КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" грудня 2017 р. Справа№ 910/11249/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Отрюха Б.В.

Чорної Л.В.

секретар судового засідання - Пугачова А.С.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 05.12.2017 по справі №910/11249/17 (в матеріалах справи).

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Мегапром"

на рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2017

по справі №910/11249/17 (суддя Маринченко Я.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Мегапром"

до 1.Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергетично-збагачувальний комплекс "Донбасвуглепереробка", 2.Публічного акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів"

про стягнення 22 247 906,19 грн.

ВСТАНОВИВ:

В липні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Мегапром" (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергетично-збагачувальний комплекс "Донбасвуглепереробка" (далі-відповідач 1) та Публічного акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" (далі-відповідач 2) 22 247 906,19 грн, з яких: курсову різницю у розмірі 6 365 261,04 грн; 3% річних, які нараховані на суму курсової різниці за період з 01.03.2017 по 19.04.2017 у розмірі 26 158,61 грн; 3% річних, які нараховані на борг (100 378 909,88 грн) за період з 04.02.2016 по 15.02.2017 у розмірі 3 118 621,47 грн; інфляційні втрати, які нараховані на борг (100 378 909,88 грн) за період з 04.02.2016 по 15.02.2017 у розмірі 12 631 849,89 грн; 3% річних, які нараховані на борг (99 219 339,58 грн) за період 16.02.2017 по 28.02.2017 у розмірі 106 015,18 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між позивачем, як постачальником, та відповідачем 2, як покупцем, було укладено Договір поставки №1405772 від 15.10.2014, за умовами якого розрахунки за поставлений товар здійснюються у гривнях по курсу НБУ до долара США. У той же час, за умовами укладеного між позивачем та відповідачем 1 Договору про надання гарантії від 01.03.2017, останній зобов'язався гарантувати перед позивачем виконання відповідачем 2 своїх зобов'язань щодо оплати вартості коригування (курсової різниці) за вказаним Договором поставки.

Внаслідок неналежного виконання умов Договору поставки за відповідачем 2 утворилась заборгованість у розмірі 3 284 010,86 дол. США, що за курсом НБУ станом на 02.02.2016 та з урахуванням ПДВ становила 100 378 909,88 грн, та була стягнута за рішенням Господарського суду міста Києва від 16.05.2016 у справі №910/2114/16.

Оскільки фактичне виконання вказаного рішення суду здійснено відповідачем 2 лише 01.03.2017, позивач, враховуючи передбачене Договором поставки право здійснити коректування рахунків після отримання оплати, просив стягнути з відповідачів 22 247 906,19 грн.

30.08.2017 через загальний відділ діловодства суду першої інстанції позивачем подано заяви про уточнення позовних вимог, в якій просив стягнути з відповідача 1 суму гарантії у розмірі 10 000,00 грн., а всі інші заявлені в позові до стягнення суми просив стягнути з відповідача 2. Судом першої інстанції було відмовлено в прийняті даної заяви в частині вимог до відповідача 1.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.10.2017 у справі №910/11249/17 позов задоволено частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Мегапром" 3 224 636,65 грн 3% річних, а також витрати по сплаті судового збору в сумі 34 785,87 грн. В іншій частині позову відмовлено.

У задоволенні позову до Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергетично-збагачувальний комплекс "Донбасвуглепереробка" відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції від 12.10.2017, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить зазначене рішення суду скасувати частково та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в частині стягнення з:

- Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергетично-збагачувальний комплекс "Донбасвуглепереробка" за Договором про надання гарантії від 01.03.2017 розмір гарантії у сумі 10 000,00 грн;

- Публічного акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" за Договором поставки №1405772 від 15.10.2014 курсової різниці у розмірі 6 365 261,04 грн; 3% річних, які нараховані на суму курсової різниці за період з 01.03.2017 по 19.04.2017 у розмірі 26 158,61 грн; інфляційні втрати, які нараховані на борг (100 378 909,88 грн) за період з 04.02.2016 по 15.02.2017 у розмірі 12 631 849,89 грн.

В частині стягнення з Публічного акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" за Договором поставки №1405772 від 15.10.2014 3% річних, які нараховані на борг (100 378 909,88 грн) за період з 04.02.2016 по 15.02.2017 у розмірі 3 118 621,47 грн та 3% річних, які нараховані на борг (99 219 339,58 грн) за період 16.02.2017 по 28.02.2017 у розмірі 106 015,18 грн, рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2017 залишити без змін.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилається на неповне з'ясування обставин господарським судом, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішення суду першої інстанції, обставинам справи; на порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Крім того, позивач стверджує, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено в прийняті заяви про уточнення позовних вимог.

Відповідачами подано відзиви на апеляційну скаргу, в яких просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін. Крім того, відповідач 1 в своєму відзиві просив розглядати справу без його участі.

Учасники процесу були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази. Однак, відповідач 1 наданим йому процесуальним правом не скористався та в судове засідання не з'явився, своїх повноважних представників не направив.

Вислухавши думку представників сторін, враховуючи зазначене вище клопотання та те, що матеріали справи містять докази повідомлення відповідача 1 про дату, час та місце судового засідання з розгляду апеляційної скарги та те, що неявка зазначеного представника не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути подану апеляційну скаргу за відсутністю останнього.

Згідно із ч.1 ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

У відповідності до ст.101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзивів, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню чи зміні з наступних підстав.

Як встановлено господарськими судами у межах справи №910/2114/16, 15.10.2014 між позивачем, як постачальником, та відповідачем 2, як покупцем, було укладено Договір поставки №1405772, відповідно до умов якого позивач зобов'язався поставити і передати у власність відповідача 2 опитну партію продукції коксохімічного виробництва (надалі - товар), відповідно до асортименту, якості, термінам, в обсязі, за цінами і на умовах, передбачених у додатках (специфікаціях) до чинного Договору, які є його невід'ємною частиною, а відповідач 2 зобов'язався оплатити та прийняти товар на умовах чинного Договору.

Асортимент, якість, терміни, обсяг, ціна, умови постачання товару та порядок оплати і форма розрахунків визначені в додатках (специфікаціях), які є невід'ємними частинами договору поставки (п. 1.1., 2.2, 3.3, 4.2, 4.6 вказаного правочину).

Згідно з умовами підписаних між вказаними сторонами специфікацій 1, 2 базова ціна товару складала еквівалент 185 дол. США/тону - 2396,13 грн. без урахування ПДВ та залізничного тарифу за курсом на 14:00 на дату складання специфікацій (тобто на 15.10.2014) - 12,952038 грн. без урахування ПДВ та залізничного тарифу у національній валюті України на умовах FCA станція Макіївка, Донецької з.д.

Відповідно до умов специфікацій розрахунки здійснюються у гривнях по курсу НБУ, встановленому на банківський день, який передує даті зарахування оплати на рахунок позивача. Після отримання оплати на свій поточний рахунок позивач здійснює коректування рахунків. Оплата коректувальних рахунків відповідачем 2 або повернення коштів позивачем здійснюється не пізніше 7 банківських днів з дати отримання сканованих копій цих рахунків.

Оплата за цим Договором постави здійснюється гарантованим платежем із датою виконання на 30 банківський день із моменту переходу права власності, згідно з датою на штампі станції відвантаження, та передачі документів, які наведені у п. 3.4, 8.2 (сертифікат якості, рахунок на відвантажений товар, накладна на відпустку товару, податкова накладна, акт прийому-передачі продукції, копії залізничних електронних накладних, завірені печаткою вантажовідправника) даного Договору після фактичної поставки товару. Відповідач 2 зобов'язався ініціювати виставлення гарантованого платежу в адресу позивача у строк 7 банківських днів після поставки товару та передачі документів, які наведені у п. 3.4, 8.2 цього Договору після фактичної поставки товару. Датою (моментом) оплати вважається дата зарахування на користь позивача грошових коштів.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.05.2016 у справі №910/2114/16, частково скасованим постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.12.2016, що залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 01.02.2017, присуджено до стягнення з відповідача 2 на користь позивача основний борг у розмірі 100 378 909,88 грн, 3 014 245,66 грн - 3% річних та 11 147 692,84 грн - пені.

Частиною 3 статті 35 ГПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Не потребують доказування преюдиціальні факти, тобто встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) у процесі розгляду іншої справи, в якій беруть участь ті самі сторони, в тому числі і в тих випадках, коли в іншому спорі сторони мали інший процесуальний статус (п. 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 № 18).

Отже судове рішення, прийняте в справі №910/2114/16, має преюдиціальне значення для вирішення даного спору, а встановлені ними факти не потребують повторного доведення.

Як свідчать матеріали справ, на виконання вищевказаної постанови апеляційної інстанції Господарським судом міста Києва було видано наказ від 26.12.2016 №910/2114/16, на підставі якого державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України розпочато виконавче провадження №53225342 та винесено постанову від 03.01.2017 про відкриття виконавчого провадження.

Із наявної у матеріалах справи довідки ПАТ АБ "Укргазбанк" від 10.04.2017 №313/5-315/04 вбачається, що від Міністерства юстиції України на рахунок позивача із призначенням платежу "перерахування коштів, як погашення боргу згідно наказу № 910/2114/16, виданого 26.12.2016 господарським судом м. Києва про стягнення з НЗФ" перераховано 16.02.2017 грошові кошти в розмірі 1115154,31 грн та 44415,99 грн та 01.03.2017 в розмірі 113524311,55 грн.

Таким чином, погашення утвореної за Договором поставки заборгованості здійснено відповідачем 2 не як виконання обумовленого цим Договором зобов'язання з оплати поставленого товару, а у межах виконавчого провадження під час примусового виконання рішення суду, за яким вказана заборгованість у розмірі 100 378 909,88 грн була стягнута.

Отже, перераховані позивачу Міністерством юстиції України грошові кошти є стягнутими з відповідача 2 у примусовому порядку коштами в рамках виконавчого провадження, як завершальної стадії судового провадження, що унеможливлює коригування цих сум на курсову різницю, застосування якої передбачено умовами Договору при розрахунках за товар.

В той же час, в рішенні суду від 16.05.2016 у справі №910/2114/16 розмір основного боргу відповідача 2 в сумі 3 284 010,86 дол. США визначений за курсом НБУ станом на 02.02.2016 у розмірі 83 649 091,57 грн, що з урахуванням ПДВ становив 100 378 909,88 грн, тобто при визначенні даної суми основний борг був скоригований на курсову різницю згідно з положеннями Договору.

Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для стягнення заявленої курсової різниці у розмірі 6 365 261,04 грн.

Судова колегія також погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги в частині стягнення 3% річних у розмірі 26 158,61 грн не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від вимог про стягнення заявленої позивачем курсової різниці.

Стосовно позовних вимог про стягнення інфляційних втрат у розмірі 12 621 849,89 грн, які нараховані на суму боргу за період з 04.02.2016 по 15.02.2017, судова колегія також погоджується з висновком суду першої інстанції в цій частині, виходячи з наступного.

Як вбачається з позовної заяви, позивач здійснив нарахування інфляційних втрат за невиконання зобов'язання з оплати товару, вартість якого визначена в еквіваленті іноземної валюти.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 Цивільного кодексу України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.

Разом з тим у випадку порушення грошового зобов'язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Такий же правовий висновок у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду України від 01.03.2017 року в справі N 6-284цс17.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові в частині стягнення інфляційних втрат, нарахованих на суму грошового зобов'язання, вираженого в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, за відсутністю правових підстав.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача 2 трьох процентів річних у розмірі 3 118 621,47 грн, які нараховані на суму заборгованості в розмірі 100 378 909,88 грн за період з 04.02.2016 по 15.02.2017, а також 106 015,18 грн трьох процентів річних, які нараховані на суму боргу в розмірі 99 219 339,58 грн за період з 16.02.2017 по 28.02.2017, судова колегія також погоджується з висновком суду першої інстанції в цій частині, виходячи з наступного.

Оскільки нарахування на суму боргу трьох процентів річних є платою за користування чужими коштами і закон не містить жодних обмежень щодо застосування даного виду відповідальності в залежності від застосування еквіваленту в іноземні валюті при здійсненні розрахунків, тому відповідні суми на підставі ст.625 Цивільного кодексу України підлягаю стягненню.

Перевіривши розрахунок заявлених позивачем до стягнення з відповідача 2 трьох процентів річних у розмірі 311 8621,47 грн та 106 015,18 грн, з останнього судом першої інстанції правомірно стягнуто зазначені суми та відповідно задоволено в цій частині позов.

Оскільки до відповідача 1 не пред'явлено жодних позовних вимог, судова колегія вважає, що суд першої інстанції також правомірно відмовив в задоволенні позову до відповідача 1.

Що стосується посилань позивача на те, що суд першої інстанції відмовивши у прийняті заяви про уточнення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 1 сум гарантії у розмірі 10 000,00 грн та як наслідок не розглянув їх порушив норми процесуального права, судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до ч.4 ст.22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Як свідчать матеріали справи, заяву про уточнення позовних вимог позивачем подано до суду першої інстанції 30 серпня 2017 року, в якій просив стягнути з відповідача 1 суму гарантії у розмірі 10 000,00 грн., а всі інші заявлені в позові до стягнення суми просив стягнути з відповідача 2.

При цьому, дана заява в частині вимог до відповідача 1 фактично направлена на одночасну зміну підстав та предмету позову, оскільки відбулась зміна позовної вимоги до відповідача 1 із солідарного стягнення курсової різниці та компенсаційних втрат за Договором поставки на стягнення саме суми гарантії за Договором гарантії. Більше того, зазначена заява подана після переходу судом першої інстанції до розгляду справи по суті, про що було зазначено в протоколі судового засідання від 15.08.2017.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правомірно відмовив у прийняті заяви про уточнення позовних вимого в частині стягнення з відповідача 1 сум гарантії у розмірі 10 000,00 грн, а в іншій частині зазначену заяву прийняв до розгляду.

Судовою колегією враховано посилання апелянта (позивача) на судову практику Вищого господарського суду України в подібних правовідносинах.

При цьому, відповідно до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Крім того, нормами ст.111-28 ГПК України передбачено, що суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Натомість щодо Вищого господарського суду України, то положеннями ст. 111-12 ГПК України визначено обов'язковість вказівок, що містяться у постанові касаційної інстанції для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Проте, до даної справи норми ст.111-12 ГПК не підлягають застосуванню, оскільки вона не переглядалась в касаційному порядку.

Доводи апелянта (позивача) з приводу порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Інші доводи, наведені позивачем в апеляційній скарзі, судовою колегією до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи. Також, відсутні підстави для скасування або зміни оскаржуваного рішення суду в розумінні ст.104 ГПК України з викладених в апеляційній скарзі обставин.

Крім того, судова колегія звертає увагу сторін, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвеція) зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського Суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).

Виходячи з наведеного, судова колегія вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи. Судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційні скарги та скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду.

Судові витрати на підставі ст.49 ГПК України покладаються на апелянта.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 22, 32-35, 43, 49, 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Мегапром" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2017 у справі №910/11249/17 залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2017 у справі №910/11249/17 залишити без змін.

3.Матеріали справи №910/11249/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 107 ГПК України.

Постанова Київського апеляційного господарського суду за наслідками перегляду відповідно до ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді Б.В. Отрюх

Л.В. Чорна