КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" грудня 2017 р. Справа№ 916/3327/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зеленіна В.О.

суддів: Мартюк А.І.

Зубець Л.П.

при секретарі Волуйко Т.В.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явились;

від відповідача: Кравець А.О. за довіреністю;

від третьої особи: не з'явились;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства освіти і науки України

на рішення Господарського суду міста Києва від 30.05.2017

у справі № 916/3327/16 (головуючий суддя Морозов С.М.)

за позовом Національного університету "Одеська юридична академія"

до Міністерства освіти і науки України

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Одеська міська рада

про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 30.05.2017 р. у справі № 916/3327/16 позов задоволено повністю. Визнано протиправною відмову Міністерства освіти і науки України (далі - відповідач, Міністерство) щодо передачі житлових будинків, розташованих за адресою: м. Одеса, вул. Кленова, 4, 6, 11, 13, вул. Академічна (Піонерська), 6А, 10А, 11А, 11В, 11Г, вул. Фонтанська дорога, 27, 29, 31, вул. Черняховського, 2, які перебувають на балансі Національного університету "Одеська юридична академія" (далі - відповідач, Університет) зі сфери управління Міністерства освіти і науки України у комунальну власність територіальної громади м. Одеса. Зобов'язано Міністерство освіти і науки України надати згоду на передачу житлових будинків, розташованих за адресою: м. Одеса, вул. Кленова, 4, 6, 11, 13, вул. Академічна (Піонерська), 6А, 10А, 11А, 11В, 11Г, вул. Фонтанська дорога, 27, 29, 31, вул. Черняховського, 2, які перебувають на балансі Національного університету "Одеська юридична академія" зі сфери управління Міністерства освіти і науки України у комунальну власність територіальної громади м. Одеса. Стягнуті судові витрати.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Міністерство освіти і науки України звернулось із апеляційною скаргою, в якій просить рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Скарга мотивована тим, що судом було порушено норми процесуального права та неправильно застосовані норми матеріального права, оскільки дана категорія справ не підвідомча господарським судам, крім цього, власником спірних житлових будинків є держава в особі Міністерства освіти і науки України і положеннями чинного законодавства не передбачено обов'язку власника передавати будинки у комунальну власність.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.06.2017 (колегія суддів у складі головуючого судді Зеленіна В.О., суддів Зубець Л.П., Ткаченко Б.О.) апеляційну скаргу прийнято до провадження, призначено розгляд справи на 17.07.2017.

12.07.2017 від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку із відрядженням представника. Слухання без позивача вважав неможливим.

Відповідно до Протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 17.07.2017 р., у зв'язку із перебуванням судді Зубець Л.П. у відпустці, сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 916/3327/16 колегію суддів у складі головуючого судді: Зеленіна В.О., суддів: Ткаченка Б.О., Чорногуза М.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.07.2017 колегією суддів у зазначеному складі прийнято справу до провадження.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.07.2017 відкладено розгляд справи на 04.09.2017.

Відповідно до Протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 04.09.2017 р., у зв'язку із перебуванням судді Чорногуза М.Г. у відпустці, сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 916/3327/16 колегію суддів у складі головуючого судді: Зеленіна В.О., суддів: Ткаченка Б.О., Мартюк А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.09.2017 колегією суддів у зазначеному складі прийнято справу до провадження.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.09.2017 відкладено розгляд справи на 25.09.2017.

25.09.2017 від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку із відрядженням представника.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.09.2017 відкладено розгляд справи на 30.10.2017.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.10.2017 відкладено розгляд справи на 20.11.2017, витребувано додаткові докази від позивача.

20.11.2017 відповідач подав додаткові пояснення щодо обставин справи, у яких вказав, що даний спір підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.11.2017 відкладено розгляд справи на 04.12.2017.

Відповідно до Протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 04.12.2017 р., у зв'язку перебуванням судді Ткаченка Б.О. у відпустці, сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі №916/3327/16 колегію суддів у складі головуючого судді: Зеленіна В.О., суддів: Зубець Л.П., Мартюк А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.12.2017 колегією суддів у зазначеному складі прийнято справу до провадження.

Представники позивача і третьої особи у судове засідання не з'явились, не повідомивши про причини, хоча були належним чином повідомлені про дату та час судового засідання.

Керуючись ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за можливе здійснити перевірку рішення суду першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку за наявними в справі документами та за відсутності представників позивача і третьої особи.

Представник відповідача (апелянта) у судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу, просила її задовольнити, скасувати оскаржуване рішення та відмовити у позові.

Заслухавши пояснення представника відповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, виходячи з вимог чинного законодавства, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Відповідно до положень Статуту позивача - Національний університет "Одеська юридична академія" - багатогалузевий вищий навчальний заклад та проводить наукову, науково-технічну, інноваційну та/або методичну діяльність, забезпечує організацію освітнього процесу і здобуття особами вищої освіти, післядипломної освіти з урахуванням їхніх покликань, інтересів і здібностей. Університет провадить свою діяльність відповідно до Конституції України, законів України "Про вищу освіту", "Про освіту", "Про наукову і науково-технічну діяльність", "Про професійно-технічну освіту" та інших нормативно-правових актів, чинних міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України та Статуту (п. п. 1.5., 2.1. Статуту).

Так, з матеріалів справи вбачається, що житлові будинки, розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Кленова, 4, 6, 11, 13, вул. Академічна (Піонерська), 6А, 10А, 11А, 11В, 11Г, вул. Фонтанська дорога, 27, 29, 31, вул. Черняховського, 2, закріплені за Університетом на підставі наказів Міністерства № 261 від 10.07.1997р. та № 319 від 26.08.1997р. та як зазначає позивач в довідці № 235/1-3 від 14.02.2017р. вказані житлові будинки знаходяться на його балансі.

У довідці від 21.02.2017 № 270-7 позивач вказує на те, що протягом перебування житлових будинків на його балансі, бухгалтерією позивача здійснюється перерахування коштів за спожиті мешканцями будинків комунальні послуги з подальшою компенсацією цих коштів мешканцями будинків в касу Університету. У зв'язку з тим, що вказаний житловий фонд не використовується для забезпечення потреб Університету, останнім здійснюються непритаманні як для вищого навчального закладу функції та витрачаються додаткові фінансові та трудові ресурси на забезпечення обслуговування мешканців вказаного житлового фонду, який перебуває на балансі Університету.

Конференцією трудового колективу Університету прийнято рішення погодити пропозиції щодо передачі об'єктів житлового фонду, за вказаними вище адресами з державної власності у комунальну власність територіальної громади м. Одеса (витяг з протоколу № 2 від 18.06.2016р.).

Згідно Довідки Університету №937-3 від 22.05.2017р. у вищезазначених житлових будинках знаходяться 66 квартир, 51 з яких за даними Університету станом на дату складання довідки приватизована, що у відсотковому відношенні дорівнює 77,27 % приватизованих квартир у будинках державного житлового фонду, що знаходяться на балансі позивача. Мешканці решти 15 квартир реалізовують своє право на приватизацію державного житлового фонду.

Однак, на вимогу суду апеляційної інстанції позивач не надав інформацію та докази щодо спірних житлових будинків (кількість поверхів та під'їздів, кількість квартир у кожному будинку, відомості щодо приватизації квартир тощо).

29.03.2016р. позивач звернувся до відповідача з листом вих. № 576/1-3 щодо погодження передачі вказаних житлових будинків з балансу Університету на баланс відповідних об'єднань співвласників багатоквартирних будинків та роз'яснення порядку процедури передачі, а також вказати джерело фінансування витрат, пов'язаних з виготовленням технічної документації.

У відповідь на вказаний лист, Міністерство освіти і науки України листом № 1/11-7197 від 02.06.2016р. повідомило Університет про переадресування листа позивача Міністерству регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України.

Листом № 1/11-12730 від 03.10.2016р. відповідач повідомив позивачу про те, що на підставі ч. 9 ст. 8 закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" державний житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні або оперативному управлінні державних підприємств, організацій та установ, за їх бажанням може передаватись у комунальну власність за місцем розташування будинків з наступним здійсненням їх приватизації органами місцевої державної адміністрації та місцевого самоврядування згідно з вимогами цього Закону та відносини, пов'язані з передачею об'єктів права державної власності у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, районів у містах регулюються законом України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності".

На підставі ст. ст. 2, 4 закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", позивач звернувся до Одеської міської ради (третьої особи) з листом № 1805-3 від 24.09.2016р. з приводу розгляду можливості передачі житлових будинків в комунальну власність територіальної громади м. Одеса, у відповідь на який орган місцевого самоврядування листом № 02.2-16вих/829 від 14.11.2016р. повідомив Університет про готовність прийняти вказані будинки у комунальну власність та винести дане питання на розгляд чергової сесії.

Листом № 2022-3 від 25.10.2016р. Університет на підставі ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" та з урахуванням положень закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності" просив Міністерство прийняти рішення стосовно передачі вказаних об'єктів державної власності у комунальну власність територіальної громади м. Одеса.

Листом № 1/11-15306 від 29.11.2016р. Міністерство повідомило Університет, що відповідно до норм закону України "Про управління об'єктами державної власності", Указу Президента України від 16.06.1995р. № 451 "Про Положення про національний заклад (установу) України" з урахуванням пропозиції Комісії з майнових питань підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерства (протокол 27 від 25.11.2016р.), Міністерство не надає дозвіл на передачу житлових будинків, які перебувають на балансі позивача, зі сфери управління відповідача у комунальну власність територіальної громади м. Одеси.

У зв'язку із викладеними обставинами позивач звернувся до суду із даним позовом та вказував на те, що відмова Міністерства надати згоду на передачу житлових будинків жодним чином не вмотивована, будь-які посилання на нормативно-правові акти, на підставі яких Міністерство прийняло рішення про відмову погодження щодо передачі житлових будинків відсутні, у зв'язку з чим позивач просив суд визнати протиправною відмову відповідача щодо передачі житлових будинків, які перебувають на балансі позивача, зі сфери управління відповідача у комунальну власність територіальної громади м. Одеса та зобов'язати відповідача надати згоду на передачу вказаних житлових будинків, зі сфери управління відповідача у комунальну власність територіальної громади м. Одеса.

Відповідач, заперечуючи проти позову як у суді першої інстанції, так і у апеляційній скарзі, вказував на те, що передача житлових будинків до комунальної власності є виключним правом Міністерства, а не його обов'язком та нормами чинного законодавства не передбачено як обов'язку позивача безумовно погоджувати такого роду передачу, так і посилання на норми законодавства при формулюванні відповіді підпорядкованому навчальному закладу. Як на окрему підставу для відмови в позові, відповідач посилався на відсутність, у зв'язку з прийняття відповідачем рішення про відмову у наданні згоди щодо передачі житлових будинків, порушеного права позивача та невідповідність обраного ним способу захисту, визначеним законодавством способам захисту, а також зазначав про те, що даний спір є непідвідомчим господарському суду.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до висновку, що відмова відповідача у передачі житлових будинків до комунальної власності є протиправною, порушує права позивача і відповідач зобов'язаний надати згоду на передачу житлових будинків з державної до комунальної власності.

Проте, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду не погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Щодо доводів відповідача про те, що даний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, то вони відхиляються колегією суддів, оскільки необхідною ознакою суб'єкта владних повноважень є здійснення цим суб'єктом владних управлінських функцій, причому ці функції повинні здійснюватися відповідним суб'єктом саме у тих правовідносинах, у яких виник спір.

Якщо суб'єкт (у тому числі орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа) у спірних правовідносинах не здійснює зазначених владних управлінських функцій (щодо іншої особи, яка є учасником спору), то такий суб'єкт не перебуває "при здійсненні управлінських функцій" і не має встановлених нормами Кодексу адміністративного судочинства України ознак суб'єкта владних повноважень і, отже, спір за участю останнього повинен вирішуватися господарським судом.

Отже, по суті не є публічно-правовим спір за участю суб'єкта владних повноважень, публічного права, з одного боку, та суб'єкта приватного права, юридичної особи, коли управлінські дії суб'єкта владних повноважень спрямовані на створення, зміну, або припинення її цивільних прав. У цьому випадку наявний спір про право цивільне, хоча одною зі сторін у ньому виступає особа публічного права, а спірні правовідносини врегульовані нормами як цивільного, так і адміністративного права.

Таким чином, для спору, який може бути вирішених в порядку адміністративного судочинства має бути уповноваження одного суб'єкта владно керувати поведінкою іншого суб'єкта (суб'єктів), а ці суб'єкти зобов'язані виконувати вимоги та приписи такого владного суб'єкта. До юрисдикції адміністративних судів віднесені тільки ті публічно-правові спори, які виникають у зв'язку зі здійсненням суб'єктами владних повноважень, віднесених до їх компетенції владних управлінських функцій, а не взагалі всіх функцій, які виконують суб'єкти владних повноважень.

Основною ознакою публічно-правового спору, що підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства є те, що у цих відносинах домінує публічно-правовий інтерес.

Відповідно до ч.ч.4-7 ст.3 Господарського кодексу України, сферу господарських відносин становлять господарсько-виробничі, організаційно-господарські та внутрішньогосподарські відносини. Господарсько-виробничими є майнові та інші відносини, що виникають між суб'єктами господарювання при безпосередньому здійсненні господарської діяльності. Під організаційно-господарськими відносинами у цьому Кодексі розуміються відносини, що складаються між суб'єктами господарювання та суб'єктами організаційно-господарських повноважень у процесі управління господарською діяльністю. Внутрішньогосподарськими є відносини, що складаються між структурними підрозділами суб'єкта господарювання, та відносини суб'єкта господарювання з його структурними підрозділами.

Як вбачається зі змісту позову та доданих до нього матеріалів, зокрема, змісту листа відповідача від 29.11.2016 року №1/11-15306, зазначений лист не носить адміністративного характеру з огляду на те, що зміст прав та обов'язків цього листа не випливає із владних управлінських функцій Міністерства освіти і науки України, а виконання вимог позивача відповідно до яких останній просить надати згоду відповідача на передачу житлових будинків, які перебувають на балансі Національного університету "Одеська юридична академія", із сфери управління Міністерства освіти і науки України у комунальну власність територіальної громади міста Одеси є організаційно-господарськими відносинам, а не адміністративними - публічно-правовими відносинами.

Відповідно до статті 4-1 ГПК України господарські суди вирішують господарські спори у порядку позовного провадження, передбаченому цим Кодексом. Господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Згідно п. 1. ч. 1 ст. 12 ГПК України господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав.

Таким чином, господарські суди вирішують спори у порядку позовного провадження, коли склад учасників спору відповідає статті 1 Господарського процесуального кодексу України, а правовідносини, щодо яких виник спір, носять господарський характер.

У вирішенні питання про те, чи є правовідносини господарськими, а спір - господарським, слід виходити з визначень, наведених у статті 3 Господарського кодексу України.

Відповідно до п. 3.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам" №10 від 24.10.2011 року господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: - участь у спорі суб'єкта господарювання; - наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; - наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; - відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

З огляду на вищевикладене, спір у даній справі стосується господарських відносин та за своїм суб'єктним складом підвідомчий господарському суду.

Колегією суддів також враховано, що позивач звертався із відповідним позовом в порядку адміністративного судочинства, однак ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 02.12.2016р. у справі №815/6552/16 позивачу було відмовлено у відкритті провадження, а також роз'яснено, що з даними вимогами слід звертатися в порядку господарського судочинства. Вказана ухвала не була оскаржена, отже набрала законної сили, а спір підлягає розгляду господарським судом.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язань - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку (ч. 1 ст. 173 ГК України).

Відповідно положень ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ст. 12 ЦК України встановлено, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Особа може відмовитися від свого майнового права. Відмова від права власності на транспортні засоби, тварин, нерухомі речі здійснюється у порядку, встановленому актами цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Виконання цивільних обов'язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обов'язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.

Закон України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності" визначає основні засади передачі об'єктів права державної власності у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах або у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, а також об'єктів права комунальної власності у державну власність безоплатно або шляхом обміну.

Статтею 4-1 зазначеного Закону встановлено, що передача об'єктів житлового фонду, гуртожитків та інших об'єктів соціальної інфраструктури здійснюється у порядку, встановленому цим Законом, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Ініціатива щодо передачі об'єктів житлового фонду, гуртожитків та інших об'єктів соціальної інфраструктури у комунальну власність може виходити відповідно від органів, визначених статтею 3 цього Закону, підприємств, на балансі яких перебувають ці об'єкти, а також господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації). Рішення щодо передачі об'єктів житлового фонду, гуртожитків та інших об'єктів соціальної інфраструктури у комунальну власність приймаються органами, уповноваженими управляти державним майном, самоврядними організаціями за згодою відповідних сільських, селищних, міських, районних у містах рад, а у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст - за згодою районних або обласних рад.

Отже, Закон України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності" пов'язує перехід об'єктів права державної власності у комунальну з такою обов'язковою обставиною як відповідне волевиявлення на зазначену передачу суб'єкта управління.

Законом України "Про управління об'єктами державної власності" встановлено, що управління об'єктами державної власності це здійснення відповідними органами повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об'єктів, пов'язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Статтею 4 Закону України "Про управління об'єктами державної власності" визначено, що суб'єктами управління об'єктами державної власності є, зокрема міністерства.

Виходячи з положень статті 6 вказаного Закону, до повноважень уповноважених органів управління належить погодження передачі об'єктів державної власності в комунальну власність, до сфери управління інших органів, уповноважених управляти об'єктами державної власності, господарських структур або в користування Національній академії наук України, галузевим академіям наук, а також передачу об'єктів комунальної власності в державну власність; у випадках, передбачених законодавством, приймають рішення про передачу об'єктів державної власності в комунальну власність, до сфери управління інших органів, уповноважених управляти об'єктами державної власності, господарських структур або в користування Національній академії наук України, галузевим академіям наук.

Місцевий господарський суд у оскаржуваному рішенні встановив, що спірні житлові будинки є об'єктами передачі, що визначені Законом України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності" та у своєму рішенні послався на статтю 4-1 вказаного Закону, зазнаючи, що позивач мав право виявити бажання ті ініціювати питання щодо передачі об'єктів житлового фонду у комунальну власність.

Однак, вказаного ініціювання передачі об'єкта права державної власності недостатньо для виникнення в органу місцевого самоврядування обов'язку прийняти об'єкт у комунальну власність без згоди на те органу управління шляхом погодження.

Так, задовольнивши заявлені позовні вимоги, суд фактично порушив виключну компетенцію органу управління вирішувати питання про передачу у комунальну власність об'єктів державної власності.

При цьому, в порушення наведених норм чинного законодавства, судом першої інстанції не було враховано, що передача є виключним правом Міністерства, а не обов'язком, тому Міністерство приймаючи дане рішення керувалось виключно інтересами держави. Обов'язок безумовно погоджувати такого роду передачу будь-яким нормативно-правовим актом не передбачено.

Відповідно до статуту позивача, затвердженого наказом МОН від 05.01.2017 № 20, Одеська юридична академія є вищим навчальним закладом заснованим на державній формі власності, а Міністерство освіти і науки України є уповноваженим органом управління відносно академії.

Житлові будинки, що знаходяться на балансі навчального закладу та фігурують у відмові Міністерства, закріплені за Національним університетом "Одеська юридична академія" на підставі наказу Міністерства освіти і науки України від 26.08.1997 № 319 та наказу Міністерства освіти і науки України від 10.07.1997 № 261.

Статтею 136 ГК України визначено, що право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб'єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства.

Відповідно до норм Закону України "Про освіту" раціональне використання та збереження державного майна є обов'язком навчального закладу (в особі ректора) на балансі якого знаходиться майно.

Виходячи з вищевикладеного, власником спірних житлових будинків є держава в особі Міністерства освіти і науки України, а отже розпоряджатися вказаним майном має право виключно Міністерство освіти і науки України, як власник.

Виходячи зі змісту статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Тобто, здійснює дії стосовно майна, керуючись виключно власними інтересами, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства.

Пунктом 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про незалежність судової влади" від 13 червня 2007 року №8 судам роз'яснено, що не допускається постановлення судових рішень, які зобов'язують до вчинення дій, які не є обов'язковими за законом.

Відповідно до ч. 1 статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновків, що позовні вимоги є необґрунтованими, безпідставними та не підлягають до задоволення.

З огляду на викладене, рішення Господарського суду міста Києва від 30.05.2017 у справі № 916/3327/16 прийняте із невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому відповідно до положень п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 104 ГПК України підлягає скасуванню, з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову, а апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 49 ГПК України з позивача на користь відповідача підлягає стягненню 3520,00 грн. витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Міністерства освіти і науки України задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 30.05.2017 року у справі №916/3327/16 скасувати.

3. Прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

4. Стягнути з Національного університету "Одеська юридична академія" (ідентифікаційний код 20933314, адреса: 65009, м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, буд. 23) на користь Міністерства освіти і науки України (ідентифікаційний код 38621185, адреса: 01135, м. Київ, пр. Перемоги, буд. 10) - 3520 (три тисячі п'ятсот двадцять) грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

5. Видачу наказу на виконання даної постанови доручити Господарському суду міста Києва.

6. Матеріали справи № 916/3327/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя В.О. Зеленін

Судді А.І. Мартюк

Л.П. Зубець