РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.12.2017Справа №910/20750/17

За позовомКомунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація»
доТовариства з обмеженою відповідальністю «Меркурій»
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні
позивачаДепартаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)
простягнення 10 247,27 грн.
Суддя Босий В.П.

Представники сторін:

позивача:Коваленко І.М.;
відповідача:не з'явився;
третьої особи:Коваленко І.М.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство «Київжитлоспецексплуатація» (надалі - КП «Київжитлоспецексплуатація») звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Меркурій» (надалі - ТОВ «Меркурій») про стягнення 135 335,06 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням грошового зобов'язання за Договором про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду № 2103 від 15.12.2015, у зв'язку з чим за період з 01.08.2017 по 30.11.2017 у відповідача виникла заборгованість по сплаті орендних платежів у розмірі 116 341,59 грн. та компенсації витрат підприємства за користування земельною ділянкою у розмірі 8 746,20 грн. Крім того, за неналежне виконання грошового зобов'язання позивачем заявлено про стягнення з відповідача пені у розмірі 7 258,01 грн., 3 % річних у розмірі 698,31 грн. та інфляційних у розмірі 2 290,95 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 23.11.2017 порушено провадження у справі та призначено до розгляду на 11.12.2017.

07.12.2017 через канцелярію суду від позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої заявник вказує на сплату відповідачем суми основного боргу та просить суд стягнути з останнього пеню 7 258,01 грн., 3 % річних у розмірі 698,31 грн. та інфляційні у розмірі 2 290,95 грн.

Заява про зменшення розміру позовних вимог була подана з дотриманням приписів ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, а відтак прийнята судом для подальшого розгляду.

Представник позивача та третьої особи в судове засідання з'явилась, вимоги ухвали суду виконала, надала пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, вимоги ухвали суду не виконав, про причини неявки суду не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення № 401.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач повідомлений про час та місце судового розгляду належним чином, а наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення у відповідності до вимог ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судовому засіданні складався протокол згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача та третьої особи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

15.12.2015 між Департаментом комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (орендодавець), Товариством з обмеженою відповідальністю «Меркурій» (орендар) та Комунальним підприємством «Київжитлоспецексплуатація» (балансоутримувач) був укладений договір про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду № 2103 (надалі - «Договір»), відповідно до п. 1.1 якого орендодавець на підставі рішення постійної комісії Київської міської ради з питань власності від 13.10.2015 протокол № 47 передає, а орендар приймає в оренду нерухоме майно (нежитлові приміщення), що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке знаходиться за адресою: бульв. Вернадського Академіка, будинок № 59/2 літ. А для розміщення торговельного об'єкту з продажу продовольчих товарів, крім товарів підакцизної групи.

Згідно з п. 2.1 Договору орендар вступає в строкове платне користування об'єктом у термін, указаний у цьому договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передавання майна.

Актом приймання-передачі нерухомого майна від 15.12.2015 орендодавець передав, а орендар прийняв у орендне користування згідно з Договором оренди № 2103 від 15.12.2015 приміщення, у нежилому будинку, що перебуває на балансі КП «Київжитлоспецексплуатація», загальною площею 162,50 кв.м. розташоване за адресою: м. Київ, бульв. Вернадського Академіка, будинок № 59/2 літ. А.

Пунктом 3.1.1 Договору визначено, що крім орендної плати орендар сплачує компенсацію витрат підприємства за користування земельною ділянкою, на якій розташований об'єкт оренди.

Відповідно до п.п. 3.6, 3.7 Договору орендна плата та компенсація витрат підприємства за користування земельною ділянкою сплачується орендарем на рахунок балансоутримувача незалежно від наслідків господарської діяльності орендаря щомісячно не пізніше 5 числа поточного місяця.

Спір у справі виник у зв'язку із неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем грошового зобов'язання із сплати орендної плати та компенсації витрат підприємства за користування земельною ділянкою за Договором у період з 01.08.2017 по 30.11.2017 року.

Договір є договором оренди комунального майна, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 58 Цивільного кодексу України та Глави 30 Господарського кодексу України та Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно із ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Матеріалами справи підтверджується факт передачі майна в оренду та користування ним відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Частинами 1, 4 ст. 285 Господарського кодексу України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Отже, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України та п.п. 3.6, 3.7 Договору відповідач зобов'язаний не пізніше 5 числа поточного місяця сплачувати позивачу орендну плату та компенсацію витрат підприємства за користування земельною ділянкою.

Матеріалами справи підтверджується, що позивачем вірно та правомірно визначено суму основного боргу із сплати орендної плати у розмірі 116 341,59 грн. та компенсації витрат підприємства за користування земельною ділянкою у розмірі 8 746,20 грн. за спірний період.

Із матеріалів справи вбачається, що після порушення провадження у даній справі відповідачем було повністю сплачено суму заборгованості з орендних платежів у розмірі 116 341,59 грн. та компенсації витрат підприємства за користування земельною ділянкою у розмірі 8 746,20 грн., у зв'язку з чим позивачем подано до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог, яка прийнята судом до розгляду.

Також, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені у розмірі 7 258,01 грн., 3 % річних у розмірі 698,31 грн. та інфляційні у розмірі 2 290,95 грн. за прострочення виконання грошового зобов'язання за Договором у період з 01.08.2017 по 14.11.2017.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений строк свого обов'язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання, тому дії відповідача є порушенням зобов'язання (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

У відповідності до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

За змістом ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 6.2 Договору передбачено, що за несвоєчасну та не в повному обсязі сплату орендної плати та компенсації витрат підприємства за користування земельною ділянкою на користь балансоутримувача орендар сплачує на користь балансоутримувача пеню у розмірі 0,5 % від розміру несплаченої орендної плати та компенсації витрат підприємства за користування земельною ділянкою за кожен день прострочення, але не більше розміру, встановленого законодавством України.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із ст.ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, яка обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, приписами вказаних норм передбачено зобов'язання боржника сплатити пеню, 3 % річних та інфляційні, які нараховуються на несвоєчасно виконане грошове зобов'язання, а не на загальну суму боргу.

Крім того, згідно з п. 2.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 Господарського кодексу України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Натомість, із розрахунку позивача доданого до позовної заяви вбачається, що заявник здійснював нарахування штрафних санкцій починаючи з першого числа місяця в якому зобов'язання мало бути виконано, хоча умовами Договору (п. 3.7) передбачений обов'язок сплати відповідачем орендної плати та компенсації витрат підприємства за користування земельною ділянкою до 5 числа поточного місяця, а відтак правомірним буде нарахування штрафних санкцій починаючи з 6 числа місяця в якому зобов'язання мало бути виконаним та з необхідністю врахування приписів ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України, відповідно до якої якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Більш того, штрафні санкції нараховані позивачем на всю суму боргу, а не на несвоєчасно виконане грошове зобов'язання.

Здійснивши власний розрахунок, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача пеню у розмірі 4 724,96 грн. та 3 % річних у розмірі 553,66 грн., а враховуючи відсутність підстав для виходу за межі позовних вимог - інфляційні у розмірі 2 290,95 грн.

За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог та стягнення з ТОВ «Меркурій» на користь КП «Київжитлоспецексплуатація» пені у розмірі 4 724,96 грн., 3 % річних у розмірі 553,66 грн. та інфляційних у розмірі 2 290,95 грн. В іншій частині позовних вимог (пеня у розмірі 2 533,05 грн. та 3 % річних у розмірі 144,65 грн.) необхідно відмовити з викладених обставин.

Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає, що відповідно до п. 4.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» зменшення розміру позовних вимог згідно з пунктом 1 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» є підставою для повернення відповідної суми судового збору; що ж до інших судових витрат, то в такому разі вони у відповідній частині покладаються на позивача. Якщо ж таке зменшення пов'язане з частковим визнанням та задоволенням позову відповідачем після подання позову, то судовий збір у відповідній частині з урахуванням припису частини другої статті 49 ГПК може бути покладений на відповідача.

Оскільки, зменшення розміру позовних вимог у даному спорі було пов'язано із сплатою відповідачем основного боргу після подання позову, то судові витрати в цій частині покладаються на відповідача.

В іншій частині, відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Меркурій» (03142, м. Київ, бульвар Академіка Вернадського, будинок 59/2; ідентифікаційний код 30550166) на користь Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» (01001, м. Київ, вул. Володимирська, будинок 51-А; ідентифікаційний код 03366500) пеню у розмірі 4 724 (чотири тисячі сімсот двадцять чотири) грн. 96 коп., 3 % річних у розмірі 553 (п'ятсот п'ятдесят три) грн. 66 коп., інфляційних у розмірі 2 290 (дві тисячі двісті дев'яносто) грн. 95 коп. та судовий збір у розмірі 1 611 (одна тисяча шістсот одинадцять) грн. 94 коп. Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 12.12.2017.

Суддя В.П. Босий