РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.11.2017Справа №910/16874/17

За позовомПриватного акціонерного товариства "Херсонська теплоелектроцентраль"
доПублічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
прозобов'язання вчинити дії
Суддя Смирнова Ю.М.

Представники:

від позивачаКолганова Ю.М. - представник
від відповідачаЧеботарьова І.Г. - представник

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "Херсонська теплоелектроцентраль" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом про зобов'язання Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" підтвердити надання Приватному акціонерному товариству "Херсонська теплоелектроцентраль" номінації на поставку природного газу на січень місяць 2017 року за договором № 2556/1617-БО-33 постачання природного газу від 27.10.2016 (з урахуванням поданої 29.11.2017 заяви).

Обґрунтовуючи позов позивач вказує, що відмова відповідача від підписання акту приймання-передачі природного газу та ненадання відповідачем номінації за січень місяць 2017 року свідчить про невиконання відповідачем взятих на себе відповідно до умов укладеного між сторонами договору зобов'язань, що призвело до позбавлення позивача можливості реєстрації бюджетного фінансового зобов'язання та виконання зобов'язань по оплаті спожитого газу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.10.2017 порушено провадження у справі № 910/16874/17, розгляд якої призначено на 08.11.2017.

В судовому засіданні 08.11.2017 оголошено перерву до 29.11.2017.

Представник відповідача в судове засідання 29.11.2017 з'явився, проти заявлених позовних вимог заперечив.

У відзиві на позов відповідач, зокрема, зазначив, що Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" не підтверджувало планові обсяги постачання природного газу позивачу ні на січень, ні на лютий місяці 2017 року за укладеним між сторонами договором № 2556/1617-БО-33 постачання природного газу від 27.10.2016 для виробництва теплової енергії в опалювальному періоді 2016/2017 та не мало жодних правових підстав для надання номінацій на зазначені періоди, у зв'язку із наявністю у позивача заборгованості та невиконання ним графіку її погашення, внаслідок чого позивач не мав права споживати газ у січні та лютому місяці 2017 року з ресурсу відповідача, що відповідно до приписів Кодексу газотранспортної системи, за відсутності номінації, є несанкціонованим відбором газу.

В судовому засіданні 29.11.2017 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

27.10.2016 між Приватним акціонерним товариством "Херсонська теплоелектроцентраль", як споживачем (позивач) та Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", як постачальником (відповідач) укладено договір №2556/1617-БО-33 постачання природного газу (далі - договір), відповідно до умов якого сторони, керуючись Законом України "Про ринок природного газу", постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2015 №758 "Про затвердження Положення про покладення спеціальних обов'язків на суб'єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу (відносини у перехідний період)", іншими нормативно-правовими актами дійшли згоди про наступне: постачальник зобов'язується поставити споживачеві у 2016 - 2017 роках природний газ, а споживач зобов'язується оплатити його на умовах цього договору (п.1.1), природний газ, що передається за договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями (п.1.2), постачальник передає споживачу з 01 жовтня 2016 року по 31 березня 2017 року (включно) природний газ обсягом до 4650 тис.куб.м., у тому числі за місяцями (тис.куб.м.): жовтень - 200, листопад - 850, грудень - 1050, січень - 1000, лютий - 800, березень - 750 (п.2.1), обсяги природного газу, які планується поставити згідно з цим договором (далі - планований обсяг), повністю забезпечують споживача природним газом для потреб, зазначених у пункті 1.2 цього договору (п.2.2), розподіл (транспортування) природного газу за цим договором здійснює оператор газорозподільних мереж (газотранспортної системи), а саме: ПАТ "Херсонгаз", з яким споживач уклав відповідні договір (договори) (п.2.6), право власності на природний газ переходить від постачальника до споживача після підписання актів приймання - передачі. Після переходу права власності на природний газ споживач несе всі ризики і бере на себе відповідальність, пов'язану з правом власності на природний газ (п.3.1), споживач подає постачальнику до 15 числа місяця, що передує місяцю постачання природного газу, належним чином оформлену заявку на плановані обсяги використання природного газу на наступний місяць, підписану уповноваженою особою. У разі неподання або несвоєчасного подання заявки споживачем постачальник може користуватися планованими обсягами, зазначеними у п. 2.1 цього договору, на відповідний місяць. Обсяги постачання підтверджуються постачальником шляхом подання оператору газотранспортної системи номінації на відповідний місяць постачання (розрахунковий період) в установленому законодавством порядку. Постачальник протягом трьох днів з моменту підтвердження оператором газотранспортної системи номінації повідомляє споживачу про розмір поданої номінації шляхом надсилання відповідного повідомлення на електронну адресу, зазначену споживачем у розділі 13 цього договору (п.3.2), приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі. Обсяг використання природного газу споживачем у відповідному місяці постачання встановлюється шляхом складення добових обсягів, визначених на підставі показників комерційного вузла/вузлів обліку природного газу (п.3.4), споживач зобов'язується подати не пізніше 7 числа місяця, наступного за місяцем постачання природного газу, постачальнику: завірену копію акта про надання послуг з розподілу (транспортування) природного газу за розрахунковий місяць, складеного між споживачем та оператором газорозподільних мереж (газотранспортної системи). Разом з копією акта споживач подає за підписом уповноваженої особи інформацію стосовно детальної розбивки кількості природного газу, зазначеної в акті, за категоріями (у тому числі згідно з цим договором), підписані та скріплені печаткою споживача два примірники акта приймання-передачі природного газу, де зазначаються фактичні обсяги використаного природного газу згідно з цим договором у розрахунковому місяці, його фактична ціна та вартість (п.3.5), постачальник не пізніше десятого числа місяця, наступного за місяцем постачання природного газу, повертає споживачу один примірник, акту приймання-передачі природного газу, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою. У разі не підписання постачальником акту приймання-передачі природного газу постачальник письмово повідомляє споживача про причини такого не підписання акта (п.3.6), договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, за їх наявності, і діє в частині реалізації природного газу з 01.10.2016 до 31.03.2017 (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (п.12.1).

Також, між сторонами були підписані додаткові угоди №1 від 31.10.2016, №2 від 22.11.2016, №3 від 30.12.2016 та №4 від 23.01.2017, якими вносились зміни до договору.

31.01.2017 позивач звернувся до відповідача із листом за вих. №04-1/208 про надання номінації на січень - лютий місяці 2017.

Листом за вих. №26-849/1.2-17 від 30.01.2017 відповідач повідомив позивача про те, що внаслідок не дотриманням останнім графіку погашення заборгованості та не здійснення розрахунків за поточне споживання природного газу, позивачу не виділяються номінації щодо обсягу природного газу, який використовуються для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню, релігійним організаціям, бюджетним установам та організаціям у лютому місяці 2017 року.

Як зазначає позивач у позовній заяві, 02.02.2017 ним було направлено на адресу відповідача у двох примірниках акти приймання-передачі природного газу за січень місяць 2017 року, інформацію про споживання позивачем природного газу в січні 2017 та акт №224-300-3т від 31.01.2017 наданих послуг з розподілу природного газу за січень 2017 року, підписаний між позивачем та ПАТ "Херсонгаз", що засвідчує фактичне отримання та використання для виробництва теплової енергії природного газу в обсязі 14534,848 тис.куб.м, а саме: 8467,851 тис.куб.м для населення, 592,538 тис.куб.м для бюджетних організацій, 368,720 тис.куб.м для інших споживачів, власні потребі - 5105,739 тис.куб.м, однак відповідач, листом за вих. № 26-1593/1.2-17 від 15.02.2017 повернув позивачу акти приймання-передачі природного газу за січень місяць 2017 року без підпису з огляду на не підтвердження планових обсягів (номінацій) природного газу на січень 2017 року.

16.02.2017 позивачем складено комісійний акт приймання-передачі природного газу за період з 01 по 31 січня 2017 року, що засвідчує фактичне отримання та використання для виробництва теплової енергії природного газу в обсязі 8467,851 тис.куб.м для населення та 592,538 тис.куб.м для бюджетних організацій, всього 9060,389 тис.куб.м.

Отже, спір виник внаслідок того, що відповідач не надав номінації на постачання природного газу позивачу у січні 2017 року, що на думку останнього свідчить про невиконання відповідачем взятих на себе відповідно до умов укладеного між сторонами договору зобов'язань, і що призвело до позбавлення позивача можливості реєстрації бюджетного фінансового зобов'язання та виконання зобов'язань по оплаті спожитого газу.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарських зобов'язань є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов'язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов'язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Якість та інші фізико-хімічні характеристики природного газу визначаються згідно із встановленими стандартами та нормативно-правовими актами (ч.1 ст.12 Закону України "Про ринок природного газу" в редакції, чинній станом на дату укладення договору між сторонами).

Як вбачається з матеріалів справи, 27.10.2017 між сторонами було укладено договір № №2556/1617-БО-33 постачання природного газу за змістом якого, з урахуванням додаткових угод, відповідач зобов'язався поставити позивачу у період з 01.10.2016 по 31.03.2017 (включно) природний газ, планові обсяги якого визначені сторонами у п.2.1 договору, а позивач, в свою чергу, зобов'язався оплатити природний газ на умовах цього договору.

За умовами договору позивач подає Публічному акціонерному товариству "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до 15 числа місяця, що передує місяцю постачання газу, заявку на планові обсяги використання природного газу, у разі неподання або несвоєчасного подання споживачем заявки, Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" може користуватися плановими обсягами, зазначеними у п. 2.1 цього договору, на відповідний місяць.

Обсяги постачання підтверджуються постачальником шляхом подання оператору газотранспортної системи номінації на відповідний місяць постачання (розрахунковий період) в установленому законодавством порядку.

Постачальник протягом трьох днів з моменту підтвердження оператором газотранспортної системи номінації повідомляє споживачу про розмір поданої номінації шляхом надсилання відповідного повідомлення на електронну адресу, зазначену споживачем у розділі 13 цього договору.

Постачальник зобов'язаний забезпечувати постачання природного газу відповідно до вимог законодавства та умов договору.

Однак, як свідчать матеріали справи, Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" не видала номінацію на планові обсяги поставки газу позивачу на січень 2017 року.

Разом з тим, відповідно до долучених до матеріалів справи актів, позивачем було спожито у січні 2017 року 592,538 тис.куб.м для потреб бюджетних організацій, тобто позивач фактично прийняв обсяги газу, який узгоджується з обсягами природного газу, що передбачені укладеним між сторонами договором.

Стаття 6 Закону України "Про теплопостачання" передбачає принципи державної політики у сфері теплопостачання, зокрема: забезпечення захисту прав та інтересів споживачів, забезпечення технологічної безпеки функціонування систем теплопостачання під час припинення газопостачання.

Для забезпечення безперебійного постачання природного газу виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії бюджетних установ, релігійних та інших організацій, надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05.10.2016 № 742-р "Про деякі питання опалювального сезону 2016/17 року" Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" та постачальників природного газу зобов'язано до початку опалювального сезону 2016/17 року видати номінації теплогенеруючим і теплопостачальним організаціям відповідно до договорів, які укладені з ними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2016 року № 357 "Про затвердження Примірного договору про постачання природного газу виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії" та з дотриманням принципу недискримінації.

Отже, підтвердження обсягів природного газу (видання номінацій), зазначених у договорі №2556/1617-БО-33 постачання природного газу від 27.10.2017, покладено на Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на підставі спеціального нормативного акту щодо опалювального сезону 2016/2017 року, яким є розпорядження Кабінету Міністрів України від 05.10.2016 № 742-р "Про деякі питання опалювального сезону 2016/17 року", з огляду на що ненадання номінації щодо планових обсягів постачання природного газу не звільняє Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" від обов'язків поставити природний газ підприємству як споживачу за договором та не є підставою для відключення споживача від газопостачання.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України у справі №922/346/17 від 24.10.2017 та №922/310/17 від 01.11.2017.

З огляду на викладене, обсяги споживання природного газу у січні місяці 2017 року позивачем не можуть бути кваліфіковані як несанкціонований відбір природного газу.

Також суд враховує, що об'єкти споживання газу позивачем, на яких здійснюється виробництво тепла, є об'єктами підвищеної небезпеки. Припинення газопостачання в опалювальний період на такі об'єкти може призвести до виникнення надзвичайної ситуації на території здійснення позивачем господарської діяльності.

Постановою Кабінету Міністрів України від 13.11.2013 № 886 затверджено Методику визначення технологічного мінімуму споживання природного газу для об'єктів у сфері теплопостачання, відповідно до п. 2 якої, метою визначення технологічного мінімуму споживання природного газу для об'єктів у сфері теплопостачання є недопущення виникнення надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру, а із змісту Методики (п 3, 4) вбачається, що технологічний мінімум повинен забезпечувати постачання газу виробникові теплової енергії у обсязі, який є достатнім для створення температури повітря закладів охорони здоров'я і дошкільних навчальних закладів +20°C, загальноосвітніх закладів і житлових будинків +18°C, температура гарячої води у споживачів становила не нижче +40°C.

Відповідно до п. 4 глави 1 розділу І Кодексу газотранспортної системи, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2493, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06.11.2015 за № 1378/27823 (далі - Кодекс), підтверджена номінація - це підтверджений оператором газотранспортної системи обсяг природного газу замовника послуг транспортування, який буде прийнятий від замовника в точках входу до газотранспортної системи та переданий замовнику в точках виходу з газотранспортної системи у відповідний період, у тому числі у розрізі контрагентів (споживачів) замовника та їх точок комерційного обліку (за необхідності), а підтверджений обсяг природного газу - це обсяг (об'єм) природного газу споживача (у тому числі прямого споживача), погоджений оператором газотранспортної системи на відповідний розрахунковий період із ресурсу постачальника споживача, що включений до підтвердженої номінації цього постачальника.

Згідно з положеннями п. 5 глави 1 розділу І Кодексу номінація - це заявка замовника послуг транспортування, надана оператору газотранспортної системи стосовно обсягів природного газу, які будуть подані замовником послуг транспортування протягом доби до газотранспортної системи в точках входу та відібрані з газотранспортної системи в точках виходу, у тому числі у розрізі контрагентів (споживачів) замовника та їх точок комерційного обліку (за необхідності).

Відповідно до умов укладеного між сторонами договору та норм чинного законодавства України номінація надається постачальником оператору газотранспортної системи, а з урахуванням розпорядження Кабінету Міністрів України від 05.10.2016 № 742-р "Про деякі питання опалювального сезону 2016/17 року" - до початку опалювального сезону 2016/17 років.

Нормами ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Наведений у ч.2 ст. 16 Цивільного кодексу України перелік способів захисту цивільних прав та інтересів не є вичерпним.

Застосування конкретного способу захисту права залежить як від захисту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Згідно з частинами 2 та 3 ст. 20 Господарського кодексу України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Отже, із приписів вищенаведених правових норм випливає, що захист прав особи та законних інтересів здійснюється способом, що визначений законом або договором.

У відповідності до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосудді, а відповідно до ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правовідношення.

Суд зазначає, що надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, необхідно також зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Суд зазначає, що у кінцевому результаті ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним, та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту).

З метою встановлення ефективності способу захисту, який був обраний позивачем шляхом визначення позивачем предмету позову, суд повинен дослідити підстави позову та з'ясувати суть порушеного права.

Суд зазначає, що з огляду на вказані позивачем у позовній обставини, спір у справі, по суті, виник у зв'язку з відмовою відповідача підтвердити надання Приватному акціонерному товариству "Херсонська теплоелектроцентраль" номінації на поставку природного газу на січень місяць 2017 року за договором № 2556/1617-БО-33 постачання природного газу від 27.10.2016.

Однак, за висновками суду, обраний позивачем спосіб захисту не поновить порушені права позивача, оскільки період, за який позивач просить суд зобов'язати відповідача підтвердити номінацію і за який позивачем було спожито природний газ у визначених об'ємах минув, тобто обраний позивачем спосіб захисту не є ефективним та не може забезпечити поновлення порушеного права позивача.

Враховуючи викладене, відсутні підстави для задоволення позову з огляду на обраний позивачем спосіб захисту.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України у випадку відмови в позові судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 33, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 12.12.2017

Суддя Ю.М. Смирнова