ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" грудня 2017 р. Справа № 6/227-09

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Камишева Л.М., суддя Бородіна Л.І., суддя Лакіза В.В.

при секретарі Євтушенку Є.В.

за участю представників:

апелянта - ОСОБА_1 (особисто),

ліквідатора ПАТ "Центролит"- Мальованої І.Ю., за довіреністю від 29 березня 2017 року,

інших кредиторів - не з'явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ОСОБА_1, м. Суми (вх. №3358 С/2) на ухвалу господарського суду Сумської області від 04 липня 2017 року у справі №6/227-09

за заявою Управління Пенсійного фонду України в Ковпаківському районі м. Суми, м. Суми

до Публічного акціонерного товариства "Центролит", м. Суми

про визнання банкрутом

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою господарського суду Сумської області від 04 липня 2017 року (суддя Соп'яненко О.Ю.) відмовлено в задоволенні заяви б/н, б/д (вх.№1326 (з) від 26.04.2017р. ОСОБА_1 про визнання кредиторських вимог до боржника та включення їх до першої черги вимог кредиторів (т.56, а.с.134-137).

ОСОБА_1 з ухвалою місцевого господарського суду не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу господарського суду Сумської області від 04 липня 2017 року у справі №6/227-09 та прийняти нове рішення, яким визнати кредиторські вимоги на загальну суму 643002,60грн., з яких середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в розмірі 416930,58грн., компенсація втрати частини доходів у зв'язку з порушенням встановлених строків виплати заробітної плати в сумі 226072,02грн., та включити їх до першої черги реєстру вимог кредиторів боржника ПАТ "Центролит".

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт, посилаючись на приписи статті 43 Конституції України, статей 47, 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України, частину 1 статті 1, статті 2 Закону України «Про оплату праці», статей 1,2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», положення Інструкції зі статистики заробітної плати, зазначає, що затримка розрахунку при звільнення за своєю правовою природою пов'язана з трудовими відносинами, є оплатою праці та відноситься до структури заробітної плати. Вважає, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали помилково не застосовано положення статті 47 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», відповідно до якої на звільнених працівників боржника поширюються гарантії, встановлені законодавством України про працю та зайнятість населення.

У додаткових письмових поясненнях (вх. № 12687 від 07.12.2017р.) ОСОБА_1 посилаючись на роз'яснення, викладенні у рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012р. № 4-рп/2012 та висновки Верховного Суду України у постанові від 04.02.2015р., зазначає, що невиплата звільненому працівникові усіх сум, які належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Також надає пояснення щодо здійсненого розрахунку середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 416930,58грн. та компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням встановлених строків виплати заробітної плати у сумі 226072,02грн.

У відзиві на апеляційну скаргу (вх. №12092 від 24.11.2017р.) ліквідатор ПАТ "Центролит" арбітражний керуючий Закорко В.В., заперечуючи проти доводів апелянта, вважає ухвалу господарського суду Сумської області від 04 липня 2017 року у справі №6/227-09 законною та обґрунтованою, у зв'язку з чим просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін.

В обґрунтування своєї правової позиції посилається, зокрема, на те, що виходячи з положень статті 38 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» у банкрута не виникає жодних додаткових зобов'язань, крім витрат, пов'язаних із здійсненням ліквідаційної процедури. Вважає, що кредиторські вимоги заявника не мають характеру поточних, оскільки заявлені за період після визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури, коли у банкрута не виникає будь-яких додаткових зобов'язань, а тому відсутні правові підстави для їх визнання та включення до реєстру вимог кредиторів. Вважає, що останнім днем нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням встановлених строків виплати заробітної плати є день, що передує даті визнання боржника банкрутом, у даному випадку останнім днем є 14.04.2013р.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 06 листопада 2017 року прийнято апеляційну скаргу ОСОБА_1 до провадження, розгляд справи призначено на 28 листопада 2017 року.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 28 листопада 2017 року відкладено розгляд справи на 12 грудня 2017 року. Запропоновано ліквідатору ПАТ "Центролит" надати суду обґрунтовані письмові пояснення щодо порядку виплати заробітної плати ОСОБА_1 із зазначенням періодів та розміру; щодо порядку розрахунку заявлених кредиторських вимог ОСОБА_1 на загальну суму на загальну суму 643002,60грн., з яких середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в розмірі 416930,58грн., компенсація втрати частини доходів у зв'язку з порушенням встановлених строків виплати заробітної плати в сумі 226072,02грн.

На виконання вимог вищезазначеної ухвали суду від 28.11.2017р. у доповненнях до відзиву на апеляційну скаргу (вх. №12738 від 08.12.2017р.) ліквідатор ПАТ "Центролит" арбітражний керуючий Закорко В.В. вказує на те, що виплата заборгованості із заробітної плати ОСОБА_1 здійснювалась частинами з липня 2015 року по лютий 2017 року, 02.02.2017р. - заборгованість погашена в повному обсязі. При цьому, ліквідатор не заперечує проти здійсненого ОСОБА_1 розрахунку середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати в розмірі 416930,58грн. та компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням встановлених строків виплати заробітної плати у сумі 226072,02грн., проте вважає, що положення Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» передбачає нарахування відповідних сум до моменту визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури.

Згідно протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 12 грудня 2017 року, у зв'язку із перебуванням у відпустці судді Здоровко Л.М. для розгляду цієї справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Камишева Л.М., суддя Бородіна Л.І., суддя Лакіза В.В.

У призначене судове засідання представники інших кредиторів не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчить відтиск штампу на останньому аркуші ухвали Харківського апеляційного господарського суду від 28.11.2017р. та наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення поштового відправлення.

Окрім того, враховуючи невідкладне розміщення ухвал Харківського апеляційного господарського суду від 06 листопада 2017 року, 28 листопада 2017 року у Єдиному державному реєстрі судових рішень, колегія суддів зазначає, що всіх учасників процесу належним чином повідомлено про час та місце судового засідання.

Відповідно до пункту 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи, що наявних в справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті, зважаючи на належне повідомлення учасників процесу про час та місце проведення судового засідання, колегія суддів дійшла висновку, що учасникам судового процесу створені належні умови для реалізації їх процесуальних прав та вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності уповноважених представників відповідних учасників провадження у даному судовому засіданні.

У призначеному судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив скасувати ухвалу господарського суду Сумської області від 04 липня 2017 року у справі №6/227-09 та прийняти нове рішення, яким визнати кредиторські вимоги на загальну суму 643002,60грн., з яких середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в розмірі 416930,58грн., компенсація втрати частини доходів у зв'язку з порушенням встановлених строків виплати заробітної плати в сумі 226072,02грн., та включити їх до першої черги реєстру вимог кредиторів боржника ПАТ "Центролит".

Представник ліквідатора ПАТ "Центролит" заперечуючи проти доводів апелянта з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу господарського суду Сумської області від 04 липня 2017 року у справі №6/227-09 залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, заслухавши у судовому засіданні учасників процесу, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, колегія суддів встановила таке.

У грудні 2009 року Управління Пенсійного фонду України в Ковпаківському районі м.Суми звернулось до господарського суду Сумської області із заявою про порушення провадження у справі про банкрутство ВАТ "Центролит".

Ухвалою господарського суду Сумської області від 21 грудня 2009 року у справі №6/227-09 порушено справу про банкрутство ПАТ "Центроліт" в порядку ст. 6, 11 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

В подальшому, господарським судом Сумської області за результатом попереднього засідання винесено ухвалу від 26 червня 2012 року, якою затверджено реєстр вимог кредиторів до боржника - Публічного акціонерного товариства "Центролит" по справі №6/227-09.

Постановою господарського суду Сумської області від 15 квітня 2013 року Публічне акціонерне товариство "Центролит" визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором призначено арбітражного керуючого Корнілова Є.О.

Ухвалою господарського суду Сумської області від 27 лютого 2014 року затверджено уточнений реєстр вимог кредиторів станом на 18.12.2013 р. до боржника - Публічного акціонерного товариства "Центролит" у справі № 6/227-09, відповідно до якого заборгованість у зв'язку із затримкою виплати заробітної плати складає 481216,88 грн.

Ухвалою господарського суду Сумської області від 17 березня 2015 року призначено ліквідатором Публічного акціонерного товариства "Центролит" арбітражного керуючого Закорко В.В. (т.49, а.с. 8-15).

26 квітня 2017 року до суду надійшла заява (вх.№ 1326(з) від 26.04.2017р.) ОСОБА_1 про визнання кредиторських вимог до боржника та включення їх до першої черги вимог кредиторів, відповідно до якої просить визнати його кредиторські вимоги до боржника на загальну суму 643002,60грн., з яких середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в розмірі 416930,58грн. та компенсація втрати частини доходів у зв'язку з порушенням встановлених строків виплати заробітної плати в сумі 226072,02грн., та включити їх до першої черги реєстру вимог кредиторів боржника ПАТ "Центролит".

В обґрунтування вказаної заяви ОСОБА_1, посилаючись на положення статей 116, 117 Кодексу законів про працю України, Закону України «Про оплату праці», Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», вказує на те, що ПАТ "Центролит" не було здійснено розрахунків з працівником по заробітній платі в день його звільнення, у зв'язку з чим вважає, що боржник зобов'язаний виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме з 10.02.2014р. по 02.02.2017р. (день фактичного розрахунку).

При прийнятті оскаржуваної ухвали суд першої інстанції, керуючись приписами статей 23, 38 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", статтею 117 Кодексу законів про працю України, статтею 28 Закону України "Про оплату праці", виходив з того, що вимоги кредитора не мають характеру поточних, оскільки заявлені за період після визнання боржника банкрутом та введення ліквідаційної процедури, під час якої не виникає будь-яких нових зобов'язань, а тому відсутні правові підстави для їх визнання та включення до реєстру вимог кредиторів, у зв'язку з чим дійшов висновку про відсутність підстав для визнання вимог ОСОБА_1 в сумі 643002,60грн., які нараховані за період після визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури у справі.

Перевіривши матеріали справи, правильність їх юридичної оцінки та застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до частини 2 статті 4-1 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Відповідно до статті 2 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі - Закон про банкрутство) провадження у справах про банкрутство регулюється цим Законом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законодавчими актами України.

Згідно зі статтею 1 Закону про банкрутство кредитор - юридична або фізична особа, а також органи доходів і зборів та інші державні органи, які мають підтверджені у встановленому порядку документами вимоги щодо грошових зобов'язань до боржника; поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство.

Відповідно до частини 2 статті 23 Закону про банкрутство кредитори за вимогами щодо виплати заробітної плати, авторської винагороди, аліментів, а також за вимогами щодо відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров'ю громадян, сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування мають право протягом тридцяти днів від дня офіційного оприлюднення оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують.

Водночас, абз. 2 частиною 4 вказаної статті передбачено, що на вимоги кредиторів щодо виплати заробітної плати, авторської винагороди, аліментів, а також на вимоги щодо відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров'ю громадян, сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування, не поширюється норма щодо місячного строку заявлених грошових вимог.

Отже, кредиторам за вимогами щодо виплати заробітної плати надано право звернення з грошовими вимогами до боржника у процедурі розпорядження майном та визначено, що на зазначені вимоги не поширюється дія мораторію на задоволення вимог кредиторів, який вводиться з моменту порушення справи про банкрутство.

Статтею 38 Закону про банкрутство визначено наслідки введення ліквідаційної процедури щодо боржника, а саме:

- господарська діяльність банкрута завершується закінченням технологічного циклу з виготовлення продукції у разі можливості її продажу за виключенням укладення та виконання договорів, що мають на меті захист майна банкрута або забезпечення його збереження (підтримання) у належному стані, договорів оренди майна, яке тимчасово не використовується, на період до його продажу в процедурі ліквідації тощо;

- строк виконання всіх грошових зобов'язань банкрута вважається таким, що настав;

- у банкрута не виникає жодних додаткових зобов'язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов'язкових платежів)), крім витрат, безпосередньо пов'язаних із здійсненням ліквідаційної процедури;

- припиняється нарахування неустойки (штрафу, пені), процентів та інших економічних санкцій за всіма видами заборгованості банкрута;

- вимоги за зобов'язаннями боржника, визнаного банкрутом, що виникли під час проведення процедур банкрутства, можуть пред'являтися тільки в межах ліквідаційної процедури протягом двох місяців з дня офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури. Зазначений строк є граничним і поновленню не підлягає. Кредитори, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, або не заявлені взагалі, не є конкурсними, а їх вимоги погашаються в шосту чергу в ліквідаційній процедурі;

- виконання зобов'язань боржника, визнаного банкрутом, здійснюється у випадках і порядку, передбачених цим розділом.

Статтею 47 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", яка передбачена Розділом III «Ліквідаційна процедура», зазначено, що на звільнених працівників боржника поширюються гарантії, встановлені законодавством України про працю та про зайнятість населення.

Тобто, законодавець допускає ведення боржником господарської діяльності у ліквідаційній процедурі завершенням технологічного випуску продукції, що також передбачає оплату праці працівників, які задіяні в завершенні виготовлення такої продукції.

Норма закону про те, що в боржника не виникає жодних додаткових зобов'язань, у тому числі зі сплати податків і зборів, повинна застосовуватися у системному зв'язку з визначенням термінів згідно статті 1 Закону про банкрутство. Так, абзацом 5 частини 1 статті 1 цього Закону "грошове зобов'язання" визначено як зобов'язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину та на інших підставах, передбачених законодавством України.

Отже, виникнення зобов'язань щодо виплати заробітної плати (середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку), належить до понятійного апарату "грошові зобов'язання" згідно Закону про банкрутство як таке, що виникає на інших підставах - з норм трудового законодавства.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. При цьому одним з основних фундаментальних елементів цього принципу є юридична визначеність, згідно з якою юридичні норми мають бути чіткими, ясними і недвозначними, оскільки інше не може забезпечити їх однакове застосування та не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці. На це звертав увагу і Конституційний Суд України у відповідних рішеннях від 22.09.2005 № 5-рп, 29.06.2010 №17-рп, 11.10.2011 № 10-рп.

Європейський суд з прав людини зазначив у своєму рішенні, що закони мають відповідати встановленому Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод стандарту, який вимагає достатньо чіткого формулювання правових норм у тексті нормативно-правових актів. Зокрема, "…Закон має бути доступним для зацікавлених осіб та сформованим з достатньою точністю для того, щоб надати їм можливість регулювати свою поведінку аби бути здатними за потреби, за відповідної консультації передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою його дія" (рішення у справі "Вєренцов проти України, 11 квітня 2013 року).

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 94 Кодексу законів про працю України, частини 1 статті 1 Закону України "Про оплату праці" заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник, або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Частиною 1 статті 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум (ч.1 ст. 116 Кодексу законів про працю України).

Згідно зі статтею 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власниками або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа організація повинні виплатити його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок - виплатити всі суми, що належать йому; у разі невиконання такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

За структурою стаття 117 КЗпП України, якою визначено підстави виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відноситься до розділу VII "Оплата праці" вказаного Кодексу.

Таким чином, затримка розрахунку при звільненні за своєю природою пов'язана з трудовими відносинами та відноситься до структури заробітної плати. Це фактично компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується у розмірі середнього заробітку.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України, який дійшов висновку, що за своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов'язання. Це є компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується у розмірі середнього заробітку, на яку не поширюється дія мораторію, передбачена Законом України про банкрутство (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 14.11.2012р. у справі № 6-139цс12).

Враховуючи роз'яснення, викладені у рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу, Верховний Суд України у постанові від 04.02.2015р. у справі №927/741/13 дійшов висновку, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, які належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Згідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 27 березня 2013 року у справі № 6-15цс13, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним розрахунку.

Наказом № 785-к від 14 червня 2010 року ОСОБА_1 було прийнято на посаду головного бухгалтера ПАТ "Центролит", 10 лютого 2014 року згідно з наказом № 4-К був звільнений відповідно до п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України. В день звільнення розрахунку роботодавця з ОСОБА_1 проведено не було. Розрахунок по заробітній платі був здійснений ліквідатором ПАТ "Центролит" 02 лютого 2017 року.

Відповідно до затвердженого реєстру вимог кредиторів та бухгалтерського обліку підприємства, заборгованість щодо виплати заробітної плати перед ОСОБА_2 становила 305 502,73 грн.

Відповідно до розрахункових листків, заробітна плата ОСОБА_1 за грудень 2013 року становила 12215,00 грн., січень 2014 року - 12215,00 грн. (т.57, а.с.85).

Отже, середній заробіток ОСОБА_2. за період з 10.02.2014р. по 02.02.2017р. складає 416 930,58 грн., що визначено шляхом множення середньоденного заробітку на кількість робочих днів у періоді затримки виплати заробітної плати, а саме: 558,14*747 = 416 930,58 грн.

При цьому кількість робочих днів за період з 10.02.2014р. по 02.02.2017р. становить 747, а середньоденний заробіток за два місяці, що передували звільненню - 558,14 грн., оскільки грудень 2013 року - 22 робочих дні, січень 2014 року - 21 робочих днів, а отже заробітна плата за грудень 2013 року-січень 2014 року у сумі 24000,00 грн. /43 кількість робочих днів.

Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» унормовано, що до заробітної плати включаються виплати за виконану роботу, а також гарантії та компенсації за невідпрацьований час.

Згідно із п. 2.2, 2.2.7, 2.2.8 наказу Державного комітету статистики України від 13.01.2004 р. № 5 «Про затвердження інструкції зі статистики заробітної плати» фонд додаткової заробітної плати включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До складу фонду додаткової заробітної плати, зокрема входять: суми виплат, пов'язаних з індексацією заробітної плати працівників, суми компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати.

Положенням статті 34 Закону передбачено компенсацію працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати, що провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Згідно зі статтями 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), а саме у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати нарахованих громадянам грошових доходів: пенсії, соціальних виплат, стипендії, заробітної плати (грошового забезпечення) тощо.

На підставі аналізу наведених положень законодавства Конституційний Суд України у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 дійшов висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації працівникам частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв'язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Механізм нарахування сум компенсації визначено Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 р. № 159.

У відповідності до Порядку № 159 компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

За приписами названого Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

Розрахунок компенсації за невиплату заробітної плати здійснений за період з 10.02.2014р. по 30.06.2015р. (тобто, до початку виплат ліквідатором заборгованості із заробітної плати, яка здійснювалась з липня 2015 року по лютий 2017 року), виходячи з такого: 305502,73 грн. (сума боргу) * 174 (сукупний індекс інфляції) / 100 - 305502,73 грн. (сума боргу) = 226 072,02 грн.

З огляду на викладене, перевіривши розрахунок ОСОБА_1 на загальну суму 643002,60грн., з яких середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в розмірі 416930,58грн., компенсація втрати частини доходів у зв'язку з порушенням встановлених строків виплати заробітної плати в сумі 226072,02грн., колегія суддів вважає такий розрахунок обґрунтованим та арифметично правильним.

У доповненнях на апеляційну скаргу та у судовому засіданні Харківського апеляційного господарського суду представник ліквідатора також зазначив на правомірності здійсненого заявником розрахунку (т. 57, а.с. 81-84).

Відмовляючи заявнику у визнанні кредитором до боржника, суд першої інстанції посилаючись на приписи частини 1 статті 38 Закону про банкрутство, відповідно до якої в ліквідаційній процедурі не виникають жодні додаткові зобов'язання, залишив поза увагою положення Конституції України, вимог статті 117 КЗпП України на предмет встановлення правової природи існуючих правовідносин сторін, у зв'язку з чим дійшов помилково висновку про відсутність правових підстав для підстав для визнання вимог ОСОБА_1 в сумі 643002,60грн., які нараховані за період після визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури у справі.

З правовою позицією про те, що порушення процедури банкрутства роботодавця (незалежно від стадії банкрутства, в якій перебуває боржник) не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку виплати середнього заробітку звільненому працівникові згідно статті 117 КЗпП України погоджується Верховний Суд України у своїй постанові від 02.07.2014р.

Крім того, частиною 3 статті 22 Конституції України визначено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Отже, право на працю, складовою частиною якого є право на заробітну плату, є одним з основоположних прав людини, гарантованих Конституцією України, яке не може бути обмежене при прийнятті нових законів, або внесенні змін до вже діючих законів. Оскільки положеннями статті 117 КЗпП України передбачено право на отримання середнього заробітку за весь час затримки належних звільненому працівникові сум по день фактичного розрахунку, то право на їх отримання, як складової частини заробітної плати, структурно віднесеної до Розділу VІІ "Оплата праці" зазначеного Кодексу, не може бути обмежено змінами до Закону про банкрутство, які набрали чинності з 19.01.2013р. (Закон України №4212-VІ від 22.12.2011р.).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 03 жовтня 2017 року у справі №910/18919/13.

Так, згідно частини 1 статті 45 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" кошти, одержані від продажу майна банкрута, спрямовуються на задоволення вимог кредиторів, зокрема, у першу чергу задовольняються вимоги щодо виплати заборгованості із заробітної плати перед працюючими та звільненими працівниками банкрута.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 ґрунтуються на положеннях чинного законодавства, тоді як господарським судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали порушено норми матеріального права, а тому ухвала господарського суду Сумської області від 04 липня 2017 року підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення заяви ОСОБА_1 про визнання кредиторських вимог до боржника та включення їх до першої черги вимог кредиторів.

У відповідності до ст. 49, ч. 2 ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, вирішуючи питання про перерозподіл судового збору пропорційно задоволеним вимогам, враховуючи приписи постанови пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013 року "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" з огляду на те, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, враховуючи, що апелянт звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України „Про судовий збір", судові витрати за подання апеляційної скарги підлягають відшкодуванню за рахунок боржника на користь державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 99, 101, п. 2 ст. 103, п. 4 ч. 1 ст. 104, ст.ст. 105, 106 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу господарського суду Сумської області від 04 липня 2017 року у справі №6/227-09 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким задовольнити заяву ОСОБА_1 про визнання кредиторських вимог до боржника.

Визнати кредиторські вимоги ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 до Публічного акціонерного товариства "Центролит" на загальну суму 643002,60 грн., з яких середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в розмірі 416930,58 грн., компенсація втрати частини доходів у зв'язку з порушенням встановлених строків виплати заробітної плати в сумі 226072,02 грн., та включити їх до першої черги реєстру вимог кредиторів боржника ПАТ "Центролит".

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Центролит" (40020, Сумська обл., місто Суми, вул. Брянська, 1, ідентифікаційний код юридичної особи 00217875) на користь державного бюджету України (отримувач коштів - УДКСУ у Шевченківському районі м.Харкова, код 37999654, банк отримувача - ГУДКСУ у Харківській області, МФО 851011, рахунок отримувача - 2003, код класифікації доходів бюджету - 22030101 "Судовий збір") судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 3520,00 грн.

Доручити господарському суду Сумської області видати відповідний наказ.

Головуючий суддя Камишева Л.М.

Суддя Бородіна Л.І.

Суддя Лакіза В.В.