КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" грудня 2017 р. Справа№ 910/14153/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Пашкіної С.А.

Сітайло Л.Г.

при секретарі Матюхіні І.В.

За участю представників:

від позивача: Мартинюк Н.Р. - ліквідатор

від відповідача: Куликов О.А. - представник за довіреністю від 29.07.2016

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Підприємства «Сантех-Світ» з іноземною інвестицією

на рішення Господарського суду міста Києва від 19.10.2017

у справі № 910/14153/17 (суддя Шкурова Л.М.)

за позовом Підприємства «Сантех-Світ» з іноземною інвестицією

до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик»

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про визнання недійсним укладеного між позивачем та відповідачем договору застави майнових прав № 03/13 від 31.01.2013 як такого, що підписаний з боку позивача особою, яка не мала відповідного обсягу повноважень на підписання такого договору.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.10.2017, повний текст якого складений 23.10.2017, у справі № 910/14153/17 в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду ґрунтується на тому, що позивачем не доведено наявність та обґрунтованість обставин, викладених у позовній заяві, та підстав для визнання недійсним спірного договору з викладених у позові правових підстав, оскільки відповідно до п. 1.2. спірного договору застави, за домовленістю сторін вартість заставлених майнових прав становить 707 526,15 грн., тобто, виходячи з обмежень, встановлених Статутом, укладення договорів на вказану суму навіть не потребували попереднього схвалення загальних зборів підприємства позивача.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Підприємство «Сантех-Світ» з іноземною інвестицією звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 19.10.2017 у справі № 910/14153/17 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов.

В апеляційній скарзі позивач послався на те, що спірне рішення є протиправним, таким, що винесено з порушенням норм матеріального права, з неповним з'ясуванням всіх обставин справи.

В обґрунтування вказаної позиції позивач послався на ті самі обставини, що й під час розгляду справи в суді першої інстанції, а саме на те, що, укладаючи спірний договір, директор ОСОБА_4 діяв з перевищенням повноважень, оскільки Загальними зборами підприємства позивача не було надано згоди на укладення спірного договору застави майнових прав № 03/13 від 31.01.2013 та договорів про внесення змін до договору застави майнових прав як таких, які передбачають потенційну можливість позбавлення позивача, належного йому вартісного майна та коштів, що є порушенням п. 3.5 Статуту позивача, який встановлює, що позивач здійснює володіння, користування та розпорядження майном у відповідності, окрім іншого, до рішень засновників позивача, а відтак, укладенню та підписанню договору застави мало передувати надання згоди директору позивача.

Ухвалою від 13.11.2017 колегією суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді Пашкіна С.А., Сітайло Л.Г. апеляційну скаргу Підприємства «Сантех-Світ» з іноземною інвестицією на рішення Господарського суду міста Києва від 19.10.2017 у справі № 910/14153/17 прийнято до розгляду та порушене апеляційне провадження, розгляд справи призначено на 04.12.2017 о 10:40.

Ухвалою від 27.11.2017 задоволено клопотання Підприємства «Сантех-Світ» з іноземною інвестицією про його участь у судовому засіданні, яке відбудеться 04.12.2017 о 10:40, в режимі відеоконференції в Господарському суді Вінницької області.

В судовому засіданні 04.12.2017 представник позивача звернувся до суду з усним клопотанням про оголошення перерви або відкладення розгляду справи для надання йому можливості ознайомитись з поданим відповідачем відзивом.

На запитання суду, представник відповідача повідомив про те, що правова позиція, викладена ним у відзиві на апеляційну скаргу, є тотожною правовій позиції, що була ним висловлена під час розгляду справи в суді першої інстанції.

З огляду на вказані обсатвини, в задоволенні клопотання позивача про оголошення перерви або відкладення розгляду справи для надання йому можливості ознайомитись з поданим відповідачем відзивом колегією суддів відмовлено.

Під час розгляду справи представник позивача апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі, представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечив та просив залишити її без задоволення, а оспорюване рішення суду першої інстанції - без змін.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, з урахуванням правил ст. ст. 99, 101 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі, колегія суддів встановила таке.

31.01.2013 Підприємство «Гассіб» з іноземною інвестицією, назву якого змінено на Підприємство «Сантех-Світ» з іноземною інвестицією (позивач) як заставодавець та відповідач як заставодержатель уклали договір застави майнових прав № 03/13 (далі Договір) (а.с. 15-17), в п. 1.1 якого погодили, що позивач, з метою забезпечення виконання власних зобов'язань, що випливають з генерального кредитного договору № 03/13 від 31.01.2013 та укладеного в його рамках кредитного договору № 03/13-1 від 31.01.2013, згідно з яким позивач зобов'язаний повернути відповідачу в строк до 30.01.2014 ліміт кредитної лінії в сумі 500 000 доларів США, сплатити відсотки за користування кредитом з розрахунку 13,5% річних, а у разі несвоєчасного повернення кредиту повернути прострочену суму з урахуванням індексу інфляції та 21% річних від простроченої суми, а також сплатити комісії, можливу неустойку і відшкодувати завдані збитки, що можуть наступити згідно з кредитним договором, передає відповідачу в заставу майнові права на грошові кошти, що надійдуть на поточний рахунок позивача № 8224, відкритий у Вінницькому регіональному відділенні ПАТ «КБ «Хрещатик», МФО 300670, на виконання умов договору поставки № 269170 від 29.11.2012, укладеного позивачем з ТОВ «Епіцентр і К», код 32490244, на поставку товару (сантехніка, керамічна плитка, аксесуари до ванних кімнат).

30.09.2013 сторонами підписано Додатковий договір № 1 до Договору (а.с. 64), яким пункт 1.1 Договору викладено в редакції, згідно з якою позивач:

- «з метою забезпечення виконання власних зобов'язань, що випливають з генерального кредитного договору № 03/13 від 31.01.2013 та укладеного в його рамках кредитного договору № 03/13-1 від 31.01.2013, згідно з яким позивач зобов'язаний повернути відповідачу в строк:

- до 30.01.2014 ліміт кредитної лінії в сумі 490 000 доларів США, сплатити відсотки за користування кредитом з розрахунку 13,5% річних, а у разі несвоєчасного повернення кредиту повернути прострочену суму з урахуванням 13,5 % річних від простроченої суми кредиту;

- до 29.08.2015 ліміт кредитної лінії в сумі 1 000 000 доларів США, сплатити відсотки за користування кредитом з розрахунку 12% річних, а у разі несвоєчасного повернення кредиту повернути прострочену суму з урахуванням 12 % річних від простроченої суми кредиту;

- а також сплатити комісії, можливу неустойку і відшкодувати завдані збитки, що можуть наступити згідно з кредитним договором,

передає відповідачу в заставу майнові права на грошові кошти, що надійдуть на поточний рахунок заставодавця № 8224, відкритий у Вінницькому регіональному відділенні ПАТ «КБ «Хрещатик», МФО 300670, що надійдуть на виконання умов договору поставки № 269170 від 29.11.2012, укладеного позивачем з ТОВ «Епіцентр і К», код 32490244, на поставку товару (сантехніка, керамічна плитка, аксесуари до ванних кімнат)»

У п. 1.2 спірного Договору сторони погодили, що за домовленістю сторін вартість заставлених майнових прав становить 707 526,15 грн.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач просить визнати Договір недійсним як такий, що підписаний з боку позивача особою, яка не мала відповідного обсягу повноважень на підписання такого договору.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог, що колегія суддів вважає вірним з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦК України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку.

Статтею 62 ГК України встановлено, що:

- підприємство - самостійний суб'єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб'єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами (ч. 1);

- підприємства можуть створюватись як для здійснення підприємництва, так і для некомерційної господарської діяльності (ч. 2);

- підприємство, якщо законом не встановлено інше, діє на основі статуту або модельного статуту. Підприємства незалежно від форми власності, організаційно-правової форми, а також установчих документів, на основі яких вони створені та діють, мають рівні права та обов'язки (ч. 3).

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 63 ГК України залежно від форм власності, передбачених законом, в Україні можуть діяти підприємства таких видів:

- приватне підприємство, що діє на основі приватної власності громадян чи суб'єкта господарювання (юридичної особи);

- підприємство, що діє на основі колективної власності (підприємство колективної власності);

- комунальне підприємство, що діє на основі комунальної власності територіальної громади;

- державне підприємство, що діє на основі державної власності;

- підприємство, засноване на змішаній формі власності (на базі об'єднання майна різних форм власності);

- спільне комунальне підприємство, що діє на договірних засадах спільного фінансування (утримання) відповідними територіальними громадами - суб'єктами співробітництва.

В Україні можуть діяти також інші види підприємств, передбачені законом.

У разі якщо в статутному капіталі підприємства іноземна інвестиція становить не менш як десять відсотків, воно визнається підприємством з іноземними інвестиціями. Підприємство, в статутному капіталі якого іноземна інвестиція становить сто відсотків, вважається іноземним підприємством (ч. 2 ст. 63 ГК України).

Як слідує зі Статуту позивача, він є підприємством зі 100% іноземним капіталом.

Будь-яких особливостей в регулюванні господарських відносин з підприємством зі 100% іноземним капіталом у цьому спірному випадку чинним законодавством України не встановлено.

Стаття 65 ГК України визначає, що:

- управління підприємством здійснюється відповідно до його установчих документів на основі поєднання прав власника щодо господарського використання свого майна і участі в управлінні трудового колективу (ч. 1);

- власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів (ч. 2);

- для керівництва господарською діяльністю підприємства власник (власники) безпосередньо або через уповноважені органи чи наглядова рада такого підприємства (у разі її утворення) призначає (обирає) керівника підприємства, який є підзвітним власнику, його уповноваженому органу чи наглядовій раді. Керівник підприємства, головний бухгалтер, члени наглядової ради (у разі її утворення), виконавчого органу та інших органів управління підприємства відповідно до статуту є посадовими особами цього підприємства. Статутом підприємства посадовими особами можуть бути визнані й інші особи (ч. 3);

- керівник підприємства без доручення діє від імені підприємства, представляє його інтереси в органах державної влади і органах місцевого самоврядування, інших організаціях, у відносинах з юридичними особами та громадянами, формує адміністрацію підприємства і вирішує питання діяльності підприємства в межах та порядку, визначених установчими документами (ч. 5).

Згідно з ч. 1 ст. 87 ЦК України для створення юридичної особи її учасники (засновники) розробляють установчі документи, які викладаються письмово і підписуються всіма учасниками (засновниками), якщо законом не встановлений інший порядок їх затвердження.

Отже, відповідно до приписів чинного законодавства юридична особа здійснює діяльність через свої органи, компетенція, порядок створення, функціонування яких визначається установчими документами юридичної особи, тобто, в даному випадку, компетенція органів управління позивача визначається його Статутом.

Зі змісту Статуту позивача в редакції, яка діяла станом на дату укладення Договору (а.с. 66-73), слідує, що :

- вищим органом управління Підприємством є Збори засновників Підприємства, які складаються з засновників або призначених ними представників. Виконавчим органом Підприємства є директор. Контроль за діяльністю Директора здійснюється Ревізійною комісією Підприємства (п. 4.1);

- до виключної компетенції Зборів Засновників належить, у тому числі, надання згоди на укладення підприємством договору, контракту, угоди, правочину на суму, що перевищує еквівалент 10 000 000 EUR (п. 4.1.8);

- виконавчим органом підприємства є директор підприємства. Директор діє згідно з чинним законодавством України, цим Статутом, та має право в порядку визначеному даним Статутом, самостійно вирішувати всі питання діяльності Підприємства, за винятком питань, віднесених до виключної компетенції Зборів Засновників (п. 4.2);

- Директор Підприємства, серед іншого, без довіреності здійснює всі дії від імені Підприємства з урахуванням обмежень, встановлених чинним законодавством та даним Статутом; укладає від імені Підприємства договори, контракти, угоди, здійснює правочини, видає доручення, відкриває та закриває банківські рахунки; директор Підприємства чи особа, яка на законних підставах його заміщає, без погодження із Зборами засновників Підприємства та без їх безпосереднього письмового дозволу не має права укладати від імені Підприємства договори (контракти) угоди чи вчиняти правочини, одноразова сума яких перевищує еквівалент 10 000 000 євро (п. 4.3).

Отже, виходячи зі змісту Статуту позивача, станом на дату укладення Договору його керівнику було надано право без погодження із Зборами засновників Підприємства та без їх безпосереднього письмового дозволу укладати договори, контракти, угоди, правочини, одноразова сума яких не перевищує еквівалент 10 000 000 євро, в той час як в п. 1.2 Договору сторони погодили, що за домовленістю сторін вартість заставлених майнових прав становить 707 526,15 грн., тобто вказана сума є меншою за 10 000 000 євро.

Як вбачається з матеріалів справи, з боку позивача Договір підписано директором ОСОБА_4, в той час як позивачем не заперечується ані те, що вказана особа була керівником позивача на дату укладення Договору, ані те, що Договір підписаний саме нею, а отже, посилання позивача на те, що Договір укладений його керівником з перевищенням повноважень спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Посилання позивача на п. 3.5 Статуту, який встановлює, що позивач здійснює володіння, користування та розпорядження майном у відповідності, окрім іншого, до рішень засновників позивача, а відтак, укладенню та підписанню Договору мало передувати надання згоди директору позивача, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки вказаний пункт статуту жодним чином не обмежує право керівника позивача без погодження із Зборами засновників позивача та без їх безпосереднього письмового дозволу укладати договори, контракти, угоди, правочини, одноразова сума яких не перевищує еквівалент 10 000 000 євро

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьої, п'ятою, шостою ст. 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що:

- судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.;

- зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України);

- відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Дослідивши наявні в матеріалах справи документальні докази, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не доведено наявності встановлених цивільним законодавством умов для визнання договору застави майнових прав № 03/13 від 31.03.2013 недійсним з підстав, зазначених ним у позовній заяві, а відтак, суд першої інстанції правомірно відмовив позивачу у задоволенні позову.

При цьому щодо посилань відповідача на пропуск строку позовної давності для звернення до суду з цими вимогами колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

З огляду на вказане та враховуючи те, що у спірному випадку визначені цивільним законодавством підстави для визнання недійсним Договору з заявлених позивачем підстав відсутні, тобто, фактично, не встановлено порушення прав та інтересів позивача, позовна давність в цьому випадку не застосовується, оскільки в заявлених позовних вимогах відмовлено по суті, і питання спливу позовної давності (за вказаних обставин) не впливає на суть винесеного рішення.

Слід зазначити і про те, що відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції до матеріалів справи долучено копію резолюції засідання чергової загальної асамблеї компанії «Меркурі Трейдинг Компані» від 10.03.2010, де власники компанії вирішили надати згоду на отримання позивачем кредиту на суму до 20 000 000 євро та уповноважили директора позивача самостійно визначити всі істотні умови кредитних угод та угод щодо забезпечення та підписати всі необхідні документи.

Крім того, підписанню кредитного договору та Договору передувало засідання чергової загальної асамблеї компанії «Гассіб лімітед» s.а.г.l. від 17 березня 2010, на якій власники компанії вирішили надати згоду на отримання позивачем кредиту на суму до 20 000 000 євро та уповноважили директора позивача самостійно визначити всі істотні умови кредитних угод та угод щодо забезпечення та підписати всі необхідні документи.

Вказані особи є засновниками позивача.

Копії вказаних документів додані до матеріалів справи (а.с. 32-40).

Позивач у поданому суду першої інстанції клопотанні про витребування доказів (а.с. 54-55) зазначив про те, що засновниками позивача не приймалось жодних рішень що стосується надання повноважень директору на укладення Договору застави чи будь-яких інших договорів на суму до 20 000 000 євро та угод щодо їх забезпечення, тобто, фактично, заперечив проти наявності вказаних вище рішень засновників.

Проте, з огляду на підстави відмови у позовних вимогах, а саме на те, що позивачем не доведено, що Договір укладений керівником позивача з перевищенням повноважень, обставини щодо наявності або відсутності рішень засновників позивача, якими би директора було уповноважено на укладення сааме Договору, колегією суддів не встановлюються та не досліджуються, оскільки вказані обставини жодним чином не впливають на вирішення спору сторін по суті, а їх дослідження, фактично, призведе лише до затягування розгляду цієї справи в суді.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Підприємства «Сантех-Світ» з іноземною інвестицією задоволенню не підлягає, рішення Господарського суду міста Києва від 19.10.2017 у справі № 910/14153/17 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи, підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до приписів ст. 49 ГПК України судові витрати по справі за звернення з апеляційною скаргою покладаються на позивача.

Керуючись ст. 99, ст.ст. 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Підприємства «Сантех-Світ» з іноземною інвестицією на рішення Господарського суду міста Києва від 19.10.2017 у справі № 910/14153/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 19.10.2017 у справі № 910/14153/17 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/14153/17.

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді С.А. Пашкіна

Л.Г. Сітайло