РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

"11" грудня 2017 р. Справа № 906/660/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Петухов М.Г.

суддя Гудак А.В. ,

суддя Олексюк Г.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача Фізичної особи - підприємця Андрієвич Юлії Олександрівни

на рішення господарського суду Житомирської області від 28.09.2017р.

у справі № 906/660/17 (суддя Шніт А.В.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Андрієвич Юлії Олександрівни

до відповідача Приватного підприємства фірма "Санітас"

про стягнення 210261,51 грн. (згідно заяви про збільшення розміру позовних вимог від 12.09.2017)

за участю представників сторін:

від позивача - Лук'янець Л.О.

від відповідача - Маковій О.Є.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Житомирської області від 28.09.2017 р. у справі № 906/660/17 було відмовлено в задоволені позову Фізичної особи-підприємця Андрієвич Юлії Олександрівни до Приватного підприємства фірма "Санітас" про стягнення 210261,51 грн.

При винесені вказаного рішення суд виходив з того, що 12.04.2016 р. між Комунальним закладом "Коростенська районна лікарня" Коростенської районної ради та Фізичною особою-підприємцем Андрієвич Юлією Олександрівною укладено договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що перебуває у спільній власності територіальних громад сіл Коростенського району.

Відповідно до акту приймання-передачі від 12.04.2016 р., згідно якого Коростенська районна рада передає, а позивач приймає в строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно, а саме - частину нежитлового приміщення загальною площею 22,3кв.м. для розміщення аптечного пункту, яке знаходиться на 1-му поверсі терапевтичного корпусу КЗ "Коростенська районна лікарня" Коростенської районної ради, за адресою: м. Коростень, вул. Жмаченка, 46.

Однак, передача спірного приміщення йому орендодавцем не відбулась, оскільки воно перебувало у користуванні Приватного підприємства фірма "Санітас" на підставі договору оренди №195 від 22.04.2005 р. та було повернуто 03.04.2017 р., про що свідчить акт повернення майна, яке знаходилось у користуванні.

Проаналізувавши обставини справи та норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд прийшов до висновку, що вина відповідача в понесенні позивачем збитків внаслідок не використання останнім спірного приміщення для господарської діяльності та в понесенні позивачем збитків, у тому числі, втраченої вигоди відсутня, а також оскільки позивачем не подано достатніх доказів заподіяння йому морально (немайнової) шкоди, зокрема, у вигляді приниженні ділової репутації його як суб'єкта господарювання, а також зниження престижу чи підрив довіри до його діяльності, а тому суд відмовив в задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції, позивач - Фізична особа-підприємець Андрієвич Юлія Олександрівна звернулася з апеляційною скаргою до Рівненського апеляційного господарського суду, відповідно до якої просить рішення господарського суду Житомирської області від 28.09.2017р. у справі № 906/660/17 скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задоволити.

Скаржник вважає, що рішення господарського суду є незаконним та таким, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

На підтвердження своїх доводів, скаржник вказує наступне.

У справі № 906/370/16 господарським судом Житомирської області було встановлено, що строк дії договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 195 від 22.04.2005 р. закінчив свою дію 31.12.2015 р. а також, що договір оренди № 55 від 12.04.2016 р. укладений між КЗ «Коростенська районна лікарня» Коростенської районної ради та ФОП Андрієвич Ю.О. укладений правомірно.

Під час розгляду справи № 906/784/16 було встановлено, що ПП фірмі «Санітас» було відомо про закінчення терміну дії договору 31.12.2015 р., однак відповідач створив перешкоди ФОП Андрієвич Ю.О. в користуванні орендованим приміщенням, а також те, що порушення права користування майном виник з боку ПП Фірми «Санітас».

Судом неправомірно застосовано положення ст. 614 ЦК України, оскільки ця норма регулює відносини зобов'язального характеру, яких між позивачем та відповідачем у даній справі не існує.

Місцевий господарський суд не надав оцінки доказам понесення позивачем збитків, що є порушенням норм процесуального права

Враховуючи вищевикладене, позивач вважає, що вищевказане судове рішення є незаконним, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Від відповідача - Приватного підприємства фірми "Санітас" надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, відповідно до якого просить оскаржене рішення суду першої інстанції залишити без змін, а в задоволенні апеляційної скарги - відмовити.

На спростування доводів, викладених в апеляційній скарзі, вказує на таке:

- позивач помилково вважає, що право користування спірним приміщенням у нього виникло з моменту укладення договору та підписання акту приймання-передачі приміщення 12.04.2016 р., оскільки враховуючи приписи ст. 640 ЦК України договір був укладений з моменту передачі приміщення, а не укладання самого договору та формального підписання акту приймання-передачі;

- власник майна своїми діями порушив право позивача на укладення договору оренди спірного приміщення (в розумінні ст. 795 ЦК України) тому, що не попередив позивача про наявність спору відносно цього приміщення і про те, що в орендованому приміщенні здійснює діяльність інший орендар;

- суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що у понесенні позивачем збитків внаслідок невикористання останнім спірного приміщення для господарської діяльності вина відповідача відсутня;

- після того як рішення судів, на які в апеляційній скарзі посилається позивач, набрали законної сили, відповідач добровільно звільнив приміщення, доказом чого є акт повернення спірного приміщення від 03.04.2017 р.;

- посилання позивача на те, що ПП фірма «Санітас» займає спірне приміщення незаконно спростовується тим, що впродовж 2016 року відповідач в установленому законом порядку захищав своє право на оренду приміщення в суді, доказом чого є справи № 906/529/16, № 906/370/16 господарського суду Житомирської області. І для цього була відповідна правова підстава - ст. 777 ЦК України - переважні права наймача щодо укладення договору найму на новий строк при належному виконанні своїх обов'язків за договором найму.

- позивач безпідставно заявляє, що ПП фірма «Санітас» не зверталась до нового власника з питання подальшого використання спірного майна, оскільки відповідач двічі направляв власнику спірного майна (майбутньому власнику) листи про переукладення договору оренди на новий строк: 30.11.2015 р. № 297 та 31.03.2016 р. № 66. Власник спірного майна - Коростенська районна рада - у листі від13.01.2017 р. повідомив, що фірмі «Санітас» «необхідно звернутись з відповідним клопотання та додатками до нього безпосередньо до керівництва комунального закладу «Коростенська районна лікарня» Коростенської районної ради». Відповідач так і зробив - надіслав балансоутримувачу спірного приміщення відповідний лист № 298 від 30.11.2015 р.

За наведеного вище, позивач вважає, що оскаржене рішення є цілком законним, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Відповідачем також були подані до суду апеляційної інстанції додаткові заперечення в яких, відповідач вказує наступне.

Під час розгляду справи № 906/784/16, № 906/529/16, № 906/370/16 судами не було встановлено неправомірної поведінки ПП фірми "Санітас" щодо користування спірним приміщенням.

Докази позивача про одержаний прибуток є неналежними та недопустимими оскільки, в декларації про доходи позивач не вказує витрати понесені нею під час здійснення господарської діяльності, не подано доказів придбання товару, позивач не підтвердила, що вартість продажу товару складає 178661 грн. 90 коп.

Окрім того, відповідач посилається на те, що позивач здійснює торгівлю в двох місцях, однак не надає доказів отримання доходу саме від приміщення, котре розташоване в приміщенні КЗ "Коростенська районна лікарня" Коростенської районної ради.

11 грудня 2017 року в судовому засіданні Рівненського апеляційного господарського суду представник скаржника підтримала доводи, наведені в апеляційній скарзі, стверджує, що судом першої інстанції при винесенні оскарженого рішення було порушено норми матеріального та процесуального права. З огляду на вказане, вважає, що рішення господарського суду Житомирської області від 28.09.2017р. у справі № 906/660/17 належить скасувати та прийняти нове, яким задоволити позов.

Представник відповідача в судовому засіданні заявив, що з доводами апелянта не погоджується, вважає їх безпідставними, а оскаржене рішення таким, що відповідає встановленим обставинам справи та нормам закону. З огляду на зазначене, просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлено та як убачається з матеріалів справи, що 12.04.2016 р. між Комунальним закладом "Коростенська районна лікарня" Коростенської районної ради (орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Андрієвич Юлією Олександрівною (орендар) було укладено договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що перебуває у спільній власності територіальних громад сіл Коростенського району (далі - Договір) (а. с. 19-21).

Відповідно до умов договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно, а саме - частину нежитлового приміщення загальною площею 22,3 кв. м. для розміщення аптечного пункту, яке знаходиться на 1-му поверсі терапевтичного корпусу КЗ "Коростенська районна лікарня" Коростенської районної ради, за адресою: м. Коростень, вул. Жмаченка, 46.

Згідно із п. 2.1. Договору вступ орендаря у користування приміщенням настає з дати, вказаної у даному договорі, після підписання сторонами договору та акта приймання-передачі вказаного приміщення.

Пунктом 3.1. Договору передбачено, що орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати, затвердженої рішенням Коростенської районної ради, відповідно до рішення робочої групи з питань використання майна районної ради від 29.03.2016 р. та становить 8215 грн. 99 коп. на 1 рік.

Відповідно до п.10.1 Договору останній укладено строком на 2 роки 11 місяців, що діє з 18.04.2016 р. до 18.03.2019 р. включно.

Згідно із Актом приймання-передачі від 12.04.2016 р., орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно, а саме - частину нежитлового приміщення загальною площею 22,3кв.м. для розміщення аптечного пункту, яке знаходиться на 1-му поверсі терапевтичного корпусу КЗ "Коростенська районна лікарня" Коростенської районної ради, за адресою: м. Коростень, вул. Жмаченка, 46 (а. с. 21 на звороті).

В той же час, вказане приміщення займав відповідач, що підтверджується Актом від 03.04.2017 р. повернення майна, яке знаходилось у користуванні на підставі договору оренди №195 від 22.04.2005р. (а. с. 22).

Позивач вважаючи, що внаслідок не звільнення приміщення відповідачем вона не мала змоги займатися господарською діяльністю в даному приміщенні, звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача матеріальних збитків у розмірі 210261 грн. 51 коп., з яких: 7437 грн. 43 коп. - витрати, пов'язані зі сплатою орендної плати, 152823 грн. 77 коп. - втрачена вигода та 50000 грн. моральної шкоди.

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення діючого законодавства з урахуванням фактичних даних справи.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Звертаючись до суду з позовом, позивача вказала, що у неї була відсутня можливість займатися господарською діяльністю в орендованому нею приміщенні внаслідок не звільнення його відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Як встановлено судом апеляційної інстанції вище, 12.04.2016 р. між КЗ "Коростенська районна лікарня" Коростенської районної ради та ФОП Андрієвич Юлією Олександрівною було укладено Договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що перебуває у спільній власності територіальних громад сіл Коростенського району, відповідно до якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно, а саме - частину нежитлового приміщення загальною площею 22,3 кв. м. для розміщення аптечного пункту, яке знаходиться на 1-му поверсі терапевтичного корпусу КЗ "Коростенська районна лікарня" Коростенської районної ради, за адресою: м. Коростень, вул. Жмаченка, 46.

За приписами ч. 2 ст. 640 ЦК України якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Відповідно до ст. 795 ЦК України передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором. Повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Згідно із п. 2.1. Договору вступ орендаря у користування приміщенням настає з дати, вказаної у даному договорі, після підписання сторонами договору та акта приймання-передачі вказаного приміщення.

З наведеного вбачається, що Договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що перебуває у спільній власності територіальних громад сіл Коростенського району від 12.04.2016 р. мав почати свою дію з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі приміщення та фактичної передачі приміщення від орендодавця до орендаря.

В матеріалах справи наявний Акт приймання-передачі від 12.04.2016 р., відповідно до якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно, а саме - частину нежитлового приміщення загальною площею 22,3кв.м. для розміщення аптечного пункту, яке знаходиться на 1-му поверсі терапевтичного корпусу КЗ "Коростенська районна лікарня" Коростенської районної ради, за адресою: м. Коростень, вул. Жмаченка, 46

В той же час, орендоване позивачем приміщення перебувало в користуванні відповідачем на підставі договору оренди, укладеного між ПП «Санітас» та КЗ "Коростенська районна лікарня" Коростенської районної ради і було повернуто 03.04.2017 р., що підтверджується Актом від 03.04.2017 р. повернення майна, яке знаходилось у користуванні на підставі договору оренди №195 від 22.04.2005р.

Наведене свідчить про те, що фактичної передачі орендованого приміщення 12.04.2016 р. не відбулося, оскільки приміщення було повернуто орендодавцю лише 03.04.2017 р.

Відповідно до приписів 766 ЦК України якщо наймодавець не передає наймачеві майно, наймач має право за своїм вибором:

1) вимагати від наймодавця передання майна і відшкодування збитків, завданих затримкою;

2) відмовитися від договору найму і вимагати відшкодування завданих йому збитків.

Тобто, законодавство чітко передбачає, що у випадку не передання наймодавцем наймачу майна, наймач має право вимагати передання такої речі, відшкодування збитків або відмовитись від договору та вимагати відшкодування завданих збитків саме від наймодавця, а не від третьої особи.

В той же час, позивач хоча не мала можливості користуватися спірним приміщенням, сплачувала орендну плату, що підтверджується відповідними рахунками та квитанціями (а. с. 24-31).

Враховуючи викладене, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 7437 грн. 43 коп. збитків у вигляді сплаченої орендної плати є необґрунтованими і безпідставними.

Щодо стягнення 152823 грн. 67 коп. втраченої вигоди, колегія суддів відзначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

За приписами п. 2. ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Під упущеною вигодою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене. У даному випадку мова йде не про реальні втрати особи, які вона зробила або зробить, а про ті доходи, які вона недоотримає внаслідок порушення її цивільного права.

Відповідно до п. 3 оглядового листа Вищого господарського суду України від 14.01.2014 р. №01-06/20/2014 "Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства у справах, в яких заявлено вимоги про відшкодування збитків" пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі використання зазначених приміщень. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

В позовні заяві та заяві про збільшення позовних вимог, позивач посилається на те, що при розрахунку втраченої вигоди нею було взято до уваги загальний прибуток в приміщенні розташованому в м. Коростень, вул. Жмаченка, 46, витрати пов'язані з закупівлею товару, виплатою заробітної плати та оплатою комунальних послуг.

Поруч з тим, позивач на підтвердження своєї позиції не надала до вказаних розрахунків документів, що підтверджують зокрема витрат на закупівлю товару, а наявна в матеріалах справи довідка про розмір доходу також не підтверджена первинними документами.

Також, на підтвердження своїх вимог, позивач надала суду податкову декларацію платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця за 2016 р. (а. с. 112-113), однак з вказаної декларації вбачається лише загальний дохід позивача про те, не вбачаються витрати, котрі були понесені при здійсненні господарської діяльності (закупівля товару, заробітна плата працівникам та інше), а відповідно не зазначено чистий прибуток.

В той же час, із наявної в матеріалах справи витягу із реєстру місць провадження діяльності з оптової та роздрібної торгівлі ЛЗ вбачається, що позивача здійснює роздрібну торгівлю із двох приміщень, а саме:

1) Аптека № 1 м. Коростень, вул. Базарна площа 5, ліцензія № АЕ1193741;

2)Аптечний пункт № 1 м. Коростень, вул. Жмаченка, 46 КЗ «Коростенська районна лікарня» Коростенської районної ради.

Однак, в розрахунку позивач вказує загальний дохід від здійснення підприємницької діяльності, про те позивач не розмежовує дохід із вищевказаних приміщень, у зв'язку із чим не можливо встановити саме дохід від провадження підприємницької діяльності, здійснений в приміщенні, розташованому за адресою: м. Коростень, вул. Жмаченка, 46.

Скаржником до суду апеляційної інстанції було надано докази отримання доходу та понесення витрат на закупівлю товару, зокрема реєстри видаткових накладних, за період травень 2017 року - липень 2017 року, копії податкових накладних за період травень 2017 року - серпень 2017 року, розпорядження ФОП Андрієвич Ю.О. "Про рух лікарських засобів".

Відповідно до ст. 101 ГПК України к процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

В той же час, скаржник не обґрунтувала причин не можливості подачі вищевказаних документів до суду першої інстанції, а тому надані позивачем докази понесення витрат та отримання доходу не можуть бути прийняті апеляційним судом.

Колегія суддів вважає за необхідне відзначити, що позивачем було доведено неправомірність зайняття відповідачем приміщення, однак позивач не довела суму збитків у вигляді втраченої вигоди в розмірі 152823 грн. 67 коп., у зв'язку із чим в позові в цій частині слід відмовити.

Відносно заявлених до стягнення 50000 грн. моральної шкоди, колегія суддів відзначає наступне.

За приписами ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Абзацом 3 пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" передбачено, що під немайновою шкодою, заподіяною фізичній особі-підприємцю, необхідно розуміти, зокрема, втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Згідно п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі змінами і доповненнями) відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Наявність немайнової шкоди доводиться потерпілим, який у позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації.

Враховуючи факт, що позивачем не була надано достатніх доказів заподіяння їй морально (немайнової) шкоди, зокрема, у вигляді приниженні ділової репутації його як суб'єкта господарювання, а також зниження престижу чи підрив довіри до його діяльності, і такі докази відсутні в матеріалах справи, колегія суддів прийшла до висновку, що в позові в частині стягнення 50000 грн. моральної шкоди слід відмовити.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

В силу приписів ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Натомість, скаржником не надано достатніх належних та допустимих доказів у розумінні ст. ст. 32, 33, 34 ГПК України на підтвердження своєї правової позиції, викладеної в апеляційній скарзі.

Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що підстави для скасування рішення господарського суду Житомирської області від 28.09.2017 р. у справі № 906/660/17 відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103 - 105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Житомирської області від 28.09.2017 р. у справі № 906/660/17 залишити без змін, а апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця Андрієвич Юлії Олександрівни, залишити без задоволення.

2. Справу № 906/660/17 повернути в господарський суд Житомирської області.

Головуючий суддя Петухов М.Г.

Суддя Гудак А.В.

Суддя Олексюк Г.Є.