ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2017 року Справа № 902/1309/15
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого Демидової А.М. (доповідач у справі),
суддів:Владимиренко С.В., Шевчук С.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Можайське"
на рішеннягосподарського суду Вінницької області від 10.03.2017
та постановуРівненського апеляційного господарського суду від 01.06.2017
у справі№ 902/1309/15 господарського суду Вінницької області
за позовомОСОБА_4
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Можайське"
простягнення частки вартості майна і частки прибутку товариства та визнання недійсним рішення в частині виплати ОСОБА_4 його частки в статутному капіталі,
за участю представників:
від позивачане з'явився
від відповідачане з'явився

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 (далі - ОСОБА_4.) звернувся до господарського суду Вінницької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Можайське" (далі - ТОВ "Можайське"), з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 14.02.2017, про визнання недійсним п. 3 рішення зборів учасників ТОВ "Можайське", оформлене протоколом від 04.09.2014 № 13, в частині виплати ОСОБА_4 його частки в статутному капіталі у сумі 78 000,00 грн.; стягнути з ТОВ "Можайське" на користь позивача вартість частини майна товариства, яка пропорційна частці в статутному капіталі у розмірі 4 702 860,00 грн., частки прибутку товариства у розмірі 75 540,00 грн.

Рішенням господарського суду Вінницької області від 10.03.2017 у справі № 902/1309/15 (суддя Матвійчук В.В.) позов задоволено частково. Визнано недійсним п. 3 рішення зборів учасників ТОВ "Можайське", оформлене протоколом від 04.09.2014 № 13, в частині виплати ОСОБА_4 його частки в статутному капіталі у сумі 78 000,00 грн.; стягнуто з ТОВ "Можайське" на користь ОСОБА_4 вартість частини майна товариства, яка пропорційна частці в статутному капіталі у розмірі 4 702 860,00 грн., 71 920,90 грн. судового збору, 27 870,43 грн. витрат на оплату судової експертизи. В іншій частині позову відмовлено.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 01.06.2017 (колегія суддів у складі: Олексюк Г.Є. - головуючий, Гудак А.В., Філіпова Т.Л.) рішення господарського суду Вінницької області від 10.03.2017 у справі № 902/1309/15 залишено без змін.

Не погоджуючись із рішенням господарського суду Вінницької області від 10.03.2017 та постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 01.06.2017 у справі № 902/1309/15, ТОВ "Можайське" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить суд поновити строк подання касаційної скарги, скасувати оскаржувані судові акти, справу передати на новий розгляд до місцевого господарського суду.

В обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на те, що оскаржувані рішення та постанова прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 14.11.2017 колегією суддів у складі: Демидової А.М. - головуючого (доповідач у справі), Владимиренко С.В., Шевчук С.Р. відновлено ТОВ "Можайське" строк подання касаційної скарги на рішення господарського суду Вінницької області від 10.03.2017 та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 01.06.2017 у справі № 902/1309/15, прийнято зазначену касаційну скаргу до касаційного провадження та призначено її розгляд у судовому засіданні на 05.12.2017 о 10 год. 50 хв.

У відзиві на касаційну скаргу відповідача, який надійшов до Вищого господарського суду України 05.12.2017, позивач проти касаційної скарги не заперечує і просить суд розглянути справу без його участі.

Учасники судового процесу, згідно з приписами ст. 1114 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), були належним чином повідомлені про день, час і місце розгляду касаційної скарги, однак передбаченим законом правом на участь у розгляді скарги касаційною інстанцією не скористалися.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, 06.12.2006 було зареєстровано ТОВ "Можайське" та його статут.

Відповідно до розділу 5 статуту ТОВ "Можайське" (далі - Статут) учасниками (засновниками) товариства є: ОСОБА_8 із часткою у статутному капіталі - 20 400,00 грн., що складає 51% статутного капіталу; ОСОБА_9 із часткою у статутному капіталі - 6 000,00 грн., що складає 15% статутного капіталу; ОСОБА_10 із часткою у статутному капіталі - 5 600,00 грн., що складає 14% статутного капіталу; ОСОБА_11 із часткою у статутному капіталі - 8 000,00 грн., що складає 20% статутного капіталу.

Згідно договорів купівлі-продажу (відступлення) частки в статутному капіталі (корпоративних прав) ТОВ "Можайське" № 1, № 2 від 14.12.2011, ОСОБА_4 придбав у ТОВ "Можайське" 17,5% та у ОСОБА_8 12,5% часток у статутному капіталі ТОВ "Можайське".

Рішенням загальних зборів учасників ТОВ "Можайське", оформлених протоколом № 4 від 12.12.2014 внесено зміни до пункту 5 Статуту та визначено, що учасниками (засновниками) товариства є: ОСОБА_8 із часткою у статутному капіталі - 122 250,00 грн., що складає 51,25% статутного капіталу; ОСОБА_10 із часткою у статутному капіталі - 48 750,00 грн., що складає 18,75% статутного капіталу; ОСОБА_4 із часткою у статутному капіталі - 78 000,00 грн., що складає 30% статутного капіталу.

Рішенням загальних зборів ТОВ "Можайське" від 04.09.2014, оформлених протоколом № 13, ухвалено: змінити юридичну адресу ТОВ "Можайське" на адресу: 23224, Вінницька область, Тиврівський район, с. Тендерів, вул. Молодіжна, 1 (п. 1); виключити ОСОБА_4 із складу засновників ТОВ "Можайське" (п. 2); виплатити ОСОБА_4 вартість частини статутного фонду товариства, у розмірі 78 000,00 грн., пропорційна до його частки у статутному капіталі (після затвердження звіту за 2014 рік, але не пізніше 12 місяців з дня його виключення) (п. 3); перерозподілити статутний фонд товариства у зв'язку із виключенням ОСОБА_4 та дооформити статутний капітал за рахунок власних грошових коштів ОСОБА_8, пункт 5.3 Статуту викласти у такій редакції: ОСОБА_8 - 211 250,00 грн., що складає 81,25% статутного фонду товариства, ОСОБА_10 - 48 750,00 грн., що складає 18,75% статутного фонду товариства (п. 4); провести зміни в установчих документах і затвердити зміни до статуту підприємства, внести відповідні зміни до відомостей про ТОВ "Можайське", які містяться в Єдиному державному реєстрі.

Судами встановлено, що ТОВ "Можайське" відповідно до рішення загальних зборів учасників товариства від 04.09.2014 виплатило ОСОБА_4 вартість частини статутного фонду товариства в сумі 78 000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 480 від 18.09.2015.

Вважаючи, що розмір визначеної частки є заниженою та рішення загальних зборів від 04.09.2014 у частині визначення позивачеві частки статутного фонду товариства є неправомірним, ОСОБА_4 звернувся з даним позовом.

Наслідком виходу учасника з товариства з обмеженою відповідальністю, згідно з ч. 2 ст. 148 Цивільного кодексу України, є право учасника, який виходить із товариства, на одержання вартості частини майна, пропорційної його частці у статутному капіталі товариства. За домовленістю між учасником та товариством виплата вартості частини майна товариства може бути замінена переданням майна в натурі.

Порядок і спосіб визначення вартості частини майна, що пропорційна частці учасника у статутному капіталі, а також порядок і строки її виплати встановлюються статутом і законом. Отже, у господарському товаристві статутний капітал поділений на частки, а майно при виході учасника розподіляється між його членами пропорційно часткам у статному капіталі, тобто виходячи з правовідносин спільної часткової власності з визначенням часток у порядку, визначеному законом і статутом товариства (така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17.09.2014 у справі № 6-31цс14).

Так, статтею 54 Закону України "Про господарські товариства" передбачено, що при виході учасника з товариства з обмеженою відповідальністю йому виплачується вартість частини майна товариства, пропорційна його частці у статутному капіталі. Виплата провадиться після затвердження звіту за рік, в якому він вийшов з товариства, і в строк до 12 місяців з дня виходу. На вимогу учасника та за згодою товариства вклад може бути повернуто повністю або частково в натуральній формі.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, відповідно до п. 6.3 Статуту вартість частини майна, що пропорційна частці учасника у статутному фонді, а також порядок і строки її виплати встановлюється учасниками, що залишаються в товаристві відповідно до вимог чинного законодавства України.

Пунктом 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 № 13 "Про практику розгляду судами корпоративних спорів" роз'яснено, що у випадку неврегульованості в установчих документах вартість частини майна товариства, що підлягає виплаті, повинна відповідати вартості чистих активів товариства, що визначається в порядку, встановленому законодавством, пропорційно його частці в статутному капіталі товариства на підставі балансу, складеного на дату виходу (виключення). Розрахунок належної учаснику частини прибутку здійснюється на дату виходу (виключення) з товариства.

Відповідно до п.п. 4.19, 4.20 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 25.02.2016 № 4 "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних правовідносин" під час вирішення спорів щодо розрахунків з учасником, який вийшов (виключений) з товариства, господарським судам слід враховувати, що вартість частини майна товариства, що належить до виплати такому учаснику, повинна визначатися виходячи з вартості усього майна, що належить товариству, в тому числі основних засобів, нематеріальних активів, оборотних активів, майна невиробничого призначення з урахуванням майнових зобов'язань товариства. Учасник ТОВ або ТДВ має право вимагати проведення з ним розрахунків на підставі дійсної (ринкової) вартості майна товариства, а отже, господарським судом має бути задоволено клопотання учасника, який вийшов (виключений) з ТОВ або ТДВ, про здійснення експертної оцінки дійсної (ринкової) вартості необоротних і оборотних активів товариства та його зобов'язань для обчислення вартості частини майна, що належить до сплати такому учаснику.

Так, ухвалою господарського суду Вінницької області від 02.11.2015 у даній справі було призначено судову економічну експертизу, проведення якої доручено Вінницькому відділенню Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. На розгляд експерта винесено питання, зокрема, визначення вартості частки майна позивача в майні ТОВ "Можайське" на дату виходу із товариства.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до висновку експерта від 01.12.2016 № 2101/15-21, за результатами проведення судової економічної експертизи, встановлено, що дійсна (ринкова) вартість чистих активів ТОВ "Можайське" станом на 04.09.2014 складає 15 936,2 тис. грн. та дійсна (ринкова) вартість майна, пропорційно належній ОСОБА_4 частці майна товариства в статутному капіталі товариства станом на 04.09.2014 становить 4 780,86 тис. грн.

Таким чином, судовий експерт на підставі наявних у справі та поданих на вимогу суду документів та матеріалів зробив висновок про те, що сума коштів, яку необхідно виплатити ОСОБА_4 із врахуванням внесеної ним частки до статутного капіталу ТОВ "Можайське" становить 4 780 860,00 грн.

Врахувавши, що ТОВ "Можайське" сума у розмірі 78 000,00 грн. була виплачена ОСОБА_4, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача вартості частини майна товариства, яка пропорційна частці в статутному капіталі у розмірі 4 702 860,00 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 167 Господарського кодексу України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Згідно з п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 116 Цивільного кодексу України, яка кореспондується з п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 10 Закону України "Про господарські товариства", учасники господарського товариства мають право у порядку, встановленому установчим документом товариства та законом, зокрема, брати участь в управлінні товариством у порядку, визначеному в установчому документі, крім випадків, встановлених законом. Учасники господарського товариства можуть також мати інші права, встановлені установчим документом товариства та законом.

Частиною 5 ст. 61 Закону України "Про господарські товариства" передбачено, що про проведення загальних зборів товариства учасники повідомляються передбаченим статутом способом з зазначенням часу і місця проведення зборів та порядку денного. Повідомлення повинно бути зроблено не менш як за 30 днів до скликання загальних зборів. Будь-хто з учасників товариства вправі вимагати розгляду питання на загальних зборах учасників за умови, що воно було ним поставлено не пізніш як за 25 днів до початку зборів. Не пізніш як за 7 днів до скликання загальних зборів учасникам товариства повинна бути надана можливість ознайомитися з документами, внесеними до порядку денного зборів. З питань, не включених до порядку денного, рішення можуть прийматися тільки за згодою всіх учасників, присутніх на зборах.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 № 13 "Про практику розгляду судами корпоративних спорів" судам необхідно враховувати, що рішення загальних зборів учасників (акціонерів) та інших органів господарського товариства є актами, оскільки ці рішення зумовлюють настання правових наслідків, спрямованих на регулювання господарських відносин, і мають обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин. У зв'язку з цим підставами для визнання недійсними рішень загальних зборів акціонерів (учасників) господарського товариства можуть бути: порушення вимог закону та/або установчих документів під час скликання та проведення загальних зборів товариства; позбавлення акціонера (учасника) товариства можливості взяти участь у загальних зборах; порушення прав чи законних інтересів акціонера (учасника) товариства рішенням загальних зборів.

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 № 13 "Про практику розгляду судами корпоративних спорів" роз'яснено, що рішення загальних зборів господарського товариства можуть бути визнаними недійсними в судовому порядку у випадку недотримання процедури їх скликання, встановленої статтями 43, 61 Закону про господарські товариства. Права учасника (акціонера) товариства можуть бути визнані порушеними внаслідок недотримання вимог закону про скликання і проведення загальних зборів, якщо він не зміг взяти участь у загальних зборах, належним чином підготуватися до розгляду питань порядку денного, зареєструватися для участі у загальних зборах тощо.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, матеріали справи не містять доказів належного повідомлення ОСОБА_4 про проведення загальних зборів товариства, які відбулись 04.09.2014, зокрема, доказів повідомлення в частині питань, які будуть винесені на порядок денний.

Встановивши факт порушення прийнятим рішенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача, як учасника господарського товариства в частині належній до виплати частці позивача в статутному капіталі товариства, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що вимоги в частині визнання недійсним п. 3 спірного рішення є правомірними.

Згідно з п. "б" ч. 1 ст. 10 Закону України "Про господарські товариства" учасники товариства мають право брати участь у розподілі прибутку товариства та одержувати його частку (дивіденди). Право на отримання частки прибутку (дивідендів) пропорційно частці кожного з учасників мають особи, які є учасниками товариства на початок строку виплати дивідендів.

Відповідно до п. "д" ч. 5 ст. 41 Закону України "Про господарські товариства" до компетенції загальних зборів належить затвердження річних результатів діяльності акціонерного товариства, включаючи його дочірні підприємства, затвердження звітів і висновків ревізійної комісії, порядку розподілу прибутку, строку та порядку виплати частки прибутку (дивідендів) з урахуванням вимог, передбачених цим та іншими законами, визначення порядку покриття збитків.

Пунктом 35 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 № 13 "Про практику розгляду судами корпоративних спорів" роз'яснено, що господарські суди вправі приймати рішення щодо виплати акціонеру (учаснику) частки прибутку (дивідендів) лише у разі невиплати господарським товариством дивідендів на підставі рішення загальних зборів або їх виплати в меншому розмірі, ніж передбачено відповідним рішенням (статті 10, 41, 59 Закону про господарські товариства, стаття 158 ЦК України). У разі, якщо загальні збори прийняли рішення не розподіляти прибуток товариства, господарський суд не може підміняти вищий орган управління товариства і втручатися у господарську діяльність товариства.

Згідно з п. 3.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 25.02.2016 № 4 "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних правовідносин" під час розгляду справ у спорах про стягнення сум дивідендів господарські суди повинні виходити з того, що відповідно до пункту "д" частини п'ятої та частини шостої статті 41, статті 59 Закону України "Про господарські товариства", пунктів 11, 12 частини другої статті 33 Закону України "Про акціонерні товариства", статті 15 Закону України "Про кооперацію" затвердження річних результатів діяльності юридичної особи, порядку розподілу прибутку, строку та порядку виплати частки прибутку (дивідендів) належить до виключної компетенції загальних зборів. Суд має право прийняти рішення про стягнення дивідендів лише за наявності рішення загальних зборів юридичної особи про спрямування прибутку на виплату дивідендів, на підставі якого визначаються розмір належних позивачу - учаснику (акціонеру, члену) дивідендів, строки та порядок їх виплати. Прийняття господарським судом рішення стосовно спрямування прибутку (частини прибутку) юридичної особи на виплату дивідендів виходить за межі компетенції господарського суду.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, позивачем не надано доказів того, що на загальних зборах товариства приймалось рішення про спрямування прибутку на виплату дивідендів та розглядалось питання про виплату дивідендів позивачу.

Враховуючи те, що стягнення дивідендів без наявності такого рішення є втручанням у діяльність товариства, оскільки розгляд даного питання відповідно до законодавства належить до виключної компетенції товариства, місцевий господарський суд, з яким погодилась апеляційна інстанція, дійшов вірного висновку про необґрунтованість вимог щодо стягнення з відповідача частини частки прибутку товариства у розмірі 75 540,00 грн.

З урахуванням вищевикладеного, місцевий та апеляційний господарські суди, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх з врахуванням поданих сторонами доказів, яким надали необхідну оцінку, з дотриманням норм матеріального та процесуального права і з наведенням відповідного мотивування, дійшли обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 1115 та ч.ч. 1, 2 ст. 1117 ГПК України касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє судові рішення виключно на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення у рішенні та постанові господарських судів. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" встановлено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Право на касаційне оскарження є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 36 рішення Європейського суду з прав людини від 21.02.1975 у справі "Голдер проти Великої Британії").

Обсяг обов'язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи. Відхиляючи скаргу, касаційний суд, у принципі, має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гарсія Руїс проти Іспанії" [ВП], заява № 30544/96).

Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Такі рішення можуть бути скасовані лише у виняткових обставинах, а не тільки з метою одержання іншого рішення у справі (вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13.04.2016 у справі № 908/4804/14).

Доводи заявника касаційної скарги фактично зводяться до заперечення висновку судової експертизи, проте колегія суддів зазначає, що місцевим та апеляційним господарськими судами встановлено, що судова експертиза у даній справі була проведена у відповідності до вимог та у процесуальному порядку згідно чинного законодавства.

Колегія суддів касаційної інстанції, перевіривши повноту доказів, фактичним обставинам даної справи № 902/1309/15, встановлених судами попередніх інстанцій, перевіривши мотиви, підстави, нормативно-правове обґрунтування оскаржуваних судових актів, беручи до уваги доводи касаційної скарги та враховуючи практику Європейського суду з прав людини як джерело права, дійшла висновку про правильність підстав, на яких ґрунтувалися рішення судів нижчих інстанцій (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гарсія Руїс проти Іспанії" [ВП], заява № 30544/96) та, відповідно, про відсутність у суду касаційної інстанції підстав для зміни чи скасування законних та обґрунтованих судових актів.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Можайське" залишити без задоволення.

Постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 01.06.2017 та рішення господарського суду Вінницької області від 10.03.2017 у справі № 902/1309/15 залишити без змін.

Головуючий суддя А.М. Демидова

Судді С.В. Владимиренко

С.Р. Шевчук