КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" грудня 2017 р. Справа№ 910/9000/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Гаврилюка О.М.

Суліма В.В.

за участю представників сторін: згідно з протоколом судового засідання від 11.12.2017

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства "Морський торговельний порт "Южний" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2017 у справі №910/9000/16 (суддя Турчин С.О.)

за позовом Державного підприємства "Морський торговельний порт "Южний"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Олсідз Блек Сі"

про визнання додаткової угоди недійсною та стягнення 277 626,24 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.10.2017 у справі №910/9000/16 відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду Державне підприємство "Морський торговельний порт "Южний" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вищезазначене рішення та постановити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В своїх доводах апелянт посилається на те, що рішення місцевого господарського суду прийнято з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також з порушенням норм матеріального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.11.2017 у складі колегії суддів: головуючий суддя Майданевич А.Г., судді Сулім В.В., Гаврилюк О.М. прийнято вказану вище апеляційну скаргу до провадження та призначено розгляд справи №910/9000/16 за участю уповноважених представників сторін.

Представник позивача приймав участь у судовому засіданні, в якому надавав свої пояснення, підтримував доводи, що викладені в апеляційній скарзі та просив апеляційну скаргу задовольнити, а рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Представник відповідача приймав участь у судовому засіданні, в якому надавав свої пояснення, заперечував проти доводів, що викладені в апеляційній скарзі та просив апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення - без змін.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія Київського апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 18.05.2015 між Державним підприємством "Морський торговельний порт "Южний" (землекоритсувач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Олсідс Блек Сі" (сервітуарій) укладено договір про встановлення строкового платного земельного сервітуту, відповідно до умов якого земельний сервітут встановлюється відносно частини земельної ділянки державної власності площею 161,9594 га кадастровий №:02:003:0013 для розміщення та експлуатації будівель і споруд морського транспорту, що перебуває у постійному користуванні ДП "Морський торговельний порт "Южний", яка розташована за адресою: Одеська область, м. Южне.

Згідно з п. 1.2 договору, земельний сервітут загальною площею 1,6025 га встановлюється землекористувачем в інтересах сервітуарія на право проїзду на транспортному засобі по наявній під'їзній дорозі, згідно плану меж земельної ділянки, щодо якої встановлюється земельний сервітут на право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху (додаток 2 до договору, який є невід'ємною частиною цього договору).

Відповідно до п. 3.1 договору, плата за встановлення сервітуту (плата) по договору встановлюється з розрахунку за один місяць, згідно з розрахунком плати, який є невід'ємною частиною договору. Нарахування ПДВ на суму сплати за договором, здійснюється згідно з чинним податковим законодавством України. Розмір плати за договором на кожний наступний рік перераховується сторонами шляхом коригування плати за право земельного сервітуту за попередній рік з урахуванням проведення щорічної індексації нормативної грошової оцінки на величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель, визначеного Центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин станом на 01 січня поточного року, та оформлюється розрахунком плати на відповідний рік.

Пунктом 3.2 договору сторони погодили, що плата по договору вноситься сервітуарієм щомісячно не пізніше 15 числа кожного місяця, наступного за розрахунковим, шляхом здійснення прямого банківського перерахування коштів на розрахунковий рахунок землекористувача, відповідно до виставленого землекористувачем рахунку.

12.06.2015 між Державним підприємством "Морський торговельний порт "Южний" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Олсідс Блек Сі" було укладено додаткову угоду № 1. Відповідно до умов якої сторонами погоджено, що сервітуарій сплачує землекористувачу за фактичне користування правом земельного сервітуту з 08.08.2015 по 18.05.2015 у сумі 231355,20 грн. (без ПДВ) (п. 2 угоди). Також відповідно до додатку №1 до договору сторони дійшли згоди, що щомісячна плата складає 10 035,65 грн.

25.06.2015 листом вих. 3549/891/104/15 від 22.06.2015 позивач направив на адресу відповідача рахунок на оплату 277626,24 грн.

05.08.2015 між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду № 2, відповідно до якої сторонами вирішено виключити пункт 2 додаткової угоди № 1 від 12.06.2015.

Згідно з витягами Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, сторонами здійснено реєстрацію змін, які внесені до договору додатковою угодою № 1 та додатковою угодою № 2.

23.02.2016 за результатами комісійної перевірки Державною фінансовою інспекцією в Одеській області фінансово - господарської діяльності ДП "Морський торговельний порт "Южний" за період з 01.01.2014 по 30.06.2015 складено довідку про те, що укладання між ДП "Морський торговельний порт "Южний" та ТОВ "Олсідс Блек Сі" додаткової угоди № 2 від 05.08.2015 до договору строкового платного земельного сервітуту №УП-45 від 18.05.2015 призвело до втрати можливості отримати ДП "Морський торговельний порт "Южний" доходів у сумі 277 626,24 грн.

02.03.2016 позивач на адресу відповідача направив лист вих. № 1325/01/145/16 від 01.03.2016 з вимогою про сплату заборгованості у сумі 277626,24 грн. Згідно із повідомленням про вручення поштового відправлення, відповідач отримав вказаний лист 09.03.2016, однак залишив без відповіді та задоволення.

У зв'язку з чим, у травні 2016 року Державне підприємство "Морський торговельний порт "Южний" звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Олсідз Блек Сі" про визнання додаткової угоди №2 від 05.08.2015 до договору строкового платного земельного сервітуту від 18.05.2015 № УП-45 недійсною та стягнення заборгованості за договором № УП-45 від 18.05.2015 у розмірі 277626,24 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що внаслідок укладення додаткової угоди №2 від 05.08.2015 до договору строкового платного земельного сервітуту №УП-45 від 18.05.2015 було скасовано плату за користування земельною ділянкою позивача з 08.08.2013 по 18.05.2015 у сумі 231 355,20 грн. (без ПДВ), що суперечить договору строкового платного земельного сервітуту №УП-45 від 18.05.2015. У зв'язку із чим, вказана додаткова угода повинна бути визнана недійсною. Також позивач посилається на те, що при проведенні комісійної перевірки Державною фінансовою інспекцією в Одеській області фінансово - господарської діяльності ДП "Морський торговельний порт "Южний" за період з 01.01.2014 по 30.06.2015 встановлено, що укладання додаткової угоди № 2 від 05.08.2015 призвело до втрати можливості отримати позивачем доходів у сумі 277 626,24 грн.

При прийняті оскаржуваного рішення, місцевий господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду Державне підприємство "Морський торговельний порт "Южний" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вищезазначене рішення та постановити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.

Згідно ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Частиною 1 пункту 4 статті 179 Господарського кодексу України визначено, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 6 ЦК України).

Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства (ч. 1 ст. 180 ГК України).

Відповідно до ст. 401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Приписами ст. 402 ЦК України визначено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки.

Нормами ст. 403 Цивільного кодексу України передбачено, що сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Як вже зазначалось вище, між сторонами було укладено додаткову угоду № 1 від 12.06.2015, відповідно до пункту 2 якої сторонами погоджено, що сервітуарій сплачує землекористувачу за фактичне користування правом земельного сервітуту з 08.08.2015 по 18.05.2015 у сумі 231355,20 грн. (без ПДВ).

Проте, 05.08.2015 між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду №2, відповідно до якої сторонами вирішено виключити пункт 2 додаткової угоди № 1 від 12.06.2015.

Позивач, звертаючись з даним позовом до суду, просить суд визнати недійсною вказану додаткову угоду, оскільки остання суперечить договору строкового платного земельного сервітуту №УП-45 від 18.05.2015.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. При цьому суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання договору недійсним і настання певних юридичних наслідків.

Нормами ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Вирішуючи спір про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 ГПК України.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В пункті 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" роз'яснено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Отже, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано, а ні суду першої інстанції, а ні суду апеляційної інстанції жодних доказів на підтвердження обставин, які є підставами для визнання недійсним додаткової угоди. Так, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, що дана угода не відповідає вимогам закону або укладена з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

Більш того, укладаючи додаткову угоду №2 від 05.08.2015 до договору строкового платного земельного сервітуту №УП-45 від 18.05.2015 сторони за наявності взаємного волевиявлення дійшли згоди в оспорюваній угоді виключити пункт 2 додаткової угоди № 1 від 12.06.2015, згідно із яким встановлювалась плата за користування земельною ділянкою позивача з 08.08.2013 по 18.05.2015 у сумі 231355,20 грн. (без ПДВ), про що свідчать підписи сторін. Крім того, вказані підписи на правочині скріплено печатками підприємств, які не заперечено представниками сторін. Відповідність вказаного відтиску печатки та підпису директора позивача сторонами не оспорювалась, будь - які заперечення щодо дійсності вказаного відтиску печатки та підпису на угоді - відсутні, як і відсутні докази того, що печатка, якою було завірено підпис директора, була втрачена або викрадена.

При цьому, у відповідності до п. 2.1. договору сторони погодили, що даним договором встановлюється строковий платний земельний сервітут, який набирає чинності з моменту його державної реєстрації. Державна реєстрація сервітуту згідно за вказаним договором здійснена 18.05.2015, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, сума оплати у розмірі 231355,20 грн. (без ПДВ) визначена сторонами за період з 08.08.2013 по 18.05.2015, тобто за період до укладення договору, а тому укладення додаткової угоди №2 від 05.08.2015, згідно із якою було виключено умови про здійснення оплати 231355,20 грн. (без ПДВ), не суперечить приписам договору строкового платного земельного сервітуту №УП-45 від 18.05.2015 щодо оплатності за земельний сервітут, який встановлений з 18.05.2015.

Отже, враховуючи наведені вище норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що за заявленими вимогами, в цій частині, позивачем не доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання правочинів недійсними.

Як вже зазначалось вище, додатковою угодою №2 від 05.08.2015 до договору строкового платного земельного сервітуту №УП-45 від 18.05.2015 сторонами було погоджено виключити умову про здійснення плати за користування земельною ділянкою у сумі 231355,20 грн. без ПДВ (277626,24 грн. з ПДВ), тому підстави для стягнення з відповідача заборгованості за договором № УП-45 від 18.05.2015 у розмірі 277626,24 грн. відсутні.

Місцевим господарським судом вірно встановлено, що додатковою угодою № 1 від 12.06.2015 сторонами не було погоджено строку здійснення плати за користування земельною ділянкою у сумі 231355,20 грн. без ПДВ (277626,24 грн. з ПДВ), а в листі від 22.06.2015 будь-яких вимог щодо здійснення оплати у певні строки не пред'являлось. Доказів того, що у відповідача наявна заборгованість за користування земельною ділянкою у сумі 277626,24 грн. в матеріалах також справи відсутні.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що загальна довідка комісійної перевірки Державною фінансовою інспекцією в Одеській області фінансово - господарської діяльності ДП "Морський торговельний порт "Южний" за період з 01.01.2014 по 30.06.2015, на яку посилається апелянт, не може розглядатись як підстава для визнання недійсною додаткової угоди до договору або як підстава для виникнення господарсько-правового зобов'язання відповідача із здійснення плати за користування земельною ділянкою у розмірі 277626,24 грн.

Враховуючи наведене, на переконання колегії суддів, посилання представника позивача на результат перевірки Державної фінансової інспекції у Одеській області (яка не являється стороною у договорі), як на підставу для задоволення позовних вимог, є неправомірними, оскільки виявлені контролюючим органом порушення не впливають на умови укладеного між сторонами договору і не можуть їх змінювати.

До того ж, згідно з ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.04.2016 у справі №910/32551/15 за первісним позовом Державного підприємства "Морський торговельний порт "Южний" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Олсідз Блек Сі", третя особа-1, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача за первісним позовом - Служба автомобільних доріг в Одеській області, третя особа-2, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача за первісним позовом - Фонд державного майна України про стягнення грошових коштів та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Олсідз Блек Сі" до Державного підприємства "Морський торговельний порт "Южний" про визнання договору № УП-45 про встановлення строкового платного земельного сервітуту від 18.05.2015 недійсним, первісний позов задоволено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Олсідз Блек Сі" на користь Державного підприємства "Морський торговельний порт "Южний" грошові кошти: 84264,95 грн. основного боргу, 1113,12 грн. пені, 5898,55 грн. штрафу та 1369,15 грн. судового збору. У задоволенні зустрічного позову про визнання договору № УП-45 про встановлення строкового платного земельного сервітуту від 18.05.2015 недійсним - відмовлено.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, позивач не звертався до відповідача з відповідним проектом додаткової угоди щодо внесення змін до п. 2 додаткової угоди №2 від 05.08.2015 до договору строкового платного земельного сервітуту №УП-45 від 18.05.2015.

З огляду на вищенаведене колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позовні вимоги про визнання угоди недійсною та стягнення 277626,24 грн. є необґрунтованими, такими, що не підтверджені доказами і не підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ст. ст. 32, 33, 34 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з нормами ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2017 у справі №910/9000/16 прийнято після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, та відповідністю висновків, викладених в рішенні суду обставинам справи, а також у зв'язку із правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на те, що доводи позивача законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, рішення господарського суду міста Києва від 24.10.2017 у справі №910/9000/16 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Державного підприємства "Морський торговельний порт "Южний" - без задоволення.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "Морський торговельний порт "Южний" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2017 у справі №910/9000/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2017 у справі №910/9000/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/9000/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у встановленому чинним законодавством порядку.

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді О.М. Гаврилюк

В.В. Сулім