КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" грудня 2017 р. Справа№ 910/24394/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Зубець Л.П.

Мартюк А.І.

при секретарі Шмиговській А.М.

за участю представників:

від позивача - Клочко О.В. (довіреність №3-243004/7353 від 28.11.2017 р.)

від відповідача 1 - не з'явився

від відповідача 2 - не з'явився

від відповідача 3 - не з'явився

від третьої особи - Герасименко Т.В. (довіреність №27-640/17 від 10.01.2017 р.)

розглянувши матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Ініціатор+»

на рішення господарського суду міста Києва від 27.02.2017 р.

у справі №910/24394/16 (суддя Цюкало Ю.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит»

до 1. Приватного акціонерного товариства «Ініціатор+»

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Промінек»

3. Товариства з обмеженою відповідальністю «Нові промислові технології»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

про стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Ініціатор+», Товариства з обмеженою відповідальністю «Промінек» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Нові промислові технології» про стягнення солідарно з відповідача 1 та відповідача 3 заборгованості за договором про мультивалютну кредитну лінію №1093-01-06 від 05.07.2006 р. та додатковими угодами до нього, яка станом на 01.11.2016 р. складає 124604234,74 грн., з яких: 67786988,40 грн. сума простроченої заборгованості за кредитом, 45647743,99 грн. сума простроченої заборгованості за відсотками, 11169502,35 грн. пеня. А також про стягнення солідарно з відповідача 1 та відповідача 2 заборгованості за договором про мультивалютну кредитну лінію №1093-01-06 від 05.07.2006 р. та додатковими угодами до нього, яка станом на 01.11.2016 р. складає 124604234,74 грн., з яких: 67786988,40 грн. сума простроченої заборгованості за кредитом, 45647743,99 грн. сума простроченої заборгованості за відсотками, 11169502,35 грн. пеня.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 06.02.2017 р. залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.

Рішенням господарського суду міста Києва від 27.02.2017 р., позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з ПрАТ «Ініціатор+», ТОВ «Промінек», ТОВ «Нові промислові технології» на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» грошові кошти: сума простроченої заборгованості за кредитом - 67786988,40 грн., сума простроченої заборгованості за відсотками - 45647743,99 грн. та пеня за прострочення - 11169502,35 грн. Стягнуто з ПрАТ «Ініціатор+» на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» судовий збір - 68900,00 грн. Стягнуто з ТОВ «Промінек» на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» судовий збір - 68900,00 грн. Стягнуто з ТОВ «Нові промислові технології» на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» судовий збір - 68900,00 грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ПрАТ «Ініціатор+» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими та з порушенням норм процесуального права.

Представник позивача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні, рішення залишити без змін.

Представник третьої особи в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні, рішення залишити без змін.

Представники відповідачів в судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили.

Враховуючи те, що в матеріалах справи містяться докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, а строки розгляду апеляційної скарги обмежені ст. 102 ГПК України, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку без участі представників відповідачів.

Колегія суддів зазначає, що ухвалами Київського апеляційного господарського суду по даній справі явка сторін у судове засідання обов'язковою не визнавалась.

Зважаючи на те, що неявка представників відповідачів не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, апеляційний господарський суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та третьої особи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В процесі розгляду даної справи в суді апеляційної інстанції від ПрАТ «Ініціатор+» надійшло клопотання про призначення судової економічної експертизи.

На думку суду апеляційної інстанції, правовідносини, що склались між сторонами є достатньо складними, оскільки виникають з тривалих фінансово-кредитних правовідносин, виражених у іноземній валюті, які супроводжувались численними змінами умов кредитного зобов'язання.

Аналізуючи сукупність вказаних обставин, значний розмір позовних вимог, тривалий період користування кредитними коштами (понад 10 років), а також наявність численних додаткових угод до кредитного договору, яким суттєво змінювались його положення, колегія дійшла висновку про необхідність встановлення дійсного розміру заборгованості за кредитним договором №1093м-01-06 від 05.07.2066 р. та всіма додатковими угодами до нього.

У зв'язку з чим, ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.06.2017 р. у справі було призначено судову економічну експертизу документів фінансово-кредитних операцій.

Не погодившись з ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.06.2017 р. позивач звернувся до Вищого господарського суду з касаційною скаргою, в якій просив скасувати ухвалу та повернути справу до Київського апеляційного господарського суду для подальшого розгляду.

Постановою Вищого господарського суду України від 04.09.2017 р. касаційну скаргу ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено. Ухвалу Київського апеляційного господарського суду від 19.06.2017 р. скасовано, а справу передано на розгляд до суду апеляційної інстанції.

З огляду на вищезазначене, справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

05.07.2006 р. між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого за всіма правами та обов'язками є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (банк, кредитор) та ПрАТ «Ініціатор+» (позичальник, боржник) було укладено договір про невідновлювальну кредитну лінію № 1093-01-06 (договір про мультивалютну кредитну лінію №1093м-01-06 від 05.07.2006 р. згідно додаткової угоди від 15.11.2006 р.), відповідно до умов якого, позичальнику було надано на умовах поворотності, строковості, платності кредитні кошти в межах кредитної лінії у розмірі 500000,00 грн., з кінцевим строком повернення кредитних коштів до 05.07.2011 р. (п. 2.4. договору) та сплатою за користування кредитними коштами процентів у розмірі 16% річних (а за користування кредитними коштами з моменту, вказаному в підпункті «б» п.3.1. цього договору, сплатити проценти в підвищеному розмірі).

Відповідно до п. 3.4. договору та додаткових угод до нього, нарахування та погашення процентів за користування кредитними коштами здійснюється щомісячно. Позичальник оплачує проценти в строк з 26 числа попереднього місяця до 25 поточного місяця включно.

За умовами п. 4.1. договору, позичальник зобов'язується використовувати кредитні кошти, отримані за цим договором, на поповнення обігових коштів, в тому числі придбання цінних паперів українських підприємств.

Згідно п. 7.1. договору, за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати відсотків, комісій позичальник сплачує позивачу пеню з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожний день прострочення.

В подальшому, умови договору про мультивалютну кредитну лінію №1093м-01-06 від 05.07.2006 р. було змінено шляхом підписання додаткових угод до нього, які є невід'ємною його частиною.

04.11.2008 р. було укладено додаткову угоду до договору за умовами якої внесено зміни в п.1.1., а саме: «банк відкриває позичальнику невідновлювальну кредитну лінію на загальну суму 62540307,00 грн.».

Додатковою угодою від 05.07.2013 р. до договору про мультивалютну кредитну лінію № 1093м-01-06 від 05.07.2006 р. продовжено строк дії договору до 05 липня 2016 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за договором про мультивалютну кредитну лінію № 1093м-01-06 від 05.07.2006 р., 30.08.2007 р. між ТОВ «Нові промислові технології» (поручитель), боржником та банком було укладено договір поруки № 908 (далі - договір поруки 1), відповідно до умов якого поручитель зобов'язався перед кредитором відповідати в повному об'ємі за своєчасне та повне виконання боржником зобов'язань за кредитним договором.

Відповідно до п. 1.1. договору поруки-1, поручитель зобов'язується перед кредитором відповідати за своєчасне і повне виконання зобов'язань боржника (позичальника) за договором про мультивалютну кредитну лінію №1093м-01-06 від 05.07.2006 р., укладеного між банком та боржником, про видачу боржнику кредиту в розмірі 10643217,00 грн.

В подальшому, додатковою угодою від 04.11.2008 р. до договору поруки №908 було внесено зміни в п. 1.1. договору та викладено його в наступній редакції: «поручитель зобов'язується перед кредитором відповідати за своєчасне і повне виконання боржником зобов'язань за договором про мультивалютну кредитну лінію № 1093м-01-06 від 05.07.2006 року, укладеного між банком та боржником, про видачу боржнику кредиту в розмірі 62540307,00 грн., зі сплатою процентів за користування кредитними коштами, виходячи з процентних ставок, вказаних в п.3.1. кредитного договору».

29.12.2006 р. між ТОВ «Промінек» (поручитель), боржником та банком було укладено договір поруки № 770 (далі - договір поруки 2), відповідно до умов якого поручитель зобов'язався перед кредитором відповідати в повному об'ємі за своєчасне та повне виконання боржником зобов'язань за кредитним договором.

Відповідно до п. 1.1. договору поруки 2, поручитель зобов'язується перед кредитором відповідати за своєчасне і повне виконання зобов'язань боржника (позичальника) за договором про мультивалютну кредитну лінію №1093м-01-06 від 05.07.2006 р., укладеного між банком та боржником, про видачу боржнику кредиту в розмірі 7138352,00 грн.

Додатковою угодою від 04.11.2008 р. до договору поруки №770 було внесено зміни в п. 1.1. договору та викладено його в наступній редакції: «поручитель зобов'язується перед кредитором відповідати за своєчасне і повне виконання боржником зобов'язань за договором про мультивалютну кредитну лінію № 1093м-01-06 від 05.07.2006 р., укладеного між банком та боржником, про видачу боржнику кредиту в розмірі 62540307,00 грн., зі сплатою процентів за користування кредитними коштами, виходячи з процентних ставок, вказаних в п.3.1. кредитного договору».

Відповідно до п. 2.1. договорів поруки, у випадку невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором, боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Згідно п. 2.2. договорів поруки, поручитель-1, 2 відповідає перед кредитором в тому ж об'ємі, що й боржник, в тому числі по основному боргу, оплаті щомісячних та/або щоквартальних процентів та підвищених процентів, оплаті комісійних оплат, оплаті неустойки по основному боргу та процентам, а також по поверненню усіх збитків.

У відповідності до п. 3.1. договорів поруки, у випадку невиконання боржником своїх зобов'язань за кредитним договором у встановлені договором строки, поручитель зобов'язується не пізніше 2-х банківських днів з моменту повідомлення його кредитором (письмового чи телетрансмісійного) про невиконання боржником прийнятих на себе зобов'язань погасити кредитору грошову суму, шляхом її перерахування на рахунок кредитора будь-яким шляхом, вказаним кредитором.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що належним чином виконав умови договору про мультивалютну кредитну лінію № 1093м-01-06 від 05.07.2006 р., шляхом перерахування коштів на загальну суму 62540307,00 грн. на рахунок відповідача-1, проте відповідачі-1, 2, 3 в порушення умов вказаного договору про мультивалютну кредитну лінію № 1093м-01-06 від 05.07.2006 р. та договорів поруки № 908 від 30.08.2007 р. та № 770 від 29.12.2006 р. допустили прострочення виконання договірних зобов'язань, у зв'язку з чим у відповідачів-1, 2, 3 наявна заборгованість перед позивачем, яка становить 124604234,74 грн., з яких: сума простроченої заборгованості за кредитом - 67786988,40 грн., сума простроченої заборгованості за відсотками - 45647743,99 грн. та пеня за прострочення - 11169502,35 грн.

Позивач зазначає, що у зв'язку з наявністю заборгованості за договором про мультивалютну кредитну лінію № 1093м-01-06 від 05.07.2006 р. на адресу відповідачів-1, 2, 3 (боржника та поручителів) було направлено повідомлення про усунення порушень від 15.11.2016 р. №. 3-242100/12041, повідомлення про усунення порушень від 15.11.2016 р. №3-242100/12040 де заявлено, що термін погашення основної заборгованості і плати за кредит є таким, що настав, а кредит - обов'язковим до повернення у повному обсязі (копії повідомлень про усунення порушень та чеків про направления зі зворотніми повідомленнями про вручення поштових направлень містяться в матеріалах справи).

Як вбачається з відзиву на позовну заяву, заперечуючи проти позовних вимог, відповідач 1 посилався на те, що подані позивачем меморіальні ордери, не відповідають вимогам чинного законодавства щодо їх належного оформлення та не є належними і допустимими доказами підтвердження надання кредитних коштів за договором про мультивалювальну кредитну лінію № 1093м-01-06 від 05.07.2006 р., а поданий позивачем розрахунок заборгованості за договором не підтверджується належними та допустимими доказами, які містяться у матеріалах справи, зокрема меморіальними ордерами. Також, у вказаному відзиві відповідач 1 зазначив, що грошові кошти надавались у доларах США, однак у розрахунках заборгованості ці обставини жодним чином не відображені, тому обґрунтовано доведено, що весь розрахунок заборгованості невірний, не відповідає вимогам Закону та не може бути розглянутий судом як доказ (а.с. 103-109 т. 2).

Відповідно до ст. 1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 1 ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Право на захист особа здійснює на свій розсуд (ст. 20 ЦК України).

З огляду на положення зазначеної норми та принцип диспозитивності у господарському судочинстві, позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.

При цьому, способи захисту за своїм призначенням можуть вважатись визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Частиною 1 ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 173 ГК України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ст. 174 ГК України, господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до приписів ст. 526 ЦК України, які кореспондуються з відповідними приписами ст. 193 ГК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 2 ст. 193 ГК України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

За приписами ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як вже зазначалось, на виконання умов договору про мультивалютну кредитну лінію № 1093м-01-06 від 05.07.2006 р. позивачем видано відповідачу 1 грошові кошти в розмірі 62540307,00 грн., що підтверджується меморіальними ордерами на відповідну суму, копії яких містяться в матеріалах справи.

Позивач зазначає, що належним чином виконав умови договору про мультивалютну кредитну лінію № 1093м-01-06 від 05.07.2006 р., проте відповідач 1 в порушення умов вказаного договору допустив прострочення виконання договірних зобов'язань.

Відповідно до ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Положеннями ст. 554 ЦК України встановлено, що в разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Статтею 559 ЦК України передбачено підстави припинення саме зобов'язань з поруки. Зокрема, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Порука припиняється, якщо після настання строку виконання зобов'язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем. Порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Враховуючи наявні в матеріалах справи докази, а також те, що відповідачами-1, 2, 3 факт наявності заборгованості за кредитом та нарахованими процентами не спростовано, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги про солідарне стягнення простроченої заборгованості за кредитом в розмірі 67786988,40 грн. та простроченої заборгованості за відсотками в розмірі 45647743,99 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково.

При зверненні до суду позивач також просив стягнути солідарно з відповідачів - 1, 3 та відповідачів - 1, 2 на його користь пеню в розмірі 11169502,35 грн. (а.с. 13 т. 1).

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно положень ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Нормами ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума, або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ч. 1 ст. 230 ГК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

В пункті 7.1. договору про мультивалютну кредитну лінію № 1093м-01-06 від 05.07.2006 р. передбачено, що за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати відсотків, комісій позичальник сплачує позивачу пеню з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожний день прострочення.

За приписами ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Нормами ст. 3 Закону визначено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, розмір пені, що обчислюється від суми простроченого платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

У відповідності до ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктами 2.1, 1.12, 1.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» визначено, що пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

З огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 ГПК України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Якщо у договорі виконання грошового зобов'язання визначається до настання певного терміну, наприклад, до 1 серпня 2014 року (частина друга статті 252 ЦК України), то останнім днем виконання такого зобов'язання вважається день, що передує цьому терміну (в даному прикладі - 31 липня 2014 року). Водночас коли у тексті договору виконання грошового зобов'язання визначено «по 1 серпня 2014 року» або «включно до 1 серпня 2014 року», то останнім днем виконання такого зобов'язання буде 1 серпня 2014 року.

Колегія суддів, перевіривши розрахунок пені, погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимога позивача про солідарне стягнення з відповідачів пені в розмірі 11169502,35 грн. є обґрунтованою та підлягає частковому задоволенню про солідарне стягнення з відповідачів - 1, 2, 3 на користь позивача пені в розмірі 11169502,35 грн.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідачем 1, в порушення зазначеної норми, належним чином апеляційну скаргу не обґрунтовано, доказів та підстав для скасування рішення суду першої інстанції апеляційному суду не наведено.

З огляду на викладене, посилання скаржника на те, що рішення суду першої інстанції прийнято з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими та з порушенням норм процесуального права, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Крім того, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду та не підтверджуються наявними матеріалами справи.

Тому колегія суддів вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 27.02.2017 р. у даній справі є таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Ініціатор+» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 27.02.2017 р. у справі №910/24394/16 залишити без змін.

Справу №910/24394/16 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання судовим рішенням апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді Л.П. Зубець

А.І. Мартюк