справи на адресу відповідача вимоги № 79 від 05.05.2016 року та № 114 від 02.08.2017 року щодо наявності заборгованості за надані послуги зберігання та необхідності погашення суми боргу.

В свою чергу листом № 40-09/1092 від 26.12.2016 року Аграрний фонд повідомив позивача про відсутність можливості для здійснення оплати за спірними Договорами 1 та 2.

Таким чином, в обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що внаслідок порушення відповідачем зобов'язання щодо оплати вартості наданих позивачем послуг складського зберігання зерна відповідно до умов Договорів 1 та 2, у відповідача перед позивачем виникла заборгованість в розмірі 1 519 372,01 грн., яку позивач просив стягнути в поданій суду позовній заяві.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Суд зазначає, що спір у даній справі стосується порушення відповідачем своїх зобов'язань за Договорами 1 та 2 в частині своєчасної оплати наданих позивачем та спожитих відповідачем послуг зі складського зберігання зерна.

Судом встановлено, що укладені правочини за своїм змістом та правовою природою є договорами зберігання, які підпадають під правове регулювання норм глави 66 Цивільного кодексу України.

В свою чергу, правовідносини зі зберігання зерна регулюються нормами Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні".

У відповідності до частини 1 статті 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно зі ст. 938 Цивільного кодексу України зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

Відповідно до частини 3 статті 957 Цивільного кодексу України письмова форма договору складського зберігання вважається дотриманою, якщо прийняття товару на товарний склад посвідчене складським документом.

Згідно з пунктами 10, 24 статті 1 Закону України "Про зерно і ринок зерна в Україні" зберігання зерна - це комплекс заходів, що включають приймання доробку, зберігання і відвантаження зерна; складські документи на зерно - це товаророзпорядчі документи, що видаються зерновим складом власнику зерна як підтвердження прийняття зерна на зберігання та посвідчення наявності зерна і зобов'язання зернового складу повернути його володільцеві такого документа.

Статтею 43 вказаного Закону унормовано, що якщо зерновий склад приймає зерно на зберігання без видачі простого або подвійного складського свідоцтва, то для підтвердження прийняття зерна на зберігання він повинен видати складську квитанцію.

При цьому, згідно з пунктом 1 Порядку випуску бланків складських документів на зерно, їх передачі та продажу зерновим складам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 510 від 11.04.03 р., підставою для видачі складських документів на зерно є прийняття зерна зерновим складом на зберігання. Відповідно до пункту 1.1 Положення про обіг складських документів на зерно, затвердженого Наказом Міністерства аграрної політики України №198 від 27.06.03 р. (далі - Положення), складськими документами на зерно є складська квитанція, просте та подвійне складські свідоцтва.

Як зазначалось судом вище, факт прийняття позивачем зерна на зберігання від відповідача (поклажодавця) належним чином підтверджується матеріалами справи, зокрема, складськими квитанціями на зерно.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" плата за зберігання зерна, строки її внесення встановлюються договором складського зберігання зерна.

Згідно з ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

За змістом статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Зокрема, порядок оплати наданих та спожитих послуг передбачений умовами розділу 4 Договорів 1 та 2.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно вимог ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

З наданих позивачем доказів вбачається, що позивач взяті на себе зобов'язання виконав належним чином, надавши поклажодавцю (відповідачу) послуги зі складського зберігання зерна (пшениці) згідно умов Договорів 1 та 2, а відповідач в порушення умов Договорів в обумовлений строк не оплатив надані послуги та має перед позивачем заборгованість з оплати останніх в сумі 1 519 372,01 грн.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

В свою чергу Доказів визнання недійсним чи розірвання Договорів складського зберігання зерна № 137-5 від 12.03.2009 року та № 19/11 від 08.04.2011 року та/або їх окремих положень суду не надано.

Зважаючи на встановлені обставини справи та приписи вищевикладених правових норм, а також оскільки на момент прийняття рішення доказів погашення заборгованості відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 1 519 372,01 грн. основного боргу позивачем нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

При цьому заперечення відповідача проти позовних вимог з посиланням на факт нестачі зерна пшениці 3-га класу врожаю 2011 року, належного Аграрному фонду, встановлений в ході досудового розслідування кримінального провадження № 0000890 за ознаками злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України судом оцінюються критично та до уваги не приймаються, оскільки відповідно до положень ч. 2 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Аналогічна положення знайшли своє відображення в пункті 2.6 Постанови № 18, згідно якої не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Натомість 02.02.2015 року Новотроїцьким районним судом у справі № 662/446/14-к було винесено виправдувальний вирок, оскільки доказів винуватості обвинувачених не було надано, а обсяг обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, не знайшов свого підтвердження у судовому засіданні, заявлений у вказаній справі цивільний позов Аграрного фонду залишено без розгляду.

У поданому суду відзиві відповідач зазначає про нестачу зерна пшениці 3-го класу в кількості 634,075 т, проте на підтвердження вказаних заперечень Аграрним фондом не надано жодного належного та допустимого доказу.

Щодо заперечень відповідача з посиланням на п.4.8 Договору складського зберігання зерна № 19/11 від 08.04.2011 року, згідно якого у разі підтвердження факту відсутності зерна поклажодавця на складах зберігача (на підставі Акту перевірки наявності та стану зберігання зерна) чи погіршення його якісних показників (на підставі документу, виданого повноважним органом), оплата послуг за зберігання зерна, визначеного у п.1.1 розділу 1 Договору, поклажодавцем припиняється до вирішення питання згідно вимог чинного законодавства України, суд зазначає, що вказаний розмір відсутнього зерна становить лише частину загального обсягу, оскільки документально підтверджена матеріалами справи передача на зберігання зерна пшениці 2 та 3 класу. Тобто в будь - якому випадку позивач продовжує виконувати умови Договорів та зберігає зерно.

При цьому виходячи з аналізу вказаного пункту 4.8 Договору № 2, умовою припинення оплати послуг поклажодавцем є наявність акту перевірки наявності та стану зберігання зерна, доказів наявності якого відповідачем суду не надано.

Окрім того суд зазначає, що бюджетні установи, до яких відноситься відповідач у справі - Аграрний фонд, для свого нормального функціонування і здійснення передбаченої установчими документами діяльності, укладають договори, оплата за якими здійснюється за рахунок бюджетних коштів.

При цьому, незважаючи на залучення до відносин між бюджетними установами бюджетних коштів, зазначені відносини є не бюджетними, а господарсько-правовими.

Згідно частини першої статті 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Частина 2 ст. 218 Господарського кодексу України та ст. 617 Цивільного кодексу України прямо передбачають, що відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобов'язань контрагентами правопорушника не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності.

Суд зазначає, що ні Господарський кодекс України, ні Цивільний кодекс України при визначенні відповідальності за укладеним договором не виділяють в окрему категорію осіб "бюджетні установи" і не встановлюють окремі правила для них. Тобто, бюджетна установа, як отримувач і розпорядник бюджетних коштів, не має будь-яких привілей чи пільг у рамках виконання своїх зобов'язань за такими договорами.

Отже, враховуючи приписи частини другої статті 617 ЦК України, частини другої статті 218 ГК України та рішення Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18 жовтня 2005 року відсутність бюджетних коштів передбачених у видатках Державного бюджету України не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 15 травня 2012 р. у справі № 3-28гс12, від 13.10.09 р. (судової палати в адміністративних справах), від 15.05.12 р. у справі № 11/446 (судової палати у господарських справах).

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з того, що позов доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати покладаються судом на відповідача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 32, 33, 49, 82 - 85, 116 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Аграрного фонду (01001, м. Київ, вул. Грінченка, 1, ) на користь Державного підприємства "Новотроїцький елеватор" Державного агентства резерву України (75300, Херсонська область, Новотроїцький район, смт. Новотроїцьке, вул. Безроднього, 154, ) 1 519 372 (один мільйон п'ятсот дев'ятнадцять тисяч триста сімдесят дві) грн. 01 коп. - заборгованості за договором складського зберігання, 22 780 (двадцять дві тисячі сімсот вісімдесят) грн. 59 коп. - судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя М.М.Якименко

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 11.12.2017 року