ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
УХВАЛА

"28" листопада 2017 р.Справа № 922/3661/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Добрелі Н.С.

при секретарі судового засідання Сланова М.Ю.

розглянувши матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сільськогосподарське підприємство ОСОБА_1", с. Картамиш
до Публічного акціонерного товариства "Мегабанк" м. Харків
про визнання недійсним договору
за участю представників сторін:

позивача - не з`явився;

відповідача - ОСОБА_2, за довіреністю № 13-329-17д від 27.02.2017 року;

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Сільськогосподарське підприємство "ОСОБА_1 господар" звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "Мегабанк" про визнання недійсним договору застави рухомого майна № 17/2014-АМК-UAN-З від 27.11.2014 року, укладений між ТОВ "Сільськогосподарське підприємство "ОСОБА_1 господар" та ПАТ "Мегабанк" посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3, за реєстровим номером 308. Судові витрати позивач просить суд покласти на відповідача.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 01.11.2017 року було прийнято вказану позовну заяву, порушено провадження у справі та призначено її розгляд на 20.11.2017 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 20.11.2017 року представник відповідача надав клопотання про припинення провадження у справі (вх. № 38182), в якому просить суд припинити провадження у справі, оскільки п. 9.1 договору сторонами було передбачено третейське застереження, згідно якого спори, що виникають за цим договором між сторонами підвідомчі третейському суду.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 20.11.2017 року представник позивача надав заяву про зупинення провадження у справі (вх. № 37981), в якій просив суд зупинити провадження у справі № 922/3661/17 до вирішення справи № 922/3728/17.

В судовому засіданні 20.11.2017 року було оголошено перерву до 28.11.2017 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 28.11.2017 року представник позивача надав клопотання про відкладення розгляду справи (вх. № 39497).

Через канцелярію господарського суду Харківської області 28.11.2017 року представник позивача надав письмові пояснення (вх. № 39496).

Представник позивача в судове засідання 28.11.2017 року не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить відмітка в протоколі судового засідання від 20.11.2017 року.

Суд, розглянувши клопотання відповідача про припинення провадження у справі, зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач в обґрунтування поданого клопотання посилається на те, що п. 9.1 договору застави передбачено третейське застереження відповідно до якого всі спори, що виникають за цим договором між сторонами, підвідомчі третейським судам та не заборонені чинним законодавством України на момент підписання цього договору, розглядаються Постійно діючим Третейським судом при Асоціації «Слобожанська Перспектива» у відповідності з його Регламентом. Сторони погоджуються, що розгляд спорів у Третейському суді буде здійснюватись одноособово. Сторони доручають Голові Третейського суду призначити третейського суддю зі списку суддів Третейського суду. Сторони ознайомлені з Регламентом Третейського суду.

Позивач в свою чергу проти даного клопотання заперечує та просить суд розглянути справу по суті позовних вимог.

Відповідно до ч. 5 ст. 80 ГПК України, господарський суд припиняє провадження у справі, в разі якщо сторони уклали угоду про передачу даного спору на вирішення третейського суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України "Про третейські суди" спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

В рішенні Конституційного Суду України від 10.01.2008 року № 1-рп/2008 у справі № 1-3/2008 (справа про завдання третейського суду) зазначено, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (ст. 12 ГПК України), ст. 6 Закону України "Про третейські суди"). Гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч. 5 ст. 55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч. 2 ст. 22, ст. 64 Конституції України).

Таким чином, Конституцією України гарантовано право на судовий захист зі сторони держави.

В ч. 1 ст. 8 Закону України "Про судоустрій і статус судів" передбачено, що ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

При цьому, Закон України "Про третейські суди" передбачає виключно право, а не обовязок сторін на звернення до цього суду. Окрім того, необхідна наявність волі обох сторін для виникнення у третейського суду підстав для розгляду спору по суті. При відсутності волі, в даному випадку, позивача, на звернення до третейського суду, чинне законодавство України жодним чином не позбавляє його права на звернення до господарського суду.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України юридичним особам та субєктам підприємницької діяльності гарантовано право звернення до господарського суду згідно із встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Відтак, звернення за вирішенням спору до третейського суду є правом особи, яка самостійно на свій розсуд обирає способи захисту порушених або оспорюваних інтересів.

Третейське застереження є обов'язковою і головною умовою звернення особи з позовом до третейського суду, проте її наявність не свідчить про обов'язок особи у разі виникнення спору звертатись за його вирішенням лише до третейського суду, не тягне за собою позбавлення права особи на звернення за захистом своїх прав та інтересів з позовом до суду загальної юрисдикції.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 10.02.2016р. у справі № 910/16939/15 .

Рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002 визначено, що ч. 2 ст. 124 Конституції України передбачає право юридичної особи на захист судом своїх прав, установлює юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати свої права будь-якими не забороненими законом засобами. Кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом спосіб захисту прав, у тому числі судовий захист. Субєкти правовідносин, у тому числі юридичні особи, у разі виникнення спору можуть звертатися до суду за його вирішенням. Юридичні особи мають право на звернення до суду за захистом своїх прав безпосередньо на підставі Конституції України. Держава має забезпечувати захист прав усіх субєктів правовідносин, у тому числі в судовому порядку. Право юридичної особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з ч. 2 ст. 12 ГПК підвідомчий господарським судам спір може бути передано сторонами на вирішення третейського суду (арбітражу), крім спорів про визнання недійсними актів, а також спорів, що виникають при укладанні, зміні, розірванні та виконанні господарських договорів, повязаних із задоволенням державних потреб, та спорів, передбачених п. 4 ч. 1 цієї статті.

Водночас відповідно до положень ч. 2 ст. 124 Конституції України, ст. ст. 7, 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ч. 1 ст. 16 ЦК, ч. 3 ст. 1 ГПК юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі; ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом; кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; угода про відмову від права на звернення до господарського суду є недійсною.

Тобто третейська угода про передання спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав. У звязку з викладеним у сторін існує виключно правова можливість, а не обовязок звертатися до третейського суду. При цьому обмеження права звернення до господарського суду не допускається.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 18.10.2017 року по справі № 3-133гс17.

Крім того, суд звертає увагу, що Вищий господарський суд України у своїй постанові від 20.10. 2015 р. у справі № 904/3608/15 вказав, що Закон України "Про третейські суди" передбачає виключно право, а не обов'язок сторін на звернення до цього суду. Окрім того, необхідна наявність волі обох сторін для виникнення у третейського суду підстав для розгляду господарського спору по суті. За умов відсутності у позивача волевиявлення на звернення до третейського суду чинне законодавство України жодним чином не позбавляє його конституційного права на звернення до господарського суду, чим позивач правомірно скористався.

Вищенаведеної правової позиції також дотримується Вищий господарський суд України при здійсненні касаційного перегляду судових рішень у справах, пов'язаних із застосуванням третейського застереження при виникненні господарського спору (постанови ВГСУ від 11.02.2014 у справі №914/1576/13 та від 02.08.2010 у справі №2/235-09(18/181-09) ).

Щодо посилань відповідача на постанову Верховного суду України від 21.02.2011 року по справі № 3-6сг11, суд зазначає наступне.

Як вбачається із вищезазначеної постанови, Верховним судом України не було переглянуто справу з підставі неоднакового застосування норм матеріального права, а зазначено про те, що прийняті касаційним судом рішення у справах свідчтать про розбіжності у застосуванні норм процесуального права якими регулюються питання підвідомчості справ, у зв`язку з чим посилання відповідача на відповідну постанову, як на правову позицію Верховного суду України щодо припинення провадження у справі на підставі п. 5 ст. 80 ГПК України, у зв`язку з наявністю третейського застереження є безпідставними.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що право на звернення до суду за захистом своїх прав передбачене Конституцією України, не може бути заперечене, а розгляд спору в третейському суді все ж таки є правом сторін та реалізується шляхом взаємного погодження вказаного питання між сторонами, однак у разі, коли між сторонами у договорі передбачене третейське застереження, але одна із сторін заперечує проти нього, то прерогатива має бути віддана відстоюванню права на захист своїх інтересів в судовому порядку відповідним господарським судом.

У зв`язку з наведеним, суд відмовляє в задоволенні клопотання відповідача про припинення провадження у справі на підставі п. 5 ст. 80 ГПК України.

Суд, розглянувши клопотання представника позивача про зупинення провадження у справі, зазначає наступне.

Згідно ч.1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядалися іншим судом.

Відповідно до п.3.16. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" №18 від 26.12.2011р., роз`яснено, що пов'язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (частини друга - четверта статті 35 Господарського процесуального кодексу України).

Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв'язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов'язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

В даному випадку, в обґрунтування поданого клопотання, позивач посилається на те, що в провадженні судді господарського суду Харківської області Сальнікової Г.І. перебуває справа № 922/3728/17 за позовом ТОВ "Сільськогосподарське підприємство "ОСОБА_1 господар" до ПАТ "Мегабанк" про визнання недійсним Генерального договору на здійснення кредитних операцій № ГД-17/2014.

Таким чином, позивач зазначає про те, що в разі визнання недійсним основного зобов`язання, тобто Генерального договору на здійснення кредитних операцій № ГД-17/2014, вплине на розгляд даної справи, оскільки її предметом є визнання недійсним договору застави, укладеного на підставі Генерального договору.

Проте суд не погоджується з даними твердженнями позивача з огляду на наступне.

По-перше, предметом розгляду даної справи є визнання недійсним договору застави рухомого майна № 14/2014АМК-UAN-З від 27.11.2014 року, укладений між ТОВ "Сільськогосподарське підприємство "ОСОБА_1 господар" та ПАТ "Мегабанк" посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3, за реєстровим номером 308, в той час як предметом розгляду справи № 922/3728/17 є визнання недійсним Генерального договору на здійснення кредитних операцій № ГД-17/2014, укладеного між ТОВ "Сільськогосподарське підприємство "ОСОБА_1 господар" та ПАТ "Мегабанк".

Тобто в даному випадку предмети розгляду справи № 922/3661/17 та справи № 922/3728/17 є різними.

По-друге, позивачем не надано доказів того, що обставини, які можуть бути встановлені по справі № 922/3728/17, не можуть бути встановлені судом самостійно в рамках розгляду справи № 922/3661/17.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні заяви позивача про зупинення провадження у справі.

Суд, розглянувши клопотання позивача про відкладення розгляду справи, зазначає наступне.

В обґрунтування поданого клопотання позивач посилається на необхідність участі представника позивача 28.11.2017 року о 10:00 у розгляді справи № 2/1219-2017 Постійно діючим третейським судом при Асоціації "Слобожанська перспектива".

Суд зазначає, що згідно ч.3 ст. 22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи. Подача клопотань спрямованих на штучне затягування судового процесу, суперечить, зокрема, вимогам статті 6 Конвенції про захист праві людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

Клопотання позивача є необґрунтованим і таким, що не відповідає принципу добросовісності в користуванні процесуальними правами. До клопотання не додано жодного доказу, який би підтверджував, що саме особисто представник ОСОБА_4 задіяний у відповідній справі і ніхто інший зі штату ТОВ "СГ Добрий господар" не в змозі захищати права товариства у відповідному процесі. В клопотанні жодним чином не пояснюється з яких підстав представником позивача віддана перевага іншому судовому засіданню всупереч засіданню у даній справі, про яке він був повідомлений завчасно.

Крім того, суд відмовляючи в задоволенні цього клопотання і вважаючи неповажними причини неявки представника позивача у судове засідання, керується ч. 1 ст. 28 ГПК України. Згідно її положень справи юридичних осіб в господарському суді ведуть їх органи, що діють у межах повноважень, наданих їм законодавством та установчими документами, через свого представника. Причини неявки керівника позивача в судове засідання позивачем суду не повідомлені.

Враховуючи вищенаведене, суд відмовляє в задоволенні клопотання позивача про відкладення розгляду справи.

Згідно ст. 77 ГПК України господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. При цьому зі змісту норми цієї статті вбачається, що питання про те, що певні обставини перешкоджають розгляду справи, вирішується судом залежно від конкретних обставин справи. Так, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з'явилися в судове засідання, а суд уважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті.

Приймаючи до уваги неявку у судове засідання представника позивача та враховуючи принцип змагальності сторін та те, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, а також неподання сторонами витребуваних судом документів, суд дійшов висновку про відкладення розгляду справи на інший день.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 22, 77, 79, 86 ГПК України, суд -

УХВАЛИВ:

1.В задоволенні клопотання (вх. № 38172) відповідача про припинення провадження у справі - відмовити.

2. В задоволенні заяви (вх. № 37981) позивача про зупинення провадження у справі - відмовити

3. В задоволенні клопотання (вх. № 39497) позивача про відкладення розгляду справи - відмовити.

4. Розгляд справи відкласти на "11" грудня 2017 р. о 10:30

5. Сторонам, виконати вимоги ухвали суду про порушення провадження у справі від 01.11.2017 року.

Витребувані судом документи надати до суду за три дні до судового засідання.

6. Попередити сторони, що у разі неявки їх представників у судове засідання та ненадання витребуваних судом документів, суд має право розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Про неможливість прибуття представників сторін в судове засідання обов'язково письмово повідомити суд.

Суддя ОСОБА_5
922/3661/17