РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.12.2017 Справа №910/15849/17
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Поларт-Інвест"

до Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" (відповідач-1) та Акціонерного товариства закритого виду "Виробничо-торгівельна кондитерська фірма "Буковинка" (відповідач-2)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - ОСОБА_2

про визнання припиненими зобов'язань боржника за Генеральною кредитною угодою

Суддя Трофименко Т.Ю.

В засіданні приймали участь:

Від позивача: не з'явився

Від відповідача-1: Міхай-Седова Ю.С. по довіреності від 11.07.2016 № 427/16

Від відповідача-2: не з'явився

Від третьої особи: ОСОБА_5 по довіреності від 08.12.2015 № 41061

Обставини справи:

На розгляд Господарського суду передані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Поларт-Інвест" з вимогами до Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" (відповідач-1); Акціонерного товариства закритого виду "Виробничо-торгівельна кондитерська фірма "Буковинка" (відповідач-2) про визнання припиненими зобов'язань боржника за Генеральною кредитною угодою від 12.06.2007 р. № 010/08-11/1872.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.09.2017 порушено провадження у справі № 910/15849/17, розгляд справи призначено на 01.11.2017.

01.11.2017 через відділ діловодства суду від позивача до суду надійшло клопотання про призначення судової експертизи та клопотання про витребування письмових доказів; від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву; від ОСОБА_2 надійшло клопотання про залучення останнього третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору та лист про долучення документів.

Судове засідання, призначене на 01.11.2017, не відбулося у зв`язку із перебуванням судді Трофименко Т.Ю. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.11.2017, у зв'язку із виходом судді Трофименко Т.Ю. з лікарняного, рогляд справи призначено на 04.12.2017.

04.12.2017 відповідач-1 через відділ діловодства суду подав письмові заперечення на клопотання позивача про витребування доказів та призначення судової експертизи; клопотання про долучення документів та додаткові письмові заперечення на позов.

Представники позивача і відповідача-2 у судове засідання 04.12.2017 не з`явились; про причини неявки повноважних представників суд не повідомили; про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином.

Представник відповідача-1 у судове засідання 04.12.2017 з`явився та надав заперечення проти позову; проти клопотання про залучення до участі у справі третьої особи не заперечував та заперечив проти клопотань позивача про витребування доказів та призначення судової експертизи.

Відповідно до ст. 27 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора. Якщо господарський суд при прийнятті позовної заяви, вчиненні дій по підготовці справи до розгляду або під час розгляду справи встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права і обов'язки осіб, що не є стороною у справі, господарський суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору. У справах щодо майна господарських організацій, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави, господарський суд залучає орган державної влади, що здійснює управління корпоративними правами, до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Суд визнав клопотання про залучення третьої особи обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню; у судовому засіданні 04.12.2017 було залучено до участі у справі ОСОБА_2.

Що ж до клопотань позивача про витребування доказів та призначення судової експертизи слід вказати таке.

Відповідно до ст. 38 Господарського процесуального кодексу України сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, що перешкоджають його наданню; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; 4) обставини, які може підтвердити цей доказ.

У клопотанні про витребування письмових доказів, заявник просить суд витребувати у відповідача-1:

- генеральну кредитну угоду № 010/08-11/1872 (з усіма змінами та доповненнями), укладену 12.06.2007 р. між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «Виробничо-торгівельна кондитерська фірма «Буковинка»;

- усі документи, які стосуються правовідносин сторін за Генеральною кредитною угодою від 12.06.2007 р. № 010/08-11/1872 (з усіма змінами та доповненнями), зокрема, кредитну справу, усі банківські виписки, документи, що підтверджують видачу кредиту, виплати по ньому, нарахування та виплату процентів, комісій та будь-яких інших платежів, меморіальні ордери, на підставі яких банк видавав кредитні кошти, первинні документи щодо фінансових операцій за Генеральною кредитною угодою, усі внутрішні документи Банку (накази, розпорядження тощо) про списання коштів за Генеральною кредитною угодою, усі документи, листування щодо відносин Банку зі своїми підрозділами, філіями, з Боржником та іншими особами щодо Генеральної кредитної угоди, усі відповідні оборотно-сальдові відомості.

Разом з тим, позивачем, всупереч умовам статті 38 ГПК України, не вказано чіткого переліку доказів які витребовуються; обставини, що перешкоджають їх наданню та обставин, які можуть підтвердити ці докази.

Таким чином, суд визнав клопотання про витребування доказів необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 41 ГПК України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу. Проведення судової експертизи має бути доручено компетентним організаціям чи безпосередньо спеціалістам, які володіють необхідними для цього знаннями.

Вищий господарський суд України у п.2 Постанови пленуму № 4 від 23.03.2012. "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" зазначив, що відповідно до статті 1 Закону України "Про судову експертизу" судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду. Водночас і згідно з частиною першою статті 41 ГПК України експертиза призначається для з'ясування питань, що потребують спеціальних знань. Із сукупності наведених норм матеріального і процесуального права вбачається, що неприпустимо ставити перед судовими експертами правові питання, вирішення яких чинним законодавством віднесено до компетенції суду, зокрема, про відповідність окремих нормативних актів вимогам закону, про правову оцінку дій сторін тощо.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи.

Суд не вбачає за необхідне призначення судової економічної експертизи у даній справі, оскільки предметом розгляду у даній справі є визнання припиненими зобов'язань боржника за Генеральною кредитною угодою від 12.06.2007 р. № 010/08-11/1872, а не стягнення заборгованості.

Таким чином, суд визнав клопотання про призначення судової економічної експертизи необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Суд зазначає, що стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 77 ГПК України у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Враховуючи, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності представників позивача і відповідача-2 з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними в матеріалах справи доказами.

У судовому засіданні 04.12.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представника відповідача-1 і третьої особи, дослідивши надані суду докази, суд

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

12.06.2007 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Волинської ОД (далі - Банк) та АТЗВ ВТКФ «Буковинка», ТОВ ВКФ «Луцьккондитер» було укладено генеральну кредитну угоду №010/08-11/1872 (надалі за текстом - Генеральна кредитна угода, ГКУ, за якою загальний розмір наданих кредитних коштів в рамках ГКУ не повинен був перевищувати суми еквівалентної 3 000 000,00 грн., строком користування до 05.06.2008 року.

Додатковою угодою від 13.07.2007 року до Генеральної кредитної угоди №010/08-11/1872 12.06.2007 (п. 1.2, 1.3) Банком збільшено ліміт активних операцій за ГКУ до суми еквівалентної 23 200 000,00 грн. і строк користування до 10.06.2010 року.

13.07.2007 року в межах Генеральної кредитної угоди № 010/08-11/1872 від 12.06.2007 року з АТЗВ ВТКФ "Буковинка" був укладений Кредитний договір № 010/08-11/1875-4 (надалі - Кредитний договір-1), згідно якого Позичальнику була відкрита невідновлювана кредитна лінія у розмірі, що не перевищує еквівалент 623 821,00 ЄВРО та строком користування до 10.06.2010 року.

Додатковою угодою № 1 від 05.05.2008 року до Кредитного договору-1 змінена відсоткова ставка на 12% річних у доларах США.

Додатковою угодою № 010/08-11/1875-4/2 від 30.06.2009 року до Кредитного договору-1 змінено п. 1.1. - Банком відкрито Позичальнику невідновлювану кредитну лінію у розмірі, що не перевищує еквівалент 752 575.00 дол. США, строком до 13.09.2010 року, залишена без змін відсоткова ставка в розмірі 12% річних.

13.07.2007 року в межах Генеральної кредитної угоди № 010/08-11/1872 від 12.06.2007 року з АТЗВ ВТКФ "Буковинка" був укладений Кредитний договір № 010/08-11/1875-5 (надалі - Кредитний договір-2), згідно якого Позичальнику була відкрита невідновлювана кредитна лінія у сумі 2 413 800,00 дол. США зі сплатою 11 % річних та строком користування до 10.06.2010 року.

Додатковою угодою № 1 від 05.05.2008 року до Кредитного договору-2 змінена відсоткова ставка на 12% річних у доларах США.

Додатковою угодою № 010/08-11/1875-5/2 від 30.06.2009 року до Кредитного договору-2 змінено п. 1.1. - Банком відкрито Позичальнику невідновлювану кредитну лінію у розмірі, що не перевищує еквівалент 1 425 794.68 дол. США, строком до 13.09.2010 року, залишена без змін відсоткова ставка в розмірі 12% річних.

06.06.2008 року в межах Генеральної кредитної угоди № 010/08-11/1872 від 12.06.2007 року з АТЗВ ВТКФ "Буковинка" був укладений Договір овердрафту з диференційованою кредитною ставкою для корпоративних клієнтів № 015/08-11/03/008 (надалі - Договір овердрафту) з лімітом 750 000.00 грн. та строком користування овердрафтом до 05.06.2009 року.

Додатковою угодою № 015/08-11/03/008/2 від 30.06.2009 р. до Договору овердрафту змінено п. 1.2. - кінцевий термін погашення заборгованості позичальником встановлено до 31.12.2009 року.

Банк виконав свої зобов'язання щодо видачі кредитних коштів у повному обсязі. Натомість, Боржник та його фінансовий поручитель свої зобов'язання щодо повернення кредитних коштів не виконали.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Згідно зі ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

В силу положень статей 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Вказані норми кореспондуються з положеннями ст. 193 Господарського кодексу України.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Ст. 598 Цивільного кодексу України визначені підстави припинення зобов'язання. Вказаною статтею передбачено, що зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 559 Цивільного кодексу України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно ст. 605 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов'язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора.

Разом з тим, у Цивільному кодексі України такої підстави припинення зобов'язання, як списання безнадійної заборгованості не передбачено.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк країни виконує функції в тому числі банківського регулювання (одна із функцій Національного банку України, яка полягає у створенні системи норм, що регулюють діяльність банків, визначають загальні принципи банківської діяльності, порядок здійснення банківського нагляду, відповідальність за порушення банківського законодавства) та банківського нагляду (система контролю та активних впорядкованих дій Національного банку України, спрямованих на забезпечення дотримання банками та іншими особами, стосовно яких Національний банк України здійснює наглядову діяльність законодавства України і встановлених нормативів, з метою забезпечення стабільності банківської системи та захисту інтересів вкладників та кредиторів банку) та встановлює для банків правила проведення банківських операцій, бухгалтерського обліку і звітності захисту інформації, коштів та майна.

Згідно ст. 56 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк України видає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов'язковими для органів державної влади і органів місцевого самоврядування, банків, підприємств, організацій та установ незалежно від форм власності, а також для фізичних осіб.

Згідно ст. 59 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк визначає розміри, порядок формування та використання резервів банків для покриття можливих втрат за кредитами, резервів для покриття валютних, відсоткових та інших ризиків банків. Резерви для покриття можливих фінансових ризиків, а також фонду гарантування вкладів громадян створюються за рахунок Доходу до оподаткування відповідно до законодавства України.

Згідно ст. 36 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банки зобов'язані формувати резервний фонд на покриття непередбачених збитків по всіх статтях активів та позабалансових зобов'язаннях.

Отже, діяльність усіх без виключення банків в Україні регулюється та керується Національним банком України та його нормативно правовими актами.

Як вбачається з позовної заяви, ТОВ «Поларт-Інвест» обґрунтовує свої позовні вимоги виключно наведеною у такій позовній заяві інформацією про те, що Банк на підставі затвердженого Національним банком України Порядку формування банками резервів за кредитами і нарахованими за ними процентами та списання безнадійної заборгованості (надалі - Порядок), списав кредитну заборгованість Боржника перед Банком, яка виникла на підставі Генеральної кредитної угоди № 010/08-11/1872 від 12.06.2007 року, а грошові кошти були відшкодовані Банку державою у повному обсязі, що на думку Позивача, свідчить про припинення зобов'язання за такою Генеральною кредитною угодою на підставі ст. 599 ЦК України

Разом з тим, доказів на підтвердження вищевказаної інформації та суми відшкодованих державою коштів Банку до матеріалів позовної заяви не надано.

Також, згідно позовної заяви не вбачається на який саме Порядок формування банками резервів за кредитами і нарахованими за ними процентами та списання безнадійної заборгованості Позивач посилається, оскільки у позовній заяві відсутні дані на підставі якої саме Постанови Правління НБУ затверджений даний Порядок, також відсутні реєстраційний номер Постанови Правління та дата її реєстрації в Міністерстві юстиції України. У позовній заяві Позивачем не вказано та недоведено яку саме суму кредитної заборгованості було списано Банком.

Постановою Правління Національного Банку України № 424 від 13.09.2010 року (зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27.10.2010 року за № 998/18293, яка діяла до 01.06.2011 року) «Про затвердження Порядку формування банками резервів за кредитами і нарахованими за ними процентами та списання безнадійної заборгованості» відповідно до ст.36 Закону України "Про банки і банківську діяльність", ст.7 та ст.59 Закону України «Про Національний банк України», пп. 12.2.1 п.12.2 та пп. 12.3.13 п.12.3 ст.12 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» з урахуванням змін, унесених Законом України від 20.05.2010 N 2275-VІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» було затверджено Порядок формування банками резервів за кредитами і нарахованими за ними процентами та списання безнадійної заборгованості, у відповідності до якого списання банком безнадійної заборгованості за рахунок сформованих резервів не є прощенням боргу, а є лише відображенням списаної за рахунок резервів безнадійної заборгованості за позабалансовими рахунками банку відповідно до Інструкції з бухгалтерського обліку кредитних, вкладних (депозитних) операцій та формування і використання резервів під кредитні ризики в банках України (затв. постановою Правління НБУ №481 від 27.12.2007 року). Крім того, пунктом 8 зазначеної постанови було чітко встановлено, що списання безнадійної заборгованості за кредитами та нарахованими за ними процентами не є підставою для припинення вимог банку до позичальника, а також зазначено, що Банк у період відповідно до законодавства України продовжує роботу щодо відшкодування списаної за рахунок резерву безнадійної заборгованості.

Аналогічна правова норма була викладена і в п. 7 Порядку відшкодування банками України безнадійної заборгованості за рахунок резерву (затвердженому постановою Правління НБУ №172 від 01.06.2011 року, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України від 17.06.2011 року за №722/19460, що діяла до 01.12.2015 року), якою встановлено, що «.. .Відшкодування (списання) за рахунок резерву безнадійної заборгованості не є підставою для припинення вимог банку до позичальника/контрагента. Банк зобов'язаний продовжувати роботу щодо відшкодування списаної за рахунок резерву безнадійної заборгованості.».

Відповідно до підпункту 159.4.1 пункту 159.4 статті 159 ПКУ, банки згідно з Порядком мають право списувати за рахунок страхового резерву заборгованість, яка визначена безнадійною відповідно до нормативно-правових актів Національного банку України, у тому числі і у разі її невідповідності визначеним у підпункті 14.1.11 пункту 14.1 статті 14 Кодексу ознакам, без віднесення в подальшому цього страхового резерву на дохід платника податків.

З вищевикладеного вбачається, що відповідно до ст.56 Закону України «Про Національний банк України», нормативно-правові акти Національного банку з питань, віднесених до його повноважень є обов'язковими для банків, а тому АТ «Райффайзен Банк Аваль» був зобов'язаний здійснити віднесення заборгованості АТЗВ ВТКФ «Буковинка» до безнадійної та перенести таку заборгованість на рахунки позабалансового обліку відповідно до облікової політики банку.

Списання заборгованості за рахунок резерву є виключно банківською бухгалтерською проводкою з перенесення заборгованості з балансового рахунку обліку на позабалансовий, яка вчиняється відповідно до вимог нормативно - правових актів, що регулюють правила та умови здійснення банківської діяльності, бухгалтерії та обліку, має на меті підвищення ліквідності банку, збалансування рівнів активів і пасивів банку і не є прощенням боргу та припиненням зобов'язань за кредитним договором.

Вказане підтверджується судовою практикою, зокрема: Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 21.09.2017 року у справі № 921/165/16-г/7, Рішенням господарського суду м. Києва від 05.10.2017 року у справі № 910/13626/17, Постановою Вищого господарського суду України від 14.09.2016 року у справі № 910/32912/15, постановою Вищого господарського суду України від 01.10.2015 року у справі № 5028/21/396/2012(16/1866/856), рішенням Господарського суду Донецької області від 27.02.2012 року у справі №19/160.

Також, як вбачається з умов Генеральної кредитної угоди № 010/08-11/1872 від 12.06.2007 року, сторонами даної Генеральної кредитної угоди є АТ «Райффайзен Банк Аваль» та АТЗВ ВТКФ Буковинка», ТОВ ВКФ «Луцьккондитер». Отже, ТОВ «Поларт-Інвест» не являється стороною даної Генеральної кредитної угоди.

ТОВ «Поларт-Інвест» виступало лише фактичним майновим поручителем АТЗВ ВТКФ Буковинка», після того, як предмет іпотеки було переоформлено з АТЗВ ВТКФ «Буковинка» на ТОВ «Поларт-Інвест».

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до частини першої статті 33 ГПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог чи заперечень.

Згідно з статтею 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до пункту 2.3 Постанови № 18 якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи; крім того, неподання позивачем витребуваних господарським судом матеріалів, необхідних для вирішення спору, тягне за собою правові наслідки у вигляді залишення позову без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 81 ГПК України.

Всі інші клопотання та заяви, доводи та міркування сторін відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

За таких обставин, позов визнається судом недоведеним, необґрунтованим, та таким, що не підлягає задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у справі покладаються на позивача.

Керуючись статтями 43, 49, 75, 82 - 85 ГПК України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 11.12.2017р.

Суддя Т. Ю. Трофименко