РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.11.2017Справа №910/12601/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ПАГА"

до 1) Публічного акціонерного товариства "КЕЗНО",

2) Київської міської ради

про стягнення 43 367, 84 грн.

Суддя Щербаков С.О.

Представники:

від позивача: Ткаченко К.В.;

від відповідача 1: не з'явився;

від відповідача 2: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ПАГА" (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "КЕЗНО" (далі-відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 5 778, 24 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем на виконання вимог чинного законодавства було сплачено земельний податок за користування нерухомим майном на земельній ділянці державної власності, придбане позивачем на підставі договору купівлі-продажу від 16.05.2014, проте позивачу стало відомо, що спірна земельна ділянка була передана у користування відповідача згідно рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів № 163 від 17.02.1992, а тому саме відповідач зобов'язаний сплачувати податок на землю.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.08.2017 порушено провадження у даній справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 15.08.2017 за участю представників сторін, зокрема зобов'язано Київську міську раду надати суду належним чином засвідчену копію рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів № 163 від 17.02.1992 року.

15.08.2017 через відділ автоматизованого документообігу суду від Державного архіву м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) надійшов документ на виконання вимог ухвали суду від 01.08.2017.

Розгляд справи відкладався в порядку п.п. 1-2 ст. 77 Господарського процесуального кодексу Україна на 29.08.2017.

29.08.2017 через відділ автоматизованого документообігу суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "ПАГА" надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог та залучення іншого відповідача, в якій позивач просить суд залучити до участі у даній справі іншим відповідачем Київську міську раду та стягнути з Публічного акціонерного товариства "КЕЗНО" та Київської міської ради заборгованість у розмірі 43 367, 84 грн.

Суд визнав подану заяву такою, що відповідає вимогам ст. 22 ГПК України у зв'язку з чим прийняв її до розгляду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.08.2017 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "ПАГА" про залучення Київської міської ради іншим відповідачем - задоволено, залучено Київську міську раду іншим відповідачем (відповідач-2), розгляд справи відкладено та призначено судове засідання на 21.09.2017.

21.09.2017 через відділ автоматизованого документообігу суду від Публічного акціонерного товариства "КЕЗНО" надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначає, що обов'язок платника податку сплачувати плату за землю виникає у власників та землекористувачів з дня виникнення права власності або користування земельною ділянкою.

У судовому засіданні 21.09.2017 представник відповідача-2 надав відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів № 163 від 17.02.1992 спірна земельна ділянка не передавалась Публічному акціонерному товариству "КЕЗНО".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.09.2017 продовжено строк вирішення спору на п'ятнадцять днів, розгляд справи відкладено та призначено судове засідання на 12.10.2017.

29.09.2017 через відділ автоматизованого документообігу суду від представника позивача надійшло клопотання про витребування доказів в якому позивач просить витребувати від Київської міської ради та Державного архіву міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) належним чином засвідчені копії рішення виконкому Київської міської ради депутатів трудящих від 27.09.1976 № 176 та всіх документів, що стосуються його прийняття.

11.10.2017 2017 через відділ автоматизованого документообігу суду від представника відповідача-2 надійшов відзив на позов, у якому зазначає, що доводи позивача про те, що земельна ділянка по вул. Гайдара, 31-А була передана Публічному акціонерному товариству "КЕЗНО", рішенням виконкому Київської міської ради народних депутатів від 17.02.1992 №163 "Про проведення в м. Києві інвентаризації земель і ведення державного земельного кадастру" є необґрунтованими, оскільки, зазначене рішення прийнято на виконання Постанови Верховної Ради Української РСР від 18.12.1990 року "Про земельну реформу з метою проведення в м. Києві інвентаризації земель і ведення державного земельного кадастру, а зазначеним рішенням спірна ділянка не передавалась Публічному акціонерному товариству "КЕЗНО", крім того, представник відповідача зазначає, що позивачем не надано доказів отримання коштів саме Київською міською радою.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.10.2017 клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "ПАГА" про витребування доказів задоволено, зобов'язано Київську міську раду та Державний архів міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надати суду належним чином засвідчені копії рішення виконкому Київської міської ради депутатів трудящих від 27.09.1976 № 176 та всіх документів, що стосуються його прийняття, розгляд справи відкладено та призначено судове засідання на 02.11.2017.

30.10.2017 через відділ автоматизованого документообігу суду від Державного архіву міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на виконання вимог ухвали суду від 12.10.2017 надійшов лист, у якому зазначено, що за описом справ фонду Р-1 «Київська міська рада народних депутатів та виконавчий орган Київської міської ради депутатів (Київська міська державна адміністрація)» рішень від 27.09.1976 не виявлено.

01.11.2017 від Київської міської ради надійшов лист у якому додано копію листа Державного архіву міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.11.2017 розгляд справи відкладено та призначено судове засідання на 23.11.2017, зокрема повторно зобов'язано Київську міську раду у строк до 20.11.2017 надати суду належним чином засвідчені копії рішення виконкому Київської міської ради депутатів трудящих від 27.09.1976 № 176 та всіх документів, що стосуються його прийняття.

У даному судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача-1 та відповідача-2 у судове засідання не з'явились, причин неявки суду не повідомили, однак були повідомлені про дату, час та місце проведення судового засідання належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Приймаючи до уваги, що представники відповідача-1 та відповідача-2 були належним чином повідомлені про дату та час судового засідання, враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи по суті, суд вважає, що неявка у судове засідання представників відповідача-1 та відповідача-2 не є перешкодою для прийняття рішення у даній справі.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 23.11.2017 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

16.05.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Будметалінжиніринг» (далі - продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ПАГА" (далі - покупець) укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А., зареєстрований в реєстрі за № 1628, умовами якого передбачено, що продавець передає (продає), а покупець за ціною та на умовах, передбачених цим договором, приймає у власність (купує) належне продавцю на праві власності майно, яке складається з: складів металічних, що розташовані за адресою: м. Київ, вул. Гайдара, буд. 31-А. Об'єкт складається з: складів металічних загальною площею 200 кв.м. та колії козлового крану. Об'єкт розташований на земельній ділянці з реєстровим номером 72:081:020, площею 1929,30 кв.м.

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, за Товариством з обмеженою відповідальністю "ПАГА" зареєстровано право власності на об'єкт нерухомого майна: склади металічні, за адресою: м. Київ, вул. Гайдара, буд. 31-А, опис нерухомого майна: склади металічні загальною площею 200 кв.м. та колії козлового крану, номер запису про право власності: 5680409, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 00.

Як вбачається з матеріалів справи, Товариством з обмеженою відповідальністю "ПАГА" за період з травня по грудень 2015 року було перераховано плату за використання земельної ділянки, розташованої за адресою: м. Київ, вул. Гайдара, буд. 31-А, загальною площею 1929,30 кв.м. у загальному розмірі 43 367, 84 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 2 від 25.06.2014, № 8 від 24.07.2014, № 9 від 19.08.2014, № 10 від 24.09.2014, № 11 від 23.10.2014, №12 від 26.11.2014, № 13 від 25.12.2014, № 14 від 30.01.2015, № 15 від 27.02.2015, № 16 від 31.03.2015, № 17 від 29.04.2015, № 18 від 27.05.2017, № 19 від 25.06.2015, № 20 від 30.07.2015, № 21 від 31.08.2015, № 22 від 29.09.2015, № 23 від 28.10.2015, № 24 від 27.11.2015, № 25 від 28.12.2015, № 26 від 25.01.2016 (наявні у матеріалах справи).

Як зазначає позивач, в подальшому Товариству з обмеженою відповідальністю "ПАГА" стало відомо, що спірна земельна ділянка з реєстровим номером 72:081:020, площею 1929,30 кв.м., що розташована у м. Києві по вул. Гайдара, буд. 31-А була передана у користування Публічному акціонерному товариству "КЕЗНО" на підставі рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів № 163 від 17.02.1992.

Отже, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Товариство з обмеженою відповідальністю "ПАГА" зазначає, що оскільки землекористувачем спірної земельної ділянки є відповідач-1, відповідно до рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів № 163 від 17.02.1992, а тому саме на Публічне акціонерне товариство "КЕЗНО" покладено обов'язок сплачувати податок за землю, при цьому, як зазначає позивач саме Київська міська рада є набувачем коштів у розмірі 43 367, 84 грн. перерахованих позивачем у якості плати за використання земельної ділянки розташованої за адресою: м. Київ, вул. Гайдара, буд. 31-А, загальною площею 1929,30 кв.м., у зв'язку з чим позивач просить суду стягнути з Публічного акціонерного товариства "КЕЗНО" та Київської міської ради заборгованість у розмірі 43 367, 84 грн.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Статтею 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до норми 16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема, є визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України, кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 206 Земельного кодексу України, використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Згідно ч. 1 ст. 91 Земельного кодексу України, власники земельних ділянок зобов'язані, зокрема своєчасно сплачувати земельний податок;

За підпунктами 14.1.72 і 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України земельним податком визнається обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів. Землекористувачами можуть бути юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Відповідно до підпунктів 269.1.1 і 269.1.2 пункту 269.1 статті 269 Податкового кодексу України, платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Згідно з підпунктом 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 Податкового кодексу України об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено (ст. 271 Податкового кодексу України).

Так, відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

За статтями 125 і 126 цього Кодексу право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, яка оформляється відповідно до Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Аналіз зазначених норм права дає можливість визначити, хто саме є платником земельного податку, що є об'єктом оподаткування, з якого моменту виникає (набувається, переходить) обов'язок сплати цього податку, подію (явище), з якою припиняється його сплата, умови та підстави сплати цього платежу у разі вчинення правочинів із земельною ділянкою чи будівлею (її частиною), які на ній розташовані.

Як встановлено приписами ст. 141 Земельного кодексу України, підставами припинення права користування земельною ділянкою є, зокрема, набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці.

При цьому, відповідно до ст. 287 Податкового кодексу України, у разі припинення права власності або права користування земельною ділянкою плата за землю сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році.

Суд зазначає, що у розумінні положень підпунктів 14.1.72, 14.1.73 пункту 14.1 статті 14, підпункту 269.1.2 пункту 269.1 статті 269, підпункту 270.1.1 пункту 270.1 статті 270, Податкового кодексу України платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов'язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права.

Якщо певна особа набула право власності на будівлю або його частину, що розташовані на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 08.06.2016 у справі №21-804а16.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі договору купівлі- продажу від 16.05.2014, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстрованим за №1628, Товариство з обмеженою відповідальністю «ПАГА» набуло право власності на нерухоме майно, яке складається з складів металічних загальною площею 200 кв. м. та колії козлового крану, що розташовані за адресою: м.Київ, вул. Гайдара, буд. 31-А на земельній ділянці з реєстровим номером 72:081:020, площею 1 929,30 кв., та відповідно право власності на це майно є зареєстрованим у передбаченому законодавством порядку.

У розумінні положень підпунктів 14.1.72, 14.1.73 пункту 14.1 статті 14, підпунктів 269.1.1, 269.1.2 пункту 269.1, пункту 269.2 статті 269, підпунктів 270.1.1, 270.1.2 пункту 270.1 статті 270, пункту 287.7 статті 287 Податкового кодексу України платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов'язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права.

Якщо певна фізична чи юридична особа набула право власності на будівлю або його частину, що розташовані на орендованій земельній ділянці, то до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Аналогічні приписи закріплені і у статті 377 Цивільного кодексу України, згідно з якими до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Таким чином, обов'язок платника податку сплачувати плату за землю виникає у власників та землекористувачів з дня виникнення права власності або користування земельного ділянкою.

За таких обставин, підсумовуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що обов'язок із сплати земельного податку виник у позивача з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права вже була висловлена Верховним Судом України у постановах №21-775а15 від 07.07.2015, №21-804а16 від 08.06.2016 та №21-3517а15 від 02.12.2015.

Отже, у зв'язку з набуттям позивачем права власності на нерухоме майно до нього також перейшло право користування спірною земельною ділянкою, а тому саме за Товариством з обмеженою відповідальністю "ПАГА", як за землекористувачем, закріплений обов'язок зі сплати податку на землю.

Тому, суд вважає безпідставними твердження позивача про те, що обов'язок із сплати земельного податку покладено на Публічне акціонерне товариство "КЕЗНО" як набувача земельної ділянки, розташованої за адресою: м. Київ, вул. Гайдара, буд. 31-А, загальною площею 1929,30 кв.м.

Згідно зі статтею 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статтей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що Товариством з обмеженою відповідальністю "ПАГА" не доведено факт того, що обов'язок із сплати земельного податку має виконувати Публічне акціонерне товариство "КЕЗНО", адже у визначеному законодавством порядку така земельна ділянка з реєстровим номером 72:081:020, площею 1929,30 кв.м., що розташована у м. Київ, вул. Гайдара, буд. 31-А, перейшла у користування позивача, як і не доведено те, що саме Київська міська рада є набувачем коштів у розмірі 43 367, 84 грн. перерахованих позивачем у якості плати за використання спірної земельної ділянки, оскільки відповідно до наданих позивачем платіжних доручень отримувачем коштів в графі «Одержувач» зазначено «УДКСУ у Голосіївському районі ГУДКСУ у м. Києві», а тому суд визнає вимогу позивача про стягнення з відповідача-1 та відповідача-2 грошових коштів у розмірі 43 367, 84 грн. необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

За приписами статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 5 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 49 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено: 28.11.2017

Суддя Щербаков С.О.