ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2017 року Справа № 915/1237/14
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого:Панової І.Ю.,
суддів:Куровського С.В., Удовиченка О.С.,
розглянувши касаційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" Кадирова В.В.
на ухвалугосподарського суду Миколаївської області від 26.04.2017
та постановуОдеського апеляційного господарського суду від 22.06.2017
у справі №915/1237/14 господарського суду Миколаївської області
за заявоюПриватного підприємства "Югресурси"
провизнання банкрутом
за участю представників сторін: Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" Кадирова В.В. - Пасацької В.В.; Приватного підприємства "Югресурси" - Юрченка В.Я.

ВСТАНОВИВ :

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 26.04.2017 у справі №915/1237/14 (суддя Ткаченко О.В.) грошові вимоги Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" (Далі - ПАТ "Дельта Банк", банк, кредитор) визнано частково, а саме в сумі 2756 грн. витрат по сплаті судового збору; в сумі 557 062,96 грн. боргу, у тому числі 284 747,03 грн. заборгованість за тілом кредиту, 188 950,36 грн. відсотки за користування кредитними коштами, 83 365,57 грн. відсотки за користування кредитними коштами за період з 11.04.2013 по 01.09.2014.

Зобов'язано ліквідатора банкрута включити грошові вимоги ПАТ "Дельта Банк" в сумі 2756 грн. витрат по сплаті судового збору до першої черги задоволення кредиторських вимог, а в сумі 557062,96 грн. боргу віднести до реєстру вимог кредиторів окремо, як вимоги забезпечені наступною іпотекою майна боржника.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 22.06.2017 у справі №915/1237/14 (головуючий суддя: Лашин В.В., суддя Будішевська Л.О., суддя Лавриненко Л.В.) апеляційну скаргу ПАТ "Дельта Банк" залишено без задоволення, а ухвалу господарського суду Миколаївської області від 26.04.2017 у справі № 915/1237/14 - без змін.

Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, ПАТ "Дельта Банк" звернулось до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою, просило скасувати ухвалу господарського суду Миколаївської області від 26.04.2017 та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 22.06.2017 у справі № 915/1237/14 та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, зокрема, ст. ст. 572, 589, 599, 1054, Цивільного кодексу України (Далі ЦК України), ст. 23 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", ст. 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Ліквідатор Приватного підприємства "Югресурси" (Далі - ПП "Югресурси") арбітражний керуючий Капінус А.А. подав відзив на касаційну скаргу банку, у якому просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові акти без змін.

Переглянувши у касаційному порядку прийняті у даній справі судові акти, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на таке.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, 21.08.2014 господарським судом Миколаївської області за заявою боржника - ПП "Югресурси" порушено провадження у справі про банкрутство останнього, в порядку ст. 95 Закону про банкрутство.

Постановою господарського суду Миколаївської області від 02.09.2014 року боржника визнано банкрутом.

У грудні 2016 року ПАТ "Дельта Банк" звернулось до ліквідатора Приватного ПП "Югресурси" та господарського суду із заявою про визнання ПАТ "Дельта Банк" заставним кредитором на загальну суму 1 169 477,82 грн. із внесенням майна ПП "Югресурси", яке є предметом застави, окремо до реєстру вимог кредиторів банкрута. Зазначений розмір заборгованості визначений за період з 19.12.2011 і станом на 01.09.2014, у тому числі: заборгованість за тілом кредиту у розмірі 35 624,55 дол. США (467 184,34 грн.); борг за відсотками, нараховані за відсотковою ставкою 19,8 % у розмірі 53 552,50 дол. США (702 293,48 грн.).

Обґрунтовуючи свої вимоги, банк посилався на те, що 28.11.2006 між АКІБ "УкрСиббанк" та гр. Бойченко Н.В. укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого позичальнику було надано кредит в сумі 45 000 доларів США зі строком повернення кредиту до 26.11.2016 та сплатою грошових коштів згідно графіку погашення кредиту. Відсоткова ставка визначена сторонами у розмірі 12,8 %.

Того ж дня між АКІБ "УкрСиббанк" та боржником укладений договір іпотеки нежитлових приміщень, пунктом 1.3 якого встановлено, що іпотекою забезпечуються вимоги АКІБ "УкрСиббанк", з кредитного договору.

АКІБ "УкрСиббанк" та ПАТ "Дельта Банк" 08.12.2011 року уклали договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором № 1108172 від 26.11.2006.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 11.03.2014 у справі №915/1068/13 позов ПАТ "Дельта Банк" задоволено у повному обсязі, звернуто стягнення на користь позивача на предмет іпотеки за іпотечним договором від 28.11.2006, з вартості якого підлягає сплаті заборгованість по 19.11.2011 за кредитним договором № 0 від 28.11.2006 в розмірі 473 697,39 грн., що складається із заборгованості по тілу кредиту у розмірі 284 747,03 грн. та 188 950,36 грн. відсотків за користування кредитними коштами. Також, стягнуто з ПП "Югресурси" на користь ПАТ "Дельта Банк" 9 473,95 грн. судового збору. Дане судове рішення залишено без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 22.05.2014.

Абзацами 2, 3 ч. 6 ст. 23 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" встановлено що заяви з вимогами конкурсних кредиторів або забезпечених кредиторів, у тому числі щодо яких є заперечення боржника чи інших кредиторів, розглядаються господарським судом у попередньому засіданні суду. За наслідками розгляду зазначених заяв господарський суд ухвалою визнає чи відхиляє (повністю або частково) вимоги таких кредиторів.

Місцевий господарський суд, частково задовольняючи заяву ПАТ "Дельта Банк" виходив з того, що частина вимог, які судом відхилено ґрунтується на безпідставному перерахуванні заборгованості за тілом кредиту та за відсотками, здійснене за курсом НБУ станом на 01.09.2014., тоді як заборгованість вже була стягнута у справі №915/1068/13, у якій, зокрема, було встановлено, що процентна ставка за кредитним договором складає 12,8 % річних за весь час фактичного користування кредитом по 26.11.2016, відтак відсотки за кредитним договором №0 від 28.11.2006 за період з 11.04.2013 по 01.09.2014 повинні нараховуватись за ставкою 12,8 % річних, виходячи із суми заборгованості за кредитом 284 747,03 грн.

Відповідно до вимог ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обгрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції, здійснюючи апеляційний перегляд відповідно до вимог ст. 101 ГПК України, підтримав наведені висновки місцевого господарського суду щодо підставності задоволення кредиторських вимог банку лише частково, оскільки встановив, що ПАТ "Дельта Банк" не довело наявність правових підстав щодо застосування по відношенню до ПП "Югресурси" збільшеної процентної ставки.

Погоджуючись із висновками попередніх судових інстанцій, колегія суддів Вищого господарського суду України виходить з такого.

Згідно зі ст.41 ГПК України, господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Відповідно до вимог статті 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", кредитор - юридична або фізична особа, а також органи доходів і зборів та інші державні органи, які мають підтверджені у встановленому порядку документами вимоги щодо грошових зобов'язань до боржника; конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли до порушення провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника; поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство; забезпечені кредитори - кредитори, вимоги яких забезпечені заставою майна боржника (майнового поручителя).

Виходячи з вимог ст.ст. 23, 24, 25 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", обов'язок розгляду грошових вимог та надання правового аналізу наданих кредитором письмових доказів, підставам виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру та змісту, а також, обов'язок встановлення розміру та моменту виникнення грошових вимог, покладений на господарський суд, який здійснює правосуддя у процедурах банкрутства.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків визначені договори та інші правочини.

У ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

У ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Обов'язковість виконання сторонами умов договору визначена у ст. 629 ЦК України.

За визначенням ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

У ст. 572 ЦК України передбачено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

За визначенням ч. 1 ст. 575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України).

Згідно до статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 512 зазначеного Кодексу кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять всі права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

Як встановили суди попередніх інстанцій під час розгляду справи наявність забезпечених кредиторських вимог банк підтверджував договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором № 1108172 від 26.11.2006 укладеним 08.12.2011 року АКІБ "УкрСиббанк" та ПАТ "Дельта Банк" та судовим рішенням господарського суду Миколаївської області від 11.03.2014 у справі №915/1068/13, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 22.05.2014, яким звернуто стягнення на користь ПАТ "Дельта Банк" на предмет іпотеки за іпотечним договором від 28.11.2006.

Наведеним судовим рішенням стягнуто суму боргу по кредиту, відсотки за кредитом та пеню за порушення строків сплати кредиту й процентів за користування ним станом на день розгляду справи № 915/1068/13.

У наведеній постанові Одеського апеляційного господарського суду, як з'ясували суди попередніх інстанцій, встановлено, що процентна ставка за кредитним договором складає 12,8% річних за весь час фактичного користування кредитом на строк з 28.11.2006 по 26.11.2016.

У ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність " визначено, що банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом.

Статтею 1056-1 ЦК України встановлено, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору; установлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку; умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.

Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін (ст. 651 ЦК України).

Виходячи з аналізу ст. ст. 5, 627, 629, 653 ЦК України, якщо умовами кредитного договору, щодо яких сторони дійшли згоди під час його укладення, передбачено право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов з додержанням установленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, то збільшення банком розміру процентної ставки за цим кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним за умови, що рішення банку про таку зміну розміру процентної ставки було прийнято до набрання чинності Законом України від 12 грудня 2008 року № 661-VІ.

Відповідна правова позиція відображена у постанові Верховного Суду України від 26 вересня 2012 року у справі № 6-89цс12.

У постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року (справа № 6-57цс12) суд погодився з висновками судів попередніх інстанції про протиправність дій банку щодо нарахування заборгованості за кредитним договором з урахуванням підвищеної процентної ставки, оскільки банк допустив порушення умов кредитного договору в частині неналежного повідомлення боржника про зміну процентної ставки, адже факт відправлення повідомлення про підвищення процентної ставки за кредитним договором в односторонньому порядку, без належних доказів отримання боржником такого повідомлення, є недостатнім для того, щоб вважати, що боржник належним чином повідомлений про зміну умов кредитного договору.

Отже, апеляційним господарським судом у оскаржуваній постанові правомірно відхилено доводи ПАТ "Дельта Банк" про неврахування місцевим господарським судом того, що у справі № 915/1068/13 заборгованість за кредитом визначена лише станом на 19.11.2011, а також того, що процентна ставка повинна розраховуватися саме на рівні 19,8 %, оскільки, надані ПАТ "Дельта Банк" лише в апеляційній інстанції докази щодо отримання гр. Бойченко Н.В. як боржником за кредитним договором повідомлень про збільшення відсоткової ставки судом першої інстанції не розглядались, а причини неможливості подання таких доказів місцевому господарському суду не обґрунтовано, тому ці докази згідно до положень ч. 1 ст. 101 ГПК України не можуть бути прийнятими.

Крім того, апеляційний господарський суд встановив, що ПАТ "Дельта Банк" не заявляв про відшкодування інфляційних збитків до місцевого господарського суду, що виключає їх задоволення апеляційною інстанцією в силу положень ст.101 ГПК України.

Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

У ст. 1 Закону України "Про іпотеку " (далі - Закон) визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, а майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи - боржника за основним зобов'язанням на підставі договору, закону або рішення суду.

Отже, іпотека є самостійним видом забезпечення виконання зобов'язання.

Правова природа іпотеки полягає у забезпеченні можливості кредитора у разі невиконання боржником зобов'язання, забезпеченого іпотекою, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку нерухомого майна переважно перед іншими кредиторами боржника.

При цьому, ст. 11 названого Закону передбачено, що майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

Положення ст. 19 Закону України "Про іпотеку " встановлюють, що будь-яке збільшення основного зобов'язання або процентів за основним зобов'язанням, крім випадків, коли таке збільшення прямо передбачене іпотечним договором, може бути здійснене після державної реєстрації відповідних відомостей про зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою. Таке збільшення підпорядковується пріоритету вимоги за будь-яким іншим зобов'язанням, забезпеченим предметом іпотеки, яка була зареєстрована до реєстрації відповідної зміни умов обтяження нерухомого майна іпотекою. Зміни і доповнення до іпотечного договору підлягають нотаріальному посвідченню. Відповідні відомості про зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою підлягають державній реєстрації у встановленому законом порядку.

Аналіз наведених законодавчих положень дає підстави дійти висновку про те, що, збільшення розміру процентів за кредитним договором попередньо неузгоджене в іпотечному договорі вимагає наявності укладеної угоди до іпотечного договору, яка б відображала такі зміни основного зобов'язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як встановлено судами попередніх інстанцій , розмір процентної ставки 12,8 % за користування кредитом погоджений безпосередньо в іпотечному договорі, укладеному між АКІБ "УкрСиббанк" та ПП "Югресурси", зміни в умови іпотечного договору сторонами не вносились, доказів внесення відомостей щодо зміни умов обтяження нерухомого майна матеріали справи не містять, доказів направлення повідомлень майновому поручителю щодо збільшення відсоткової ставки та згоди ПП "Югресурси" на таке збільшення своєї відповідальності за кредитними зобов'язаннями гр. Бойченко Н.В. матеріали справи також не містять.

У ст. 33 ГПК України визначено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Апеляційним господарським судом у оскаржуваній постанові, також, встановлено, що розмір відсоткової ставки на рівні 12,8 % був предметом розгляду у справі №915/1068/13, а заборгованість ПП "Югресурси" та вимоги ПАТ "Дельта Банк" розглядались господарським судом станом на 10.04.2013, а не на 19.11.2011 року, як помилково вважає ПАТ "Дельта Банк".

Відповідно до ч. 2 ст. 1115 ГПК України касаційна інстанція використовує процесуальні права суду першої інстанції виключно для перевірки юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення у рішенні або постанові господарського суду.

У відповідності до ст. 1117 ГПК України перегляд у касаційному порядку судового рішення здійснюється касаційною інстанцією на підставі встановлених фактичних обставин справи, зі здійсненням перевірки застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, крім того їм вже була надана оцінка судом апеляційної інстанції під час апеляційного перегляду, вони визнані безпідставними та необґрунтованими.

Відповідно до ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення, залишити в силі одне із раніше прийнятих рішень або постанов.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що ухвала господарського суду Миколаївської області та постанова Одеського апеляційного господарського суду від 22.06.2017 у справі № 915/1237/14 прийняті при повному, всебічному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, а тому правові підстави для їх скасування у даному випадку відсутні.

Керуючись статтями 1117, 1119 - 11113 ГПК України, Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" Кадирова В.В. залишити без задоволення.

Ухвалу господарського суду Миколаївської області від 26.04.2017 та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 22.06.2017 у справі № 915/1237/14 залишити без змін.

Головуючий І.Ю. Панова

Судді С.В. Куровський

О.С. Удовиченко