ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.11.2017р. Справа № 917/2118/16

за позовом Заступника керівника Кобеляцької місцевої прокуратури Полтавської області, вул. Касьяна, 37, м. Кобеляки, Полтавська область, 39200 в інтересах держави в особі Карлівської міської ради, вул. Полтавський шлях, 54, м. Карлівка, Полтавська область, 39500

до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Україна", вул. Великотирнівська, 51, м. Карлівка, Полтавська область, 39500

про стягнення 353 071,70 грн

Суддя Киричук О.А.

Представники:

від прокуратури: ОСОБА_2, посвідчення №040841, видане 28.01.2016

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

Розглядається позов заява про стягнення 353 071,70 грн. заборгованості за договором на створення та розвиток інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури м. Карлівки від 12.06.2013.

Прокурор в обґрунтування позову вказує, що відповідач не виконав належним чином свої договірні зобов'язання, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка до цього часу не погашена.

Ухвалою суду від 04.01.2017р. порушено провадження у справі та прийнято позовну заяву до розгляду, справу призначено до судового розгляду в засідання на 02.02.2017р.

02.02.2016р. прокурором подано клопотання (вхід. №1482) про зупинення провадження по даній справі до прийняття господарським судом Полтавської області пов"язаної з нею справи №917/109/17 за позовом заступника керівника Кобеляцької місцевої прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі Карлівської міської ради до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Україна", про визнання недійсним рішення сесії Карлівської міської ради "Про внесення змін до договору на створення та розвиток інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури м. Карлівки від 12.06.2013р." та визнання недійсною додаткової угоди до Договору на створення та розвиток інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури м. Карлівки від 12.06.2013р.

Ухвалою суду від 02.02.2017р. суд задовольнив клопотання прокурора та зупинив провадження по справі №917/2118/16 до вирішення пов"язаної з нею справи господарської справи № 917/109/17, що перебуває у провадженні господарського суду Полтавської області; зобов"язав сторін повідомити суд про результати розгляду справи № 917/109/17 та надати суду відповідні процесуальні документи.

30.10.2017р. до суду від Заступника керівника Кобеляцької місцевої прокуратури Полтавської області надійшла заява про поновлення провадження у справі у зв"язку з вирішенням справи №917/109/17.

Розпорядженням керівника апарату суду № 213 від 30.10.2017р. у зв'язку з закінченням терміну повноважень судді було призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 917/2118/16.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судових справ між суддями від 30.10.2017р. справу № 917/2118/16 було перерозподілено судді Киричуку О.А.

Ухвалою суду від 01.01.2017р. суд поновив провадження у справі, розгляд справи призначив у судовому засіданні на 21.11.2017р., зобов"язав сторін надати суду письмові пояснення в обґрунтування обставин, на які посилається кожна сторона, з урахуванням обставин, встановлених рішеннями першої та апеляційної інстанції по справі №917/109/17.

Ухвалою суду від 21.11.2017р. суд відклав розгляд справи на 30.11.2017 за клопотанням відповідача, повторно зобов"язав сторін надати суду письмові пояснення в обґрунтування обставин, на які посилається кожна сторона, з урахуванням обставин, встановлених рішеннями першої та апеляційної інстанції по справі №917/109/17.

24.11.2017р. прокурор надав пояснення щодо обгрунтування обставин справи (вх. № 14369 від 24.11.2017р.).

Прокурор в судовому засіданні 30.11.2017р. наполягав на задоволенні позовних вимог за обґрунтуванням, наведеним у позовній заяві.

Позивач, повідомлений належним чином про час та місце судового засідання, про що свідчать матеріали справи, явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив.

В матеріалах справи наявне клопотання позивача про розгляд справи без участі представника позивача. При цьому, в клопотанні повідомляється, що позивач позовні вимоги підтримує в повному обсязі (вх. № 14004 від 10.11.2017р.).

Відповідач, повідомлений належним чином про час та місце судового засідання, про що свідчать матеріали справи, відзив на позов не надав, явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, через канцелярію суду подав клопотання про відкладення розгляду справи, у зв"язку з зайнятістю представника.

Прокурор проти відкладення розгляду справи заперечив.

Суд відхилив клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ст.77 ГПК України.

Згідно зі ст.77 ГПК України неявка представників сторін у судове засідання кваліфікується підставою для відкладення розгляду справи у випадку, якщо із-за такої неявки неможливо розглянути певну справу.

Неявка представника відповідача у судове засідання 30.11.2017 не унеможливлює розгляд справи № 917/2118/16, тому не є підставою для відкладення розгляду справи на підставі ст.77 ГПК України.

У п. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" зазначено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з ч. 1-5 ст. 28 ГПК України, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами.

Також, слід зазначити, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Крім того, суд не визнавав явку представника відповідача в судове засідання обов"язковою.

За даних обставин, враховуючи достатність у матеріалах справи доказів для розгляду спору по суті, можливість у відповідача в разі наявності заперечень подати їх до суду, приписи ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікована Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР) щодо права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку, суд не оцінює вказану обставину як підставу для подальшого відкладення розгляду справи.

Керуючись ст. 75 ГПК України, суд вважає за можливе розглянути справу і вирішити спір за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

В судовому засіданні оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши надані докази, суд встановив:

Як вбачається з матеріалів справи, між Карлівською міською радою та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Україна» 12.06.2013 року укладено Договір на створення та розвиток інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури м. Карлівки (далі - Договір).

Рішенням тридцять четвертої позачергової сесії шостого скликання Карлівської міської ради від 27.06.2013 року «Про затвердження договорів пайової участі в розвитку інфраструктури м. Карлівки» затверджено договір пайової участі в розвитку інфраструктури м. Карлівки, укладеного із ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Україна» на сплату в шестимісячний термін пайового внеску в сумі 358071,70 грн.

Відповідно до п. 2.1 предметом Договору є пайова участь у створенні та розвитку інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури населеного пункту, м. Карлівки Товариства з обмеженою відповідальністю «Україна», яке здійснило будівництво об'єкта містобудування: будівництво цеху по виробництву м'ясних продуктів по вул. Великотирнівській, 123 в м. Карлівка Полтавської області на загальну кошторисну вартість 7161434,00 грн.

Згідно з п. 3.1 Договору розмір пайової участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту м. Карлівки складає 5 % від 7161434,00 грн. - загальної кошторисної вартості об'єкта містобудування, що становить 358071,70 грн.

Відповідно до п. 4.1 Договору пайовий внесок сплачується у грошовій формі рівними частинами протягом 6 місяців на бюджетний рахунок цільового спеціального фонду міського бюджету м. Карлівки: одержувач Карлівське УК/м. Карлівка/50110000, р/р 0147, банк ГУДКСУ в Полтавській області, МФО 831019, .

Згідно з п. 5.1 Договору перерахування коштів на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Україна» має здійснювати рівними частинами щомісячно до 12 числа протягом шести місяців згідно графіку сплати пайового внеску від 12.06.2013 року.

Графіком сплати пайового внеску від 12.06.2013 року, який є невід'ємною частиною Договору, визначено розмір сплати за перший місяць - в сумі 59676,70 грн., за п'ять місяців - по 59679,00 грн., дата останньої сплати - 12.12.2013 року.

Згідно з п. 6.1 Договору він набирає чинності з моменту його підписання.

В обґрунтування позовних вимог прокурор вказує, що відповідач зобов'язання по Договору виконав частково, сплативши 5 000 грн.

Прокурор зазначає, що відповідно до розрахунку заборгованості за Договором, проведеним Карлівською міською радою, станом на 24.11.2016 року заборгованість становить 353071,70 грн.

Обгрунтовуючи розмір заявленої до стягнення заборгованості, прокурор повідомляє, що при визначені заборгованості ним не враховані умови Додаткової угоди до договору на створення та розвиток інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури м. Карлівки від 12.06.2013 року, що укладена між позивачем та відповідачем (відповідно до п. 1 Угоди пункт 4.1 Договору викладено в такій редакції: пайовий внесок сплачується у формі створення соціально-важливої інфраструктури міста власними силами ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Україна» з ремонту доріг по провулку Комсомольський, вулиці Матросова, вулиці Поповича, вулиці Гурамішвілі орієнтовною вартістю 358071,70 грн.), оскільки вказана додаткова угода не відповідає вимогам Закону та є недійсною.

Вважаючи, що не надходження коштів до бюджету м. Карлівки Полтавської області призводять до порушення прав громадян міста, які захищає і гарантує держава, прокурор звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача 353 071,70 грн. заборгованості за договором на створення та розвиток інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури м. Карлівки від 12.06.2013.

За твердженням прокурора, пред'явлення даного позову заступником керівника Кобеляцької місцевої прокуратури зумовлено тим, що Карлівською міською радою не в повній мірі вживаються заходи по стягненню коштів в примусовому порядку на розвиток інфраструктури м. Карлівка Полтавської області.

Відповідно до п. З ч. 1 ст. 131і Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до ч. З ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Згідно з ч. 6 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» під час здійснення представництва інтересів громадянина або держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом та законом, що регулює виконавче провадження: звертатися до суду з позовом (заявою, поданням); брати участь у розгляді справи.

Відповідно до ст. 2 Господарського процесуального кодексу України прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 року у справі № 1-1/99 за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень ст. 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді), прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави чи в чому існує загроза інтересам держави. Тобто прокуратура набула права визначати наявність інтересів держави в конкретних спірних відносинах, які підлягають захисту та вирішенню в судовому порядку.

Відповідно до вищезазначеного рішення Конституційного суду від 08.04.1999 року у справі № 1-1/99 державні інтереси закріплюються, як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо.

Згідно положень вказаного рішення, під представництвом прокуратурою інтересів держави треба розуміти правовідносини, в яких прокурор, реалізуючи визначені Конституцією України повноваження, вчиняє в суді процесуальні дії з метою захисту інтересів держави з урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, у зв'язку з чим прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство підставу позову, та зазначає, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов'язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом відповідно до ст.ст. 6, 7, 13, 143 Конституції України може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Згідно з ч. 2 ст. 5 Конституції України носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Таким чином і з огляду на зазначені норми прокурор може заявити позов в інтересах держави, який виражається в інтересах частини українського народу - членів територіальної громади, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює саме орган місцевого самоврядування, хоча він, цей орган, навпаки покликаний ці інтереси захищати.

Такий підхід узгоджується з Європейською хартією місцевого самоврядування 1985 року (ратифікована Законом України від 15 липня 1997 року № 452/97-ВР), яка передбачає, що органи місцевого самоврядування при вирішенні відповідної частини публічних (суспільних) справ (public affairs) діють під власну відповідальність в інтересах місцевого населення, й у правовій системі держав-учасниць, зокрема у сфері адміністративного контролю за органами самоврядування, має забезпечуватись співмірність (баланс) між заходами контролю та важливістю інтересів, які контролюючий орган має намір захищати (ст. З, ст. 8).

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Згідно з ст. 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» одним з принципів здійснення місцевого самоврядування в Україні є судовий захист прав місцевого самоврядування.

Тобто органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, виступає Карлівська міська рада, яка заходи представницького характеру по вказаному факту не вживала, що стало підставою для звернення з позовом до суду саме заступника керівника Кобеляцької місцевої прокуратури.

При прийнятті рішення зі спору суд виходив з наступного.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Матеріали справи свідчать про те, що між позивачем та відповідачем у справі виникли зобов'язання з договору про пайову участь у розвитку інфраструктури міста.

Відповідно до ч. 2,3 ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов'язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

У відповідності до вимог ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином та в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 Цивільного кодексу України).

Судом встановлено, що сторони у п. 4.1, п.5.1 та Графіку сплати пайового внеску від 12.06.2013 року, який є невід'ємною частиною Договору, визначили, що пайовий внесок сплачується у грошовій формі рівними частинами щомісячно до 12 числа протягом шести місяців, дата останньої сплати - 12.12.2013 року.

При цьому, судом враховано, що при розгляді справи № 917/109/17 судом встановлено, що зміст додаткової угоди від 10.01.2014р. до договору на створення та розвиток інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури м. Карлівки від 12.06.2013р. суперечить вимогам чинного законодавства, зокрема ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», що є підставою недійсності правочину згідно ст. 215 ЦК України (рішення господарського суду Полтавської області від 03.04.2017р., залишене без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 26.06.2017р.).

У п.3 резолютивної частини рішення господарського суду Полтавської області від 03.04.2017р. по справі № 917/109/17 суд вирішив визнати недійсною додаткову угоду від 10.01.2014р. до договору на створення та розвиток інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури м. Карлівки від 12.06.2013р. укладену між Карлівською міською радою Полтавської області та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Україна".

Відповідно до ч.3 ст. 35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, господарським судом по справі №917/109/17, встановлено преюдиційні обставини, зокрема щодо недійсності додаткової угоди від 10.01.2014р. до договору на створення та розвиток інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури м. Карлівки від 12.06.2013р. укладену між Карлівською міською радою Полтавської області та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Україна".

Таким чином, судом взято до уваги п. 4.1. договору у редакції договору без врахування додаткової угоди від 10.01.2014р.

З огляду на визначений у договорі порядок розрахунку, зобов"язання по оплаті за договором у відповідача визначено до 12.12.2013р.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач свої зобов'язання щодо оплати за договором виконав частково, сплативши 5 000 грн., заборгованість становить 353 071,70 грн.

Відповідно до ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини третьої ст. і 29 Конституції України та ст. 33, ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За даних обставин, вимоги позивача про стягнення з відповідача 353 071,70 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Україна» (вул. Великотирнівська, 51, м. Карлівка Полтавської області, 39500, ) на користь Карлівської міської ради (вул. Полтавський шлях, 54, м. Карлівка Полтавської області, 39500, ) заборгованість за Договором на створення та розвиток інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури м. Карлівки від 12.06.2013 року в сумі 353071,70 грн. (триста п'ятдесят три тисячі сімдесят одна грн. сімдесят коп.) на рахунок 0147, одержувач Карлівське УК/м. Карлівка/50110000, банк ГУДКСУ в Полтавській області, МФО 831019, .

3. Стягнути з відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Україна» (вул. Великотирнівська, 51, м. Карлівка Полтавської області, 39500, ) на користь прокуратури Полтавської області (вул. 1100 річчя Полтави, 7, м. Полтава, р/р 6160 банк ДКСУ м. Київ, МФО 820172, ЗКПО 02910060, код класифікації видатків бюджету - 2800) понесені витрати на сплату судового збору в сумі 5296,08 грн. (п'ять тисяч двісті дев'яносто шість грн. вісім коп.).

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 01.12.2017р.

Суддя Киричук О.А.