ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" листопада 2017 р. Справа №922/1966/17

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Ільїн О.В., суддя Тихий П.В.,

при секретарі Довбиш А.Ю.,

за участю представників:

позивача ОСОБА_1, за довіреністю №14-21 від 10.02.2017 року;

відповідача ОСОБА_2, за довіреністю б/н від 01.09.2016 року;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача Кленівської сільської ради Богодухівського району Харківської області, с.Кленове, Богодухівський район, Харківська область, (вх.№26642Х/1-40) на рішення господарського суду Харківської області від 14.08.2017 року у справі №922/1966/17,

за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» в особі Філії «Центр метрології та газорозподільних систем ПАТ «Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», м.Київ,

до Кленівської сільської ради Богодухівського району Харківської області, с.Кленове, Богодухівський район, Харківська область,

про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 14.08.2017 року у справі №922/1966/17 (суддя Прохоров С.А.) позов задоволено повністю.

Стягнуто з Кленівської сільської ради Богодухівського району Харківської області на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» суму основного боргу в розмірі 943687,00 грн., 3% річних в сумі 85009,39 грн., інфляційні втрати в сумі 926487,11 грн., що загалом складає 1955183,50 грн.

Стягнуто з Кленівської сільської ради Богодухівського району Харківської області на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» в особі Філії «Центр метрології та газорозподільних систем» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» 29327,75 грн. судового збору.

Відповідач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 14.08.2017 року та прийняти нове судове рішення, яким у задоволені позову відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що має місце порушення норм процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, яке полягає у тому, що справу розглянуто за відсутності сторони відповідача, не повідомленої належним чином. Як вказує представник апелянта, відсутні документи та відомості про наявність будь-яких господарських правовідносин між позивачем та відповідачем; заперечує проти договору, зокрема щодо його укладення.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 05.09.2017 року апеляційну скаргу Кленівської сільської ради Богодухівського району Харківської області прийнято до провадження та призначено до розгляду.

03.10.2017 року від позивача через канцелярію суду надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№10128), в якому зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об'єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у звязку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвалою суду від 03.10.2017 року з метою забезпечення повного, всебічного та обєктивного вирішення спору, а також дотримання принципів судочинства, розгляд справи було відкладено та зобовязано сторони надати до суду письмові пояснення по справі та докази.

31.10.2017 року позивачем надано через канцелярію суду письмові пояснення (вх.№11001), в яких викладено позицію щодо порядку проведення розрахунку сум заявлених до стягнення в даній справі, а також надано пояснення щодо виконання сторонами пункту 2.3.16 договору №14/4736/12 від 20.09.2012 року і докази в обґрунтування та підтвердження пояснень, а саме копії листів №02-15/307 від 21.09.2012 року, №02-15/404 від 14.12.2012 року, 02-15/07 від 15.01.2013 року, звіт та довідку про використання коштів. Вказані пояснення та документи долучено до матеріалів справи.

31.10.2017 року відповідач надав через канцелярію суду клопотання (вх.№11016), в якому просив призначити у справі судову графологічну експертизу на вирішення якої поставити наступні питання:

- чи виконано підпис від імені ОСОБА_3 особисто ним чи іншою особою на сторінці 5 наданого на дослідження договору №14/4736/12 від 20.09.2012 року;

- чи виконано підпис від імені ОСОБА_3 особисто ним чи іншою особою у додатку 1 до договору №14/4736/12 від 20.09.2012 року;

- чи виконано підпис від імені ОСОБА_3 особисто ним чи іншою особою на інших сторінках договору №14/4736/12 від 20.09.2012 року та його невідємних додатках.

Проведення експертизи апелянт просить суд доручити експертам Науково-дослідного інституту судових експертиз ім. засл. проф. ОСОБА_4. При цьому апелянт зазначає про необхідність витребувати у позивача по справі оригінал договору №14/4736/12 від 20.09.2012 року та його невідємні додатки і за наявності підписані з боку відповідача всі звіти про використання коштів з початку будівництва.

Згідно з ч.1 ст. 41 Господарського процесуального кодексу України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

За змістом статті 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, яким приймаються додаткові докази і перевіряється законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі, вправі призначити судову експертизу на стадії перегляду судового рішення в апеляційному порядку (п. 6 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики призначення судової експертизи» №4 від 23.03.2012 року).

Дослідивши зміст вказаного клопотання колегія суддів дійшла до висновку про відмову у його задоволенні виходячи з наступних обставин.

По-перше, під час судового провадження по даному спору відповідачем не було жодним чином спростовано достовірність підпису ОСОБА_3 як сільського голови Кленівської сільської ради Богодухівського району Харківської області у договорі. При цьому, у матеріалах справи наявні інші документи за підписом вказаної особи, які підтверджують факт прийняття та виконання договору.

По-друге, експертний висновок це письмове викладання експертом відомостей про обставини, що мають значення для справи, встановлені експертом на підставі його спеціальних знань і отриманих у результаті проведеного дослідження матеріалів справи, яке ґрунтується на сформульованому в ухвалі суду про призначення експертизи завданні.

Частина 5 статті 42 ГПК України містить додаткове до ст. 43 ГПК правило оцінки доказів. Згідно даної норми висновок судового експерта, як один із видів доказів, для господарського суду не є обов'язковим і оцінюється господарським судом за правилами, встановленими статтею 43 цього Кодексу.

При цьому, слід зауважити, що висновок експерта є рівноцінним з іншими видами доказів і не має заздалегідь установленої сили.

Таким чином, і долучення до справи експертного висновку і ініціювання питання проведення судової експертизи повинно відповідати загальним правилам встановленим процесуальним законодавством для предявлення доказів по справі.

У відповідності до статті 101 ГПК України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Виходячи з того, що клопотання про призначення судової експертизи не подавалось відповідачем під час розгляду справи у суді першої інстанції, останнє повинно відповідати вимогам, передбаченим приписами статті 101 ГПК України, для подання нових доказів до суду апеляційної інстанції.

Діюче процесуальне законодавство не передбачає можливості або права суду апеляційної інстанції здійснювати повторний перегляд справи на підставі доказів, які не були предметом дослідження під час розгляду справи у суді першої інстанції. Тобто, суд апеляційної інстанції обмежений у прийнятті додаткових доказів, які вправі приймати лише за умови, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини.

Оскільки висновок експерта, як результат задоволення клопотання відповідача про призначення судової експертизи є доказом по справі, який не був досліджений судом першої інстанції, а відтак є додатковим (новим), останній приймається судом апеляційної інстанції виключно в разі обґрунтування неможливості його подання до місцевого господарському суду під час розгляду справи у першій інстанції. Таким чином, з боку відповідача потребує доведенню неможливість подання відповідного клопотання про призначення судової експертизи до суду першої інстанції.

Разом з тим, проаналізувавши матеріали справи колегія суддів звертає увагу, що відповідачем жодного разу не було зазначено як про факт підроблення підпису та про необхідність у зв'язку з цим застосування спеціальних знань в даній галузі, так і про існування обставин, що унеможливлюють проведення відповідної експертизи, що свідчить про існування у останнього можливості ініціювання проведення судової експертизи в ході розгляду справи у суді першої інстанції. Більш того, при поданні відповідного клопотання відповідачем не було зазначено вмотивованого обґрунтування неможливості подання даного клопотання про призначення експертизи до суду першої інстанції, як обов'язкової підстави прийняття судом апеляційної інстанції додаткового доказу, що в свою чергу є порушенням вимог статті 101 ГПК України та є підставою для відмови в його задоволенні.

Крім того, апелянт звернувся до суду з заявою (вх.№11018), в якій просить залучити у справу в якості третіх осіб Кабінет Міністрів України, Міністерство палива та енергетики та Харківську обласну державну адміністрацію, оскільки рішення у даній справі може вплинути на їх права та обовязки і такі особи безпосередньо були задіяні в процесі організації будівництва та фінансування добудови газопроводу високого тиску до с.Таверівка.

Відповідно до ст. 27 Господарського процесуального кодексу України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. У заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити або допустити до участі у справі. Питання про допущення або залучення третіх осіб до участі у справі вирішується господарським судом, який виносить з цього приводу ухвалу.

У заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити або допустити до участі у справі.

Питання про допущення або залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, до участі у справі вирішується ухвалою суду про прийняття позовної заяви до розгляду (із зазначенням про це в ухвалі про порушення провадження у справі) або під час розгляду справи, але до прийняття господарським судом рішення, з урахуванням того, чи є у цієї особи юридичний інтерес у даній справі. Саме лише зазначення в позовній заяві та/або у вступній частині судового рішення певного підприємства чи організації як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, без вирішення судом питання щодо її допущення або залучення до участі у справі не надає їй відповідного процесуального статусу.

Що ж до наявності юридичного інтересу у третьої особи, то у вирішенні відповідного питання суд має з'ясовувати, чи буде у зв'язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов'язки, або змінено її наявні права та/або обов'язки, або позбавлено певних прав та/або обов'язків у майбутньому (п. 1.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» №18 від 26.12.2011 року).

Разом з тим, дослідивши матеріали даної справи, та надану заяву відповідача, колегія суддів встановила, що заявник не навів, яким саме чином рішення суду апеляційної інстанції може вплинути на права або обовязки Кабінету Міністрів України, Міністерства палива та енергетики та Харківську обласну державну адміністрацію. Таким чином, у задоволенні відповідного клопотання слід відмовити.

Ухвалою суду від 31.10.2017 року з метою повного, всебічного та обєктивного вирішення спору, для забезпечення необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, розгляд справи було відкладено.

У судовому засіданні 21.11.2017 року представник відповідача підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги в повному обсязі та наполягав на її задоволенні, а також підтримав заявлені ним клопотання про призначення судової експертизи та залучення третіх осіб.

Представник позивача проти позиції апелянта заперечував з підстав викладених у відзиві, а також зазначив про необґрунтованість клопотань.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представника першого відповідача, повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

20.09.2012 року на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 26.08.2009 року №1001-р «Про добудову підвідних газопроводів» (далі - розпорядження) між Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» (компанія, позивач у справі) та Кленівською сільською радою Богодухівського району Харківської області (замовник, відповідач у справі) укладено договір №14/4736/12.

Відповідно до п. 1.1. договору НАК «Нафтогаз України», відповідно до Розпорядження та на умовах Договору, на підставі затвердженого рішенням правління компанією «Переліку обєктів газопостачання у спорудженні яких передбачено фінансову участь Компанії та графіку фінансування спорудження обєкта газопостачання, здійснює фінансування добудови обєкта газопостачання: «Газифікація с. Таверівка Богодухівського району Харківської області. Зовнішній підземний підвідний газопровід високого тиску (до 0,6 МПа) до села Таверівка Богодухівського району Харківської області.» (далі - обєкт), а замовник зобовязується здійснити добудову обєкта, введення його в експлуатацію згідно з діючим законодавством України і умовами договору, забезпечити передачу його, як цілісного обєкта у державну власність до сфери управління Міністерства енергетики та вугільної промисловості України на баланс спеціалізованого підприємства з газопостачання та газифікації та повернути грошові кошти, отримані від компанії на добудову обєкта.

За умовами договору замовник зобовязався:

- протягом місяця з дати передачі обєкта у державну власність до сфери управління Міністерства енергетики та вугільної промисловості України надати компанії завірені підписом уповноваженої особи та печаткою замовника копії декларації про готовність обєкта до експлуатації або акт готовності обєкта до експлуатації з сертифікатом, акту приймання-передачі обєкта у державну власність до сфери управління Міністерства енергетики та вугільної промисловості України та протоколу комісії про прийняття обєкта державної форми власності до експлуатації (п. 2.3.13);

- своєчасно здійснити всі необхідні дії для отримання компенсації витрат на добудову обєкта газопостачання для забезпечення повернення компанії в установлений даним договором термін суми грошових коштів, перерахованих нею на добудову обєкта газопостачання (п.2.3.14);

- протягом року, наступного за роком введення обєкта в експлуатацію, повернути компанії, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок компанії, суму грошових коштів, отриманих від компанії на добудову обєкта (п.2.3.15).

Пунктом 3.3. договору передбачено, що фінансування компанією робіт із завершення будівництва обєкта буде здійснюватися в межах витрат, передбачених фінансовим планом та збалансованим бюджетом грошових коштів компанії на відповідний період.

Згідно з п.3.1 договору загальний обсяг фінансування за цим договором (ціна договору) складає 943687,00 грн. (девятсот сорок три тисячі шістсот вісімдесят сім) грн.

Цей Договір вважається укладеним з дати його підписання уповноваженими представниками сторін і скріплення їх підписів печатками і діє до повного повернення компанії суми грошових коштів, перерахованих ним в якості фінансування добудови обєкта згідно з договором (п.7.1).

Матеріали справи свідчать, що договір підписано уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками юридичних осіб.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Колегія суддів відзначає, що недійсність договору №14/4736/12 від 20.09.2012 року прямо не встановлена Законом, а також відсутні будь-які судові рішення про визнання його недійсним. Таким чином, договір №14/4736/12 від 20.09.2012 року є чинним та правомірним і підлягає до застосування до спірних правовідносин.

На виконання своїх зобовязань за договором позивач 05.10.2012 року та 26.11.2012 року перерахував відповідачу 943687,00 грн. (девятсот сорок три тисячі шістсот вісімдесят сім) грн.

На запит Філії «Центр метрології та газорозподільних систем» Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» від 16.01.2017 року №50/11-59 Харківською обласною державною адміністрацією листом від 07.02.2017 року №03-118/1-12/208 надіслано копію декларації про готовність обєкта до експлуатації, зареєстрованої Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Харківській області 25.10.2012 року за №ХК7.

Отже, договір в частині фінансування будівництва (з боку компанії) та в частині побудови обєкта і введення його в експлуатацію (зі сторони замовника) виконано.

Згідно п.2.3.15 договору протягом року, наступного за роком введення обєкта в експлуатацію повернути замовник зобовязався повернути компанії, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок компанії, суму грошових коштів, отриманих від компанії на добудову обєкта.

Як вбачається з матеріалів справи, обєкт введено в експлуатацію у 2012 році, таким чином відповідач зобовязаний виконати п.2.3.15 договору, а саме повернути на рахунок компанії грошові кошти, отримані на добудову обєкта в строк по 31.12.2013 року. Відповідач зобовязаний сплатити на користь позивача 943687,00 грн. (девятсот сорок три тисячі шістсот вісімдесят сім) грн.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, в порушення вимог п.2.3.15 договору відповідач на розрахунковий рахунок компанії кошти не повернув, доказів погашення заборгованості не надав, що і стало підставою для звернення до суду з позовом у даній справі.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобовязання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обовязку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обовязків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

У відповідності зі ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший субєкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконати її обовязок.

Господарські зобовязання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст.174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох чи більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Положення статті 525 Цивільного кодексу України визначають, що одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.ст. 611, 612 Цивільного кодексу України).ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду погоджується із висновком суду першої інстанції, що матеріалами справи підтверджено факт неналежного виконання відповідачем прийнятого на себе зобовязання за договором №14/4736/12 від 20.09.2012 року. Таким чином, місцевий господарський суд, перевіривши матеріали справи, надавши оцінку наявним між сторонам правовідносинам, дійшов правомірного висновку, з яким погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, що позовні вимоги про стягнення 943687,00 грн., враховуючи відсутність доказів їх оплати, є обґрунтованими, документально підтвердженими і підлягають задоволенню, а вказана сума стягненню з відповідача на користь позивача.

У п. 4.1 договору сторони передбачили, що вони несуть відповідальність за невиконання або неналежне виконання договірних зобовязань відповідно до умов договору та діючого законодавства України.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

На підставі вищевказаної норми Закону позивачем зроблений розрахунок та заявлено до стягнення з відповідача 3% річних за період з 29.05.2014 року по 29.05.2017 року у розмірі 85009,39 грн. та інфляційні втрати за період з 01.05.2014 року по 01.05.2017 року у розмірі 926487,11 грн.

Суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, перевіривши розрахунок позивача, дійшов обґрунтованого висновку про вірність розрахунку і належності суми 3% річних та інфляційних втрат, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Щодо посилань скаржника на порушення норм процесуального права, які полягають у розгляді справи за відсутності відповідача, не повідомленого належним чином, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою господарського суду Харківської області від 14.06.2017 року порушено провадження у справі №922/1966/17 та призначено її до розгляду. В подальшому ухвалою суду від 09.08.2017 року задоволено клопотання відповідача та відкладено розгляд справи на 14.08.2017 року.

Зазначена ухвала суду була направлена на адресу відповідача рекомендованим поштовим відправленням 09.08.2017 року, що підтверджується штампом відділу документального забезпечення суду.

Крім того, згідно п. 2 Порядку ведення Єдиного державного реєстру судових рішень внесенню до Реєстру підлягають усі судові рішення судів (у т.ч. ухвали). Електронні копії судових рішень надсилаються суддею або відповідальною особою апарату суду не пізніше наступного дня після ухвалення судового рішення або виготовлення його повного тексту (п. 13).

Так, ухвала суду від 09.08.2017 року про відкладення розгляду справи була надіслана до Єдиного державного реєстру судових рішень та опублікована на відповідному інтернет ресурсі.

Відповідно до п. 23 Порядку загальний доступ до судових рішень, внесених до реєстру, має кожна фізична або юридична особа.

Відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторони мають право знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії, брати участь в господарських засіданнях, подавати докази, брати участь у дослідженні доказів, заявляти клопотання, давати усні та письмові пояснення господарському суду, наводити свої доводи і міркування з усіх питань, що виникають у ході судового процесу, заперечувати проти клопотань і доводів інших учасників судового процесу, оскаржувати судові рішення господарського суду в установленому цим Кодексом порядку, а також користуватися іншими процесуальними правами, наданими їм цим Кодексом.

Таким чином, представник відповідача будучи обізнаним про судову справу №922/1966/17 не був позбавлений можливості дізнатися про дату та час судового засідання.

Судова колегія вважає, що судом першої інстанції в межах наданих ним повноважень вчинено належні дії та створено належні умови щодо розгляду справи, зокрема, надання доказів, пояснень по справі та інше. Разом з тим, судом дотримано балансу інтересів як відповідача так і позивача щодо їх представництва та розумних строків розгляду справи. У той час на сторін також покладається обовязок належним чином користуватися наданими їм правами та вчиняти всі необхідні дії направлені на швидкий та ефективний розгляд справи. Твердження скаржника про порушення судом норм процесуального права під час розгляду справи спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем по даній справі всупереч приписів ст. 33 Господарського процесуального кодексу України не доведено факту, а також не надано належних та допустимих доказів у підтвердження належного виконання ним умов договору №14/4736/12 від 20.09.2012 року щодо своєчасного розрахунку у встановленому порядку та розмірі, тобто належного виконання ним прийнятого на себе зобовязання.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв'язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у звязку з чим апеляційна скарга Кленівської сільської ради Богодухівського району Харківської області не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення господарського суду Харківської області від 14.08.2017 року по справі №922/1966/17 має бути залишене без змін.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, витрати апелянта по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, 99, 101, п.1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Кленівської сільської ради Богодухівського району Харківської області залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 14.08.2017 року по справі №922/1966/17 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 23 листопада 2017 року.

Головуючий суддя Хачатрян В.С.

Суддя Ільїн О.В.

Суддя Тихий П.В.