РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" грудня 2017 р. Справа № 906/549/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючої судді Коломис В.В.

суддів Огороднік К.М.

суддів Тимошенко О.М.

при секретарі судового засідання Величко К.Я.

розглянувши апеляційну скаргу відповідача - ОСОБА_1 освіти Житомирської міської ради на рішення господарського суду Житомирської області від 12.09.17 р.

у справі № 906/549/17 (суддя Шніт А.В. )

позивач ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Житомиргаз збут"

відповідач ОСОБА_1 освіти Житомирської міської ради

про стягнення 46 168,48 грн.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_3 (довіреність №007-28-1216 від 30.12.2016р.);

відповідача - не з'явився.

Судом розяснено представникам сторін права та обовязки, передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України.

Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Житомирської області від 12.09.2017 року у справі №906/549/17 позов ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Житомиргаз збут" до ОСОБА_1 освіти Житомирської міської ради про стягнення 46 168,48 грн. задоволено частково.

Присуджено до стягнення з ОСОБА_1 освіти Житомирської міської ради на користь ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Житомиргаз збут" 9184,75 грн. - 3% річних; 36777,16 грн. - інфляційних втрат; 1592,84 грн. - витрат зі сплати судового збору.

В задоволенні вимог щодо стягнення інфляційних нарахувань у сумі 206,57 грн. відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, відповідач звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити в повному обсязі.

Обгрунтовуючи свої вимоги апелянт посилається на порушення господарським судом Житомирської області норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого суду, обставинам справи.

В судове засідання представник апелянта не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Враховуючи те, що ухвалою апеляційного суду від 15.11.2017 року явка сторін обов'язковою не визнавалась, та зважаючи на те, що всі учасники провадження у справі були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні за відсутності представника відповідача за наявними у справі матеріалами у відповідності до вимог ст.101 ГПК України.

Безпосередньо в судовому засіданні представник позивача вважає оскаржуване рішення місцевого господарського суду законним та обгрунтованим, а тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, рішення місцевого господарського суду - залишити без змін.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 28.08.2015 між ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Житомиргаз збут" (постачальник, позивач), Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації "Житомиргаз" (газорозподільне/газотранспортне підприємство) та ОСОБА_1 освіти Житомирської міської ради (споживач, відповідач) було укладено договір №2015/ТП-БО-700072 на постачання природного газу за регульованим тарифом (далі - Договір) (а.с.13)-15.

Відповідно до умов п.1.1 договору постачальник постачає природний газ (надалі - газ) споживачеві в обсягах і порядку, передбачених договором для забезпечення потреб споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість газу і наданих послуг у розмірах, строках, порядку та на умовах, передбачених договором.

За змістом п.4.6 договору оплата вартості послуг з постачання газу здійснюється споживачем на умовах щомісячної 100% попередньої оплати договірного обсягу постачання газу, визначеного в додатку 3 до договору, не пізніше, ніж за три робочих дні до початку розрахункового періоду, крім оплати вартості послуг з постачання суб'єктами господарювання, які виробляють теплову енергію, у тому числі блочних (модульних) котелень, установлених на дахові та прибудованих (виходячи з обсягу природного газу, що використовується для виробництва та надання населенню послуг з опалення та гарячого водопостачання, за умови ведення такими суб'єктами окремого приладового та бухгалтерського обліку тепла і гарячої води). У випадку недоплати вартості послуг з постачання газу за розрахунковий період споживач проводить остаточний розрахунок не пізніше 10 числа місяця, наступного за розрахунковим.

Згідно п. 5.3.3 договору споживач зобов'язувався оплачувати постачальнику вартість поставленого газу на умовах та в обсягах, визначених договором.

У пункті 10.1 договору визначено, що останній набирає чинності з 1 липня 2015 року та укладається на строк по 31 грудня 2015 року. Договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо за місяцем до закінчення строку дії договору жодною зі сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов. При цьому, сторони мають переоформити додаток 3 договору щодо договірних обсягів постачання природного газу, у якому визначити планові обсяги газу на продовжений строк.

Відповідно до умов підписаної сторонами додаткової угоди №4/15 від 31.12.2015р. до договору №2015/ТП-БО-700072 на постачання природного газу за регульованим тарифом від 28.08.2015, останні, зокрема, внесли зміни у п.10.1 договору, виклавши його в наступній редакції: "Учасник зобов'язується у 2016 році надати замовникові послуги, а замовник - прийняти і оплатити такі послуги з врахуванням вимог пункту 10.1 цього договору" (а.с. 16-17).

В зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 освіти Житомирської міської ради умов договору на постачання природного газу ПАТ "Житомиргаз збут" звернулося до господарського суду з позовом про стягнення заборгованості по даному договору.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 22.12.2016 року у справі №906/1031/16, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 15.03.2017 року та постановою Вищого господарського суду України від 31.05.2017 року, позов ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Житомиргаз збут" до ОСОБА_1 освіти Житомирської міської ради про стягнення 271 917,57 грн. задоволено. Присуджено до стягнення з ОСОБА_1 освіти Житомирської міської ради на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Житомиргаз збут" - 271 917,57 грн. заборгованості, 4078,76 грн. витрат зі сплати судового збору.

Вищевказаним рішенням встановлено факт поставки позивачем відповідачу без договору за період квітень-травень 2016 року природного газу на загальну суму 271 917,57 грн., що підтверджується відповідними актами приймання-передачі природного газу (а.с. 24-26), та факт неналежного виконання ОСОБА_1 освіти Житомирської міської ради зобов'язання щодо проведення розрахунків за спожитий природний газ.

Відповідно до ч.3 ст.35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, рішення Господарського суду Житомирської області від 22.12.2016 року у справі №906/1031/16, яке набрало законної сили, має преюдиціальне значення для вирішення спору у даній справі в частині встановлення обставин щодо неналежного виконання ОСОБА_1 освіти Житомирської міської ради зобов'язання щодо оплати отриманого природного газу у 2016 році.

Оскільки відповідач несвоєчасно виконав зобов'язання щодо оплати за поставлений газ та рішення Господарського суду Житомирської області від 22.12.2016 року у справі №906/1031/16 (сплатив заборгованість в повному обсязі лише 13.06.2017 року) позивач звернувся до Господарського суду Житомирської області з позовом до ОСОБА_1 освіти Житомирської міської ради про стягнення 8 727,13 грн. відсотків річних та 36 983,73 грн. інфляційних втрат.

Місцевий господарський суд, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, прийшов до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно зі статтею 526 ЦК України, що кореспондується зі статтею 193 ГК України - зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, при цьому, статтею 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 625 ЦК України боржник не звільняється за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У відповідності до п.4.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними для сплати кредиторові.

Отже, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Чинне законодавство не пов'язує припинення зобовязання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження щодо його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобовязань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Оскільки, як встановлено судами обох інстанцій, заборгованість відповідача перед позивачем згідно рішення Господарського суду Житомирської області від 22.12.2016 року у справі №906/1031/16 була сплачена в повному обсязі лише 13.06.2017 року, тобто прострочення виконання зобов'язання з боку відповідача має місце, місцевий господарський суд визнавши розрахунок інфляційних втрат, наданий позивачем, невірним та провівши його самостійно, прийшов до правильного висновку, що до стягнення з відповідача підлягає 9 184,75 грн. відсотків річних та 36 777,16 грн. інфляційних втрат. При цьому, у стягненні 206,57 грн. інфляційних втрат суд першої інстанції відмовив правомірно, оскільки їх нараховано та, відповідно, пред'явлено до стягнення безпідставно.

При цьому, посилання апелянта на те, що строк виконання зобов'язання слід визначати не від дати підписання актів приймання-передачі природного газу за квітень-травень 2016 року дошкільними та загальноосвітніми навчальними закладами м.Житомира, а від моменту пред'явлення вимоги від 06.10.2016 року відповідачу, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст.625 ЦК України).

Так, момент виникнення зобов'язання щодо здійснення оплати за отриманий природний газ у відповідача виник з моменту прийняття товару (природного газу).

Згідно з ч.1 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно, момент прийняття природного газу, визначається моментом коли позивач та відповідач підписали акт приймання-передачі природного газу.

Як вбачається зі змісту листа Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 29.04.2013 року № 01-06/767/2013, загальні положення частини другої статті 530 ЦК України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин сторін, оскільки термін виконання зобов'язання, що випливає з правовідносин поставки (купівлі-продажу), чітко встановлений зазначеною спеціальною нормою права - покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього.

За таких обставин факт отримання товару відповідачем і видаткові накладні, надані позивачем на підтвердження своїх вимог, є самостійними підставами для виникнення обов'язку у відповідача здійснити розрахунки за отриманий товар.

Сторонами у спрощений спосіб укладено договір поставки, а згідно вимог ст.692 ЦК України обов'язок відповідача з оплати отриманого товару виник після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього (постанова Вищого господарського суду України по справі № 914/3205/15 від 05.04.2016).

Як роз'яснено в п.п. 1.7, 5.1, 5.4 Постанови Пленуму, якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, судам необхідно виходити з приписів ч.2 ст.530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису ч.1 ст.692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу.

Отже, як вже зазначалося вище, обов'язок відповідача щодо здійснення оплати за отриманий природний газ у відповідача виник з моменту підписання особами, в інтересах яких були здійснені поставки газу, актів приймання-передачі газу за спірний період.

Акти приймання-передачі газу, надані позивачем на підтвердження своїх вимог, є самостійними підставами для виникнення обов'язку у відповідача здійснити розрахунки за отриманий природний газ за спірний період на загальну суму 271917,57 грн.

Зазначені вище факти встановлені рішенням господарського суду Житомирської області від 22.12.2016 року у справі №906/1031/16 (а.с. 24-26), залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 15.03.2017 року (а.с. 27-30) та постановою Вищого господарського суду України від 31.05.2017 року (а.с. 31-32), про що зазначалося вище.

Тобто, судами різних інстанцій при розгляді справи №906/1031/16 встановлено, що обов'язок з оплати вартості поставленого позивачем природного газу настав для відповідача з моменту його прийняття, а прострочення виконання даного грошового зобов'язання виникло з дня, наступного за днем підписання відповідних актів приймання-передачі газу.

Також безпідставними є твердження апелянта з приводу відсутності його вини у несплаті в повному обсязі коштів за спожитий газ з огляду на таке.

Згідно п.1.10 Постанови Пленуму за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю. Тому у випадках порушення грошового зобов'язання суди не повинні приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов'язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України).

Відповідно до п.п. 7.1 даної постанови передбачено, що за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Однак, при цьому слід мати на увазі, що у разі коли судовим рішенням з боржника стягнуто суму неустойки (штрафу, пені), то правова природа відповідної заборгованості саме як неустойки у зв'язку з прийняттям такого рішення залишається незмінною, і тому на неї в силу припису частини другої статті 550 ЦК України проценти не нараховуються, інфляційні ж нарахування та нарахування трьох процентів річних на цю заборгованість можуть здійснюватися на загальних підставах відповідно до частини другої статті 625 названого Кодексу з дня, наступного за днем набрання законної сили відповідним судовим рішенням.

Враховуючи викладене, місцевий господарський суд прийшов до правильного висновку про наявність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 625 ЦК України, а відсутність можливості проведення відповідних тендерних процедур тощо не звільняє відповідача від відповідальності за прострочення грошових зобов'язань.

Безпідставними також є доводи апелянта щодо відсутності обов'язку відповідати за прострочення виконання грошового зобов'язання з підстав підписання актів представниками навчальних закладів, а не відповідачем, з огляду на таке.

Підпунктом 3.4.3 розділу 3 Положення про ОСОБА_1 освіти Житомирської міської ради, затвердженого рішенням №969 від 29.05.2009 (нова редакція) (а.с. 125-133), визначено, що відповідач контролює створення та аналізує використання в загальноосвітніх навчальних закладах фонду загальнообов'язкового навчання, який формується за рахунок коштів місцевого бюджету, а також залучення коштів підприємств, установ, організацій та з інших джерел для задоволення матеріально-побутових потреб учнів.

Згідно п.п. 3.1.12, 3.4.1 розділу 3 вказаного Положення відповідач забезпечує організацію і ведення централізованого бухгалтерського обліку у підпорядкованих закладах освіти та сприяє фінансовому забезпеченню існуючої мережі навчальних закладів. Також, має право укладати на правах головного розпорядника бюджетних коштів централізовані договори (угоди) в інтересах та задля задоволення господарських та інших потреб підпорядкованих навчальних закладів (п. 4.6. Положення).

Таким чином, відповідач у спірних правовідносинах виступає як головний розпорядник бюджетних коштів для оплати вартості поставленого позивачем природного газу відповідним шкільним і дошкільним навчальним закладам, тому несе відповідальність за прострочення виконання даного грошового зобов'язання.

Відповідно до ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Натомість, скаржником не подано судовій колегії належних та достатніх доказів, які стали б підставою для скасування рішення місцевого господарського суду. Посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору.

Враховуючи все вищевикладене в сукупності, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Житомирської області ґрунтується на матеріалах і обставинах справи, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст. 99,101,103,105 ГПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 освіти Житомирської міської ради - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Житомирської області від 12.09.2017 року - залишити без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуюча суддя Коломис В.В.

Суддя Огороднік К.М.

Суддя Тимошенко О.М.