ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.11.2017 року Справа № 904/7325/17

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Кощеєва І.М. ( доповідач ),

суддів: Науменко І.М., Чус О.В.

секретар судового засідання: Ковзиков В.Ю.

представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1 представник ( дов. від 22.07.2017 р. )

від відповідача: представник в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат"

на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 21.09.2017 р. у справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Пріметалс Текнолоджіз Україна",

м. Київ

до Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат",

м. Кам'янське Дніпропетровської області

про стягнення 2 119 556,14 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Пріметалс Текнолоджіз Україна" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат" про стягнення 1 537 703,65 грн боргу за поставлений товар, 132 000,45 грн. 3 % річних, 449 852,04 грн пені.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 21.09.2017 р. ( суддя Воронько В. Д. ) у справі № 904/7325/17 позов задоволено частково - стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат" на користь Товариства з обмеженою "Пріметалс Текнолоджіз Україна" 1 537 703,65 грн. основного боргу за поставлений товар, 113 371,05 грн. 3% річних та 24 766,12 грн. витрат по сплаті судового збору. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, Публічне акціонерне товариство "Дніпровський металургійний комбінат" звернулося до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати рішення господарського суду Дніпропетровської області у справі № 904/7325/17 від 21.09.2017 р. в частині стягнення основної заборгованості та прийняти рішення, яким відмовити ТОВ «Пріметалс Текнолоджіз Україна» в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат» основної заборгованості в розмірі 1 537 703,65 грн., в частині стягнення 3 % річних з 05.08.2014 р. та в частині незадоволення клопотання про розстрочку виконання рішення та прийняти рішення, яким задовольнити розстрочку на 6 місяців.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги, Відповідач посилається на те, що при прийнятті судового рішення господарський суд безпідставно визнав правомірним збільшення розміру основної заборгованості з урахуванням курсу євро та можливість стягнення 3 % річних з 05.08.2014 р., оскільки договором про заміну сторони не визначена можливість перерахунку розміру основної заборгованості з урахуванням зміни курсу євро. Апелянт вважає, що збільшення розміру основної заборгованості до 1 537 703,65 грн. суперечить умовам договору про заміну сторони. Відповідно до п. 1.6 Договору про заміну сторони права та обов'язки Постачальника за Договором поставки у зобов'язаннях, у яких проводиться заміна сторони згідно з цим Договором, Новий постачальник набуває з моменту підписання цього договору. Тому Апелянт вважає, що висновок господарського суду, викладений в оскаржуваному рішення стосовно можливості стягнення 3 % річних з 05.08.2014 р. є необгрунтованим.

Також, Апелянт не погоджується з рішенням господарського суду в частині незадоволення клопотання про надання розстрочки виконання рішення. Подаючи господарському суду клопотання про розстрочку виконання рішення, Відповідач не мав на меті затягування оплати заборгованості а лише намагався врівноважити інтереси Позивача та інших кредиторів, а також інтересів держави, в частині своєчасної оплати Відповідачем податків та інших обов'язкових платежів, виконання соціальної функції. Отже, Відповідач вважає, що господарський суд не був позбавлений права самостійно визначитись із періодом розстрочки та розміром періодичних платежів і при цьому не вимагається згода сторін спору на надання розстрочки.

Від Скаржника надійшли додаткові пояснення до апеляційної скарги, в яких Відповідач просить суд: скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області у справі № 904/7325/17 від 21.09.2017 р. та прийняти нове рішення, яким відмовити в позовних вимогах в частині стягнення 709 347,35 грн. нарахувань на суму основної заборгованості із застосуванням курсу Євро до суми основного боргу за договором про заміну сторони у гарантійних та грошових зобов'язаннях. Скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області у справі № 904/7325/17 від 21.09.2017 р. в частині стягнення 3 % річних нарахованих за період з 05.08.2014 р. по 11.10.2015 р. включно, нараховані Позивачем за період до укладення договору про заміну сторони у гарантійних та грошових зобовязаннях, тобто до 12.10.2015 р. Скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області у справі № 904/7325/17 від 21.09.2017 р. в частині незадоволення клопотання про розстрочку виконання рішення та прийняти рішення, яким задовольнити розстрочку на 6 місяців.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення господарського суду Дніпропетровської області залишити без змін, оскільки вважає доводи апеляційної скарги необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Сторони Договору про заміну сторони у зобовязаннях в п. 1.4.1. визначили, що умови Договору поставки в часині грошових зобовязань зберігають свою дію та ніяким чином не обмежуються, а Апелянт, у свою чергу, зобовязаний виконати усі свої грошові зобовязання, що випливають за Договором поставки, перед Позивачем.

Відповідач зазначає, що Апелянт визначає момент виникнення права Позивача на стягнення 3% річних моментом набрання сили Договором про заміну сторони. Однак, таке твердження не є правильним, оскільки воно суперечить п. 3.2. Договору про заміну сторони, який визначає і момент з якого договір набрав сили і момент застосування його умов до відповідних правовідносин. Таким чином, Договір про заміну сторони у зобовязанні має відсилочний пункт, який встановлює право Нового Постачальника ( Позивача ) на стягнення 3 % річних починаючи з 05.08.2014 р., у відповідності до умов Договору поставки.

Автоматичною системою документообігу для розгляду справи визначено суддю-доповідача ОСОБА_2 у складі колегії суддів: Євстигнеєва О.С., Чус О.В.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 12.10.2017 р. апеляційна скарга прийнята до провадження колегією суддів у складі: ОСОБА_2 ( головуючий ), суддів: Євстигнеєва О.С., Чус О.В. Розгляд справи призначено на 02.11.2017 р.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 02.11.2017 р. розгляд справи було відкладено на 30.11.2017 р.

Розпорядженням керівника апарату суду від 29.11.2017 р. призначено автоматичну зміну складу колегії суддів у справі, у звязку з перебуванням на лікарняному судді Євстигнеєва О.С.

Автоматичною системою документообігу для розгляду справи визначено суддю-доповідача ОСОБА_2 у складі колегії суддів: Науменка І.М., Чус О.В.

У судовому засіданні 30.11.2017 р. була оголошена вступна та резолютивна частини постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно зі ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до приписів ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона ( продавець ) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні ( покупцеві ), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим судом, 13.01.2014 р. між Публічним акціонерним товариством "Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф. Е. Дзержинського" ( Покупець ) та Дочірнім підприємством з 100 %-ою іноземною інвестицією "Сіменс Україна" ( правонаступником якого є Позивач, далі Постачальник ) було укладено Договір поставки № 14-0588-02/МТ14004, відповідно до п. 1.1 якого Постачальник зобов'язався поставити, а Покупець прийняти та оплатити продукцію, іменовану далі товар.

Кількість, номенклатура, ціна і терміни постачання товару визначені в специфікаціях, що додаються до договору і складають його невід'ємну частину ( п. 1.2 договору поставки ).

Згідно з п. 2.1 договору поставки ціна на товар встановлюється у національній валюті України - гривнях за одиницю, на умовах, обумовлених в специфікаціях, згідно з "Інкотермс. Офіційні правила тлумачення торгівельних термінів Міжнародної ОСОБА_3 ( редакція 2010 року ), (далі "Інкотермс 2010") і вказується в специфікаціях, що додаються до договору і складають його невід'ємну частину.

Враховуючи, що ціна товару, що поставляється, включає імпортну складову, керуючись ст. ст. 524, 533 ЦК України, сторони домовилися визначити еквівалент грошового зобов'язання за товар по договору ( специфікація 1 ) з ПДВ в іноземній валюті євро ( EUR ) по курсу, встановленому Національним Банком України на 08.11.2013 р. - 10,682645 грн. за 1 Євро, у розмірі 2 235,44 Євро. Такий еквівалент грошового зобов'язання буде узгоджуватися сторонами для кожної наступної специфікації окремо і за договором в цілому ( п. 2.4 договору поставки ).

Беручи до уваги, що відповідно до п. 2.4 договору сторони узгодили, що у специфікаціях до договору буде визначено еквівалент грошового зобов'язання у іноземній валюті, суми, що підлягають сплаті за договором ( специфікацією ) у гривнях, розраховуються Покупцем самостійно, виходячи з еквіваленту грошового зобов'язання (його частини) у іноземній валюті та курсу євро до гривні, що встановлений Національним банком України на день, що передує дню оплати, якщо інше не передбачено специфікацією ( п. 2.5 договору поставки ).

За умовами п. 3.2 договору поставки датою поставки вважається дата отримання товару, зазначена Покупцем в товаротранспортній накладній та/або видатковій накладній, надалі товаросупровідних накладних.

Відповідно до п. 4.1 договору поставки розрахунки за цим договором здійснюються в гривнях.

П. 4.2 договору поставки передбачено, що розрахунки за поставлений товар здійснюються шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника в порядку, зазначеному в специфікаціях. У випадку, якщо умовами оплати передбачена передоплата, Постачальник зобов'язаний надати оригінал рахунку на передоплату.

П. 13.4 договору поставки визначено термін дії даного договору - з моменту підписання по 31.12.2014 р., а у частині гарантійних зобов'язань та грошових розрахунків, у тому числі, сплати штрафних санкцій - до їх виконання сторонами належним чином.

Ст. 193 ГК України, визначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону та інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

28.07.2014 р. на виконання умов договору Постачальник поставив Покупцю товар, а саме - стенд продувки аргоном к. НОМЕР_1 ( № 184.SE.3287-F2000/FPA001 ) на суму 928 356,30 грн. ( з ПДВ ), що підтверджується накладною № НОМЕР_2, копія якої міститься у матеріалах справи ( а. с. 23, 50 ).

Ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, у тому числі, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Приписами ст. 513 цього Кодексу встановлено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до ч. 1 ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

В подальшому, 12.10.2015 р. між Відповідачем, як Покупцем, Дочірнім підприємством з 100%-ою іноземною інвестицією "Сіменс Україна", як Постачальником, та Позивачем, як Новим постачальником, було укладено Договір про заміну сторони у гарантійних та грошових зобов'язаннях за договором № 14-0588-02/МТ14004 від 13.01.2014 р. (далі - договір про заміну сторони), відповідно до п. 1.1.2 якого за згодою Покупця Постачальник передає Новому постачальнику всі права та зобов'язання за договором поставки; Новий постачальник приймає на себе всі права та зобов'язання за цим договором та договором поставки; Новий постачальник на момент підписання цього договору підтверджує, що є ознайомлений з умовами договору поставки, не має будь-яких заперечень проти цих умов і зобов'язується виконувати їх у суворій відповідності до договору поставки.

Покупець не заперечує проти переведення Постачальником боргу за договором поставки Новому постачальнику і відступлення останньому права вимоги до Покупця за договором поставки. Новий постачальник приймає на себе зобов'язання перед Покупцем щодо виконання договору поставки ( п. 1.1.3 договору про заміну сторони ).

П. 1.2 договору про заміну сторони передбачено, що згідно договору поставки, який було укладено між Дочірнім підприємством з 100 %-ою іноземною інвестицією "Сіменс Україна" як Постачальником і Публічним акціонерним товариством "Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е. Дзержинського" як Покупцем, сторони підтверджують наступне: на момент укладення цього договору Постачальником поставлено та прийнято Покупцем наступний товар, на який згідно умов договору поставки та відповідних специфікацій встановлено нижченаведені гарантійні терміни, що не сплинули на момент укладення цього договору: - за специфікацією № 2 від 27.03.2014 р., гарантійний термін 18 місяців, що спливає 26.01.2016 р. ( п. 1.2.1 договору про заміну сторони ); на момент укладення цього договору покупець має таку заборгованість перед постачальником за товар, що було поставлено постачальником у період до дня укладення цього договору та за який ще не сплачено Покупцем на момент його укладення: за специфікацією № 2 від 27.03.2014 р. ( додаткова угода № 1 до договору № 14-0588-02/МТ14004 від 13.01.2014 р.) - товар поставлений 28.07.2014 р. згідно із накладною № НОМЕР_2 від 28.07.2014 р. та рахунком № НОМЕР_3 від 28.07.2014 р. у сумі 828 356,30 грн., у тому числі ПДВ у розмірі 138 059,38 грн., що дорівнює еквіваленту 52 162,10 євро разом з ПДВ з урахуванням одержаних оплат: 26.09.2014 р. 50 000,00 грн., що дорівнює еквіваленту 3 046,99 євро за курсом НБУ 1 євро = 16,409658 грн. станом на 26.09.2014 р., та 30.09.2014 р. 50 000,00 грн., що дорівнює еквіваленту 3 040,11 євро за курсом НБУ 1 євро = 16,446760 грн. станом на 30.09.2014 р. ( п. 1.2.2 договору про заміну сторони ); відповідно до п. 5.2 специфікації до договору поставки зазначеної у п. 1.2.2 цього договору, Покупець зобов'язався сплатити за поставлений товар упродовж 5 банківських днів дати поставки такого товару; таким чином, строк виконання відповідних грошових зобов'язань покупця перед постачальником, що зазначені у п. 1.2.2 цього договору, наступив 04.08.2014 р. ( п. 1.2.3 договору про заміну сторони ).

У п. 1.4 договору про заміну сторони за взаємною згодою узгодили проведення заміни сторони у грошових зобов'язаннях за договором поставки, що зазначені у п. 1.2.2 цієї додаткової, а саме: Постачальник відступає Новому постачальнику права вимоги до Покупця у частині грошових зобов'язань, що визначені у п. 1.2.2 цього договору та передає Новому постачальнику усі права та обов'язки за договором поставки, що випливають із зазначеного права вимоги; Покупець не заперечує проти такого відступлення та зобов'язується виконати свої зобов'язання щодо сплати за поставлений товар, зазначені у п.п. 1.2.2, 1.2.3 цього договору, перед новим постачальником у відповідності до умов договору поставки ( п 1.4.1 договору про заміну сторони ); Покупець підтверджує, що на момент підписання цього договору не має і не матиме в майбутньому до Постачальника претензій ( позовів ) майнового та немайнового характеру в зв'язку або внаслідок договору поставки ( п 1.4.2 договору про заміну сторони ); права та обов'язки постачальника за договором поставки у зобов'язаннях, у яких проводиться заміна сторони згідно із цим договором, новий постачальник набуває з моменту підписання цього договору ( п 1.4.3 договору про заміну сторони ).

Відповідно до п. 2.3 договору про заміну сторони Новий постачальник та Покупець зобов'язалися належним чином виконувати свої зобов'язання за договором поставки, у яких проводиться заміна сторони згідно із цим договором.

П. 2.4 договору про заміну сторони передбачено, що у зв'язку із заміною сторони у договорі поставки згідно із розділом 1 цього договору, включаючи заміну сторони у грошових зобов'язаннях згідно із п. 1.4 ( 1.4.1 ) цього договору, Новий постачальник зобов'язується сплатити Постачальнику загальну суму боргу Покупця перед Постачальником у розмірі суми 828 356,30 грн, у тому числі ПДВ у розмірі 138059,38 грн, що зазначена у п. 1.2.2 цього договору, шляхом банківського переказу на рахунок постачальника, вказаний у цьому договорі (розділ 4), у строк 30 днів з моменту підписання цього договору сторонами.

Згідно з п. 3.1 договору про заміну сторони умови договору поставки зберігають свою повну силу в частині, що не суперечить умовам цього договору.

У п. 3.2 договору про заміну сторони, керуючись ч. 7 ст. 180 ГК України та ч. 3 ст. 631 ЦК України, узгодили, що цей договір вступає в силу з моменту його укладення/підписання уповноваженими представниками сторін, а його умови застосовуються до правовідносин між сторонами, які виникли з 01.12.2014 р.

Отже, як вірно встановив суд першої інстанції, виходячи зі змісту вищенаведених положень ЦК України та умов договору про заміну сторони, Позивач з 12.10.2015 р. набув права вимоги до Відповідача за договором поставки в частині стягнення заборгованості за поставлений товар за накладною № НОМЕР_2 від 28.07.2014 р. у сумі 828 356,30 грн., у тому числі ПДВ у розмірі 138 059,38 грн., що дорівнює еквіваленту 52 162,10 євро разом з ПДВ.

Позивач стверджує, що Відповідач свої зобов'язання за договором поставки відповідно до п. 1.2.2 договору про заміну сторони не виконав, чим порушив умови цього договору та норми чинного законодавства України.

21.06.2017 р. Позивачем на адресу Відповідача була направлена претензія № ИСХ 168 МТ від 16.06.2017 р. з вимогою про погашення заборгованості, про що свідчать наявні у матеріалах справи копії накладної служби кур'єрської доставки ТММ Експрес та опис вантажного відправлення ( а. с. 15, 16 ).

Вказану претензію, Відповідачем було отримано 23.06.2017 р., проте на день подання даного позову до суду жодних дій щодо виконання грошових зобов'язань перед Позивачем здійснено не було.

З огляду на порушення Відповідачем умов договору поставки в частині оплати вартості отриманого ним товару, умови договору про заміну сторони та ненадання ним на момент розгляду справи доказів погашення заборгованості перед Позивачем, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення 1 537 703,65 грн. суми основного боргу, що є еквівалентом залишку заборгованості за товар у розмірі 52 162,10 євро за курсом НБУ станом на 06.06.2017 р. ( 1 євро = 29,479328 грн ).

Приписами ст. 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 цього Кодексу передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

У відповідності до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

П. 8.4 договору поставки передбачено, що за прострочення грошового зобов'язання щодо сплати поставленого товару Покупець сплатить Постачальнику суму боргу, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочки, 3 % річних від простроченої суми, та пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожний день прострочення платежу.

Позивач заявив до стягнення з Відповідача пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ в сумі 449 852,04 грн., нараховану на заборгованість по оплаті товару за період з 06.06.2016 р. по 06.06.2017 р.

За приписами п. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Зважаючи на строки оплати товару, передбачені умовами договору поставки та визначені у п. 1.2.3 договору про заміну сторони, суд першої інстанції дійшов висновку, що шестимісячний строк для нарахування пені від дня, коли мало бути виконано зобов'язання по оплаті товару, поставленого Відповідачу за накладною № НОМЕР_2 від 28.07.2014 р., сплинув до моменту звернення позивача до суду з даним позовом. У зв'язку з чим, обґрунтовано відмовив в задоволені позовних вимог в частині стягнення пені в сумі 449 852,04 грн. та заяви Відповідача про застосування строку позовної давності задоволенню, за відсутністю підстав для задоволення позову в цій частині.

Позивач також нарахував та просив стягнути з Відповідача крім суми основного боргу, пені, також суму 3 % річних за загальний період з 05.08.2014 р. по 06.06.2017 р. складають 113 371,05 грн.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Тобто, у разі неналежного виконання боржником грошового зобов'язання виникають нові додаткові зобов'язання, які тягнуть за собою втрату матеріального характеру.

Перевіркою здійсненого Позивачем розрахунку 3 % річних за визначений ним період судом встановлено його обґрунтованість та арифметичну вірність.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що місцевий суд вмотивовано, правильно застосувавши норми матеріального права, частково задовольнив позовні вимоги Позивача, стягнувши з Відповідача за поставлений товар у сумі 1 537 703,65 грн. та 3% річних у сумі 113 371,05 грн. , з відмовою в частині стягнення пені в сумі 449 852,04 грн.

Що ж до клопотання Відповідача про надання розстрочки виконання рішення суду на 6 місяців, в задоволені якого було відмовлено судом першої інстанції, то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до ст. 115 ГПК України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України частиною національного законодавства України є Конвенція про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікована Верховною Радою України ( Закон України від 17.07.1997 р. № 475/97-ВР ). Юрисдикція Європейського суду з прав людини є обов'язковою в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції.

Суд бере до уваги те, що п. 1 ст. 6 §1 Конвенції гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд". Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося, на шкоду одній із сторін.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 р. по справі "Шмалько проти України" (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей ст. 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід'ємна частина "судового розгляду".

За змістом п. 6 ст. 83 ГПК господарський суд, приймаючи рішення, має право відстрочити або розстрочити виконання рішення.

П. 7.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" від 17.10.2012 р. № 9 (зі змінами та доовненнями) встановлено, що підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 ГПК, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

В зв'язку з тим, що розстрочка подовжує період відновлення порушеного права стягувача, при її наданні, суди в цілях вирішення питання про можливість її надання, а також визначення строку подовження виконання рішення суду, повинні враховувати закріплені в нормах матеріального права, і перш за все у Європейській конвенції про захист прав людини та основних свобод, що є частиною національного законодавства, допустимі межі надання відстрочки виконання судового рішення.

Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини, несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, розстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, згідно якої "кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру..", а у системному розумінні даної норми та національного закону, суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах, шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале невиконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин справи. Крім того, довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв'язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого невиконання.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що межі виправданої затримки виконання рішення суду залежить, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом.

Стосовно системності виконання Європейський суд підкреслює, що присудження грошових коштів не надає пом'якшення у виконавчому провадженні, а отже сама можливість надання розстрочки виконання судового акту повинна носити виключний характер.

Із підстав, умов та меж надання розстрочки виконання судового рішення слідує, що безпідставне надання відстрочки без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.

Питання щодо надання розстрочки виконання рішення суду повинно вирішуватися господарськими судами із дотриманням балансу інтересів сторін, які приймають участь у справі. Таким чином, необхідною умовою задоволення заяви про надання розстрочки виконання рішення суду є з'ясування факту дотримання балансу інтересів сторін, господарські суди повинні досліджувати та оцінювати як доводи позивача так і заперечення відповідача, а також дотримуватися розумно встановленого строку розстрочки.

Звертаючись до господарського суду із клопотанням про надання розстрочки виконання рішення на 6 місяців, Відповідач просив господарський суд скористатись правом, наданим йому ст. 83 ГПК України, мотивуючи свою позицію збитковістю підприємства, з посиланням на звіти про фінансовий стан за 2016 рік та 1 півріччя 2017 року, накази по підприємству про введення режиму простою та виведення із режиму простою, які свідчать, про те, що протягом квітня - серпня 2017 року підприємство припинило господарську діяльність у зв'язку із браком коштів.

Відповідно до ст. ст. 42, 44 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку, а принципами підприємницької діяльності є комерційний розрахунок та власний комерційний ризик.

Тому посилання Відповідача на тяжкий фінансовий стан підприємства - не приймається судом апеляційної інстанції, оскільки даний факт є результатом господарської діяльності заявника, і ні в якому разі не склався внаслідок надзвичайних обставин, та не може бути прийнятий в якості доказів для задоволення заяви про розстрочку виконання рішення.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 у справі «Чіжов проти України» (заява № 6962/02) зазначено, що позитивним обов'язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантій, які закріплені в параграфі 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини «державний орган або інша юридична особа не може посилатися на відсутність коштів, щоб не виплачувати борг, підтверджений судовим рішенням. У такому випадку не може прийняти аргумент Уряду, що визначає таку відсутність як «виняткові обставини» (див. § 40 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Півень проти України» від 29.06.2004).

При цьому, Європейський суд з прав людини допускає, що «затримки у виконанні рішення можуть бути обґрунтовані за окремих обставин, проте державні органи не можуть довільно посилатись на відсутність коштів як на вибачення за невиплату боргу за рішенням, а затримки не можуть бути такими, що зводять нанівець право, що захищається пунктом 1 статті 6 Конвенції» (див. § 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бакай та інші проти України» від 09.11.2004 р. ).

Тобто, в будь-якому випадку відсутність коштів, тяжкий фінансовий стан боржника не є винятковими обставинами, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим та не є підставою для розстрочки виконання рішення.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, обґрунтовано відмовляючи в задоволені клопотання Відповідача про надання розстрочки виконання рішення суду, врахував міжнародно-правові норми захисту порушених прав та вимоги національного законодавств, а також факт дотримання балансу інтересів сторін.

З огляду на наведене, викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні підстави для скасування рішення місцевого господарського суду.

Керуючись ст. ст. 101-103, 105 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 21.09.2017 р. у справі № 904/7325/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Постанова складена у повному обсязі 01.12.2017 року

Головуючий суддя І.М. Кощеєв

Суддя І.М. Науменко

Суддя О.В. Чус