ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" листопада 2017 р. Справа № 917/1143/17

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Білецька А.М., суддя Гребенюк Н. В., суддя Медуниця О.Є.

при секретарі Бєлкіній О.М.

за участю представників:

позивача: Лисенко С.Ю. (дов. б/н від 13.07.17)

відповідача: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Костюка Дмитра Дмитровича, м. Горішні Плавні, Полтавська область (вх. №3274 П/3) на рішення господарського суду Полтавської області від 06.10.17 у справі № 917/1143/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропром-М", м. Дніпро

до Фізичної особи-підприємця Костюка Дмитра Дмитровича, м. Горішні Плавні, Полтавська область

про стягнення 225 000,00 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 06.10.2017 у справі № 917/1143/17 (Ціленко В.А.) позов задоволено. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Костюка Дмитра Дмитровича на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропром-М" борг у сумі 225 000,00 грн. за оренду транспортних засобів та 3 375,00 грн. судового збору.

Відповідач звернувся з апеляційною скаргою на рішення господарського суду Полтавської області від 06.10.2017 у справі № 917/1143/17, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. Судові витрати відповідач просить покласти на позивача.

Апеляційна скарга мотивована відсутністю підстав для виконання зобов'язань по оплаті орендної плати, оскільки відповідач вважає, що строк виконання такого зобов'язання не визначений умовами договору. Відповідач зазначає, що договір не містить умов щодо необхідності укладання актів про надання послуг; позивачем не направлялася до відповідача вимога про необхідність оплати орендної плати за договором.

Крім того, відповідач посилається на те, що судом першої інстанції всупереч нормам ст. 60 ГПК України було повернуто зустрічну позовну заяву, в зв'язку з чим відповідач також вважає рішення господарського суду Полтавської області від 06.10.2017 у справі № 917/1143/17 неправомірним та таким, що підлягає скасуванню.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу з доводами апеляційної скарги не погоджується, вважає їх безпідставними, а рішення законним та обґрунтованим. Позивач вказує на те, що строк оплати за надані послуги чітко регламентований п. 3.2 договору, а відсутність в договорі умови щодо укладання актів про надання послуг ніяким чином не впливає на виконання зобов'язань за договором.

Відповідач 20.11.20174 надіслав до суду електронною поштою лист з клопотанням про відкладення розгляду справи.

Згідно з п. 3.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.11 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» неявка у судове засідання однієї із сторін, належним чином повідомленої про час та місце цього засідання, не перешкоджає такому переходові до розгляду позовних вимог, якщо у господарського суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, передбачені ч. 1 ст. 77 ГПК України.

Враховуючи те, що судом першої інстанції були створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, та виходячи з того, що явка сторін не визнавалася обов'язковою судом, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статті 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, колегія суддів вважає можливим розглянути справу по суті в судовому засіданні 20.11.2017 року за відсутності представника відповідача, з огляду на достатність доказів та документів, які знаходяться в матеріалах справи.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі доводи відповідача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 ГПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Як свідчать матеріали справи, 12.12.2016 між сторонами у справі укладено договір оренди транспортних засобів №1212, відповідно до умов якого Товариство з обмеженою відповідальністю "Дніпропром-М" зобов'язалося у порядку та на умовах визначених договором передати в строкове платне користування дві одиниці вантажних автомобілів, а Фізична особа - підприємець Костюк Дмитро Дмитрович прийняти автомобілі, використати для перевезення сипучих вантажів та сплатити орендну плату.

Звертаючись до господарського суду, позивач зазначив про те, що свої зобов'язання за договором він виконав, надавши відповідачу транспортні засоби, що підтверджується актом приймання-передачі транспортних засобів від 12.12.2016, актами надання послуг № 351 від 31.12.16, № 40 від 31.03.2017, № 51 від 30.04.2017 на загальну суму 260 000,00 грн., які підписані сторонами.

Відповідно до п. 3.2 договору відповідач зобов'язався сплачувати орендну плату авансом до 10 числа поточного місяця 50% суми, а наступні 50% до 20 числа поточного місяця.

Проте, відповідач за надані послуги розрахувався частково в сумі 35 000,00 грн., в зв'язку з чим у відповідача утворилась заборгованість за договором № 1212 від 12.12.2016 в сумі 225 000,00 грн.

Вказані обставини стали підставою звернення позивача до господарського суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що факт передання в строкове користування Фізичній особі - підприємцю Костюку Дмитру Дмитровичу транспортних засобів за договором підтверджується актом приймання-передачі транспортних засобів від 12.12.2016, пунктами 3.1, 3.2 договору сторони обумовили порядок розрахунків, а наданими позивачем доказами (актами про надання послуг) підтверджується заборгованість відповідача в сумі 225 000,00 грн., яка відповідачем не спростована. В зв'язку з чим суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість та правомірність позовних вимог про стягнення з відповідача боргу в сумі 225 000,00 грн., який виник внаслідок невиконання грошового зобов'язання щодо оплати за оренду транспортних засобів на підставі договору.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами у справі склалися відносини за договором оренди транспортних засобів № 1212 від 12.12.2016, відповідно до умов якого позивач, як орендодавець зобов'язався передати орендареві в строкове, на строк до 31.12.2017 року, у платне користування дві одиниці вантажних автомобілів:

1) КрАЗ 65055-02, державний номер АЕ 4426 АР;

2) КрАЗ 65055-02, державний номер АЕ 1392 СО,

а орендар зобов'язався прийняти названі транспортні засоби та використовувати їх виключно з метою перевезення сипучих вантажів, а також сплачувати орендодавцеві орендну плату.

Дослідивши умови договору, колегія суддів констатує, що договір оренди транспортних засобів №1212 від 12.12.2016 відповідає вимогам, передбаченим нормами чинного законодавства щодо змісту та форми договору, містить всі необхідні істотні умови, у тому числі посилання щодо розміру, форми орендної плати, порядку, періодичності та способу внесення орендних платежів. Даний договір не розірваний сторонами та не визнаний недійсним в судовому порядку. Від імені відповідача договір підписаний особисто Костюк Д,Д. та скріплений печаткою.

В силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Факт передачі транспортних засобів підтверджується актом приймання - передачі транспортних засобів від 12.12.2016 року, який підписаний сторонами.

Крім того, позивач на підтвердження надання в оренду транспортних засобів та їх використання відповідачем посилається на акти надання послуг № 351 від 31.12.16 на суму 80 000,00 грн., № 40 від 31.03.2017 на суму 60 000,00 грн., № 51 від 30.04.2017 на суму 120 000,00 грн., які підписані сторонами.

Заперечення відповідач зводяться до того, що складання таких актів умовами договору не передбачено. Разом з цим, відповідач жодним чином не ставить під сумнів факт надання позивачем послуг за договором на суму 260 000,00 грн.

Колегія суддів приймає до уваги акти надання послуг в якості належних доказів на підтвердження певних обставин, в даному випадку надання позивачем послуг за договором та їх прийняття відповідачем в загальній сумі 260 000,00 грн. При цьому, факт наявності таких актів, які лише засвідчують факт надання послуг, жодним чином не впливають на умови договору, якими чітко визначений порядок, форма та періодичність внесення орендної плати.

Так, п.3.1 договору сторони погодили розмір орендної плати з індексацією у розмірі 60 000,00 грн. з ПДВ за один автомобіль на один місяць.

Пунктом 3.2. договору визначений строк та порядок сплати орендної плати, а саме: орендар сплачує орендну плату авансом шляхом перерахування відповідної суми коштів на поточний рахунок орендодавця в такий строк: до 10 числа поточного місяця 50% суми, наступні 50% до 20 числа поточного місяця.

Отже, наведені умови договору спростовують позицію відповідача про те, що строк та порядок виконання обов'язку щодо сплати орендної плати не визначений в договорі.

Як зазначає позивач та підтверджується матеріалами справи, відповідачем на користь позивача здійснено платіж 20.12.2016 на суму 15 000,00 грн. та 05.01.2017 платіж на суму 20 000,00 грн. (а.с. 18,19).

Таким чином, з урахуванням сплачених сум, загальна заборгованість відповідача за договором складає 225 000,00 грн.

Відповідно до ч. 1. ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Статями 526, 629 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Отже, оскільки факт надання позивачем послуг з оренди транспортних засобів та їх прийняття відповідачем за договором підтверджено матеріалами справи, у відповідності з вимогами чинного законодавства та умовами договору відповідач зобов'язаний сплатити позивачу обумовлену ціну.

Посилання відповідача на те, що позивачем не направлялася до відповідача вимога про необхідність оплати орендної плати за договором, а відтак відсутні правові підстави для звернення позивача до господарського суду, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки чинним законодавством України не передбачена заборона звертатись з позовом до суду у випадку порушень договірних зобов'язань контрагентом без попереднього пред'явлення претензії, навіть якщо такий обов'язок прямо передбачений договором, про що також зазначено Конституційним судом України у справі N 1-2/2002 від 09.07.2002 року.

Так, обов'язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб'єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

Таким чином, судом апеляційної інстанції встановлено, що у відповідача станом на день звернення позивача до суду з позовом утворилась заборгованість перед позивачем у розмірі 225 000,00 грн., яка відповідачем жодним чином не спростована, тому позовні вимоги є законними та обґрунтованими.

Відповідач в апеляційній скарзі посилається на те, що судом першої інстанції, за відсутності правових підстав, всупереч ст. 60 ГПК України було повернуто зустрічну позовну заяву, в зв'язку з чим відповідач вважає рішення господарського суду Полтавської області від 06.10.2017 року у справі № 917/1143/17 протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

З приводу наведених відповідачем доводів колегія суддів зазначає наступне.

Питання щодо подання зустрічного позову регламентоване статтею 60 ГПК України, яка закріплює право відповідача до початку розгляду господарським судом справи по суті подати до позивача зустрічний позов для спільного розгляду з первісним позовом. Зустрічний позов повинен бути взаємно пов'язаний з первісним.

Постанова Пленуму ВГСУ № 18 від 26.12. 2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", на яку також посилається відповідач, у п. 3.15. констатує, що право відповідача на подання зустрічного позову для спільного розгляду з первісним позовом також пов'язується з початком розгляду господарським судом справи по суті (підпункт 3.12 пункту 3 цієї постанови).

У разі подання зустрічного позову після початку розгляду справи по суті суддя відмовляє в його прийнятті на підставі пункту 1 частини першої статті 62 ГПК як такого, що поданий з порушенням припису частини першої статті 60 ГПК; при цьому не має значення, з яких причин (поважних чи неповажних) зустрічний позов не було подано до початку такого розгляду. У цьому разі відповідач не позбавлений можливості звернутися з новим позовом у загальному порядку.

Абзац третій підпункту 3.12 пункту 3 зазначеної постанови встановлює, що початок розгляду справи по суті має місце з того моменту, коли господарський суд після завершення підготовки справи до розгляду (стаття 65 ГПК) відкриття судового засідання, роз'яснення (за необхідності) сторонам та іншим учасникам судового процесу їх прав та обов'язків і розгляду інших клопотань і заяв (про відкладення розгляду справи, залучення до участі в ній інших осіб, витребування додаткових доказів тощо) переходить безпосередньо до розгляду позовних вимог, тобто до з'ясування у передбаченому ГПК порядку обставин справи та здійснення їх правової оцінки, про що зазначається в протоколі судового засідання. При цьому неявка у судове засідання сторін або однієї з сторін, за умови, що їх належним чином повідомлено про час і місце цього засідання, не перешкоджає такому переходові до розгляду позовних вимог, якщо у господарського суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, передбачені частиною першою статті 77 ГПК.

З матеріалів справи вбачається, що розгляд справи № 917/1143/17 по суті розпочався 03.08.2017, що підтверджується протоколом судового засідання від 03.08.2017 (а.с. 39).

У зв'язку з вищенаведеним, посилання відповідача про неправомірність повернення зустрічної позовної заяви, як на підставу для скасування рішення господарського суду Полтавської області від 06.10.2017 року у справі № 917/1143/17, є безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування відповідно до приписів статті 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

За таких обставин, відповідач ані під час вирішення спору у господарському суді Полтавської області, ані під час розгляду його апеляційної скарги не надав жодного належного матеріального доказу обґрунтованості та правомірності як своїх заперечень проти позову, так і висловлених у своїй апеляційній скарзі тверджень. Наведені ним в апеляційній скарзі доводи про порушення судом норм матеріального та процесуального права нічим не обґрунтовані та не узгоджуються з наявними у справі матеріалами. Його позиція не підтверджена належними та допустимими доказами. Тому, вказані вимоги відповідача, що зазначені в апеляційній скарзі, не підлягають задоволенню, а наведені на їх підтвердження доводи не можуть бути прийнятими до уваги колегією суддів в якості підстав для скасування прийнятого у даній справі рішення господарського суду Полтавської області від 06.10.2015 у справі № 917/1143/17.

На підставі викладеного та керуючись статтями ст. ст. 32-34, 43, 99, 101, пунктом 1 статтею 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Костюка Дмитра Дмитровича, м. Горішні Плавні, Полтавська область залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 06.10.2015 у справі № 917/1143/17 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Білецька А.М.

Суддя Гребенюк Н. В.

Суддя Медуниця О.Є.