ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" листопада 2017 р. Справа №922/2976/17

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Ільїн О.В., суддя Сіверін В.І.,

при секретарі Довбиш А.Ю.,

за участю представників:

позивача - Білов О.О., за довіреністю №08-11/2631/2-17 від 19.08.2017 року; Фесюн М.С., за довіреністю №08-11/2819/2-17 від 13.09.2017 року;

відповідача - Матвійчук О.П., за довіреністю №4575 від 23.10.2017 року;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача - фізичної особи-підприємця Куплєвахської Ірини Миколаївни, м.Харків, (вх.№3327Х/1-40 від 31.10.2017 року) на рішення господарського суду Харківської області від 05.10.2017 року у справі №922/2976/17,

за позовом Харківської міської ради, м.Харків,

до фізичної особи-підприємця Куплєвахської Ірини Миколаївни, м.Харків,

про стягнення 337627,59 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

05.09.2017 року Харківська міська рада звернулася до господарського суду Харківської області із позовом до Фізичної особи-підприємця Куплєвахської Ірини Миколаївни, в якому просила суд стягнути з відповідача на користь позивача безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати у сумі 337627,59 грн.

Рішенням господарського суду Харківської області від 05.10.2017 року у справі №922/2976/17 (суддя Бринцев О.В.) позов задоволено повністю.

Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Куплєвахської Ірини Миколаївни на користь Харківської міської ради безпідставно збережені кошти в розмірі орендної плати в сумі 337627,59 грн. та витрати зі сплати судового збору в розмірі 5064,41 грн.

Відповідач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 05.10.2017 року та прийняти нове судове рішення, яким у задоволені позову відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом першої інстанції було неправомірно застосовано положення ст.ст. 1212-1214 Цивільного кодексу. Апелянт вказує, що він набув майно за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, з метою його зберігання та використання, з наміром у майбутньому укласти договір оренди землі. При цьому, наявність правових підстав для набуття земельної ділянки відповідачем, свідчить про неправомірність ототожнення позивачем поняття безпідставного набуття майна (земельної ділянки), як підстави застосування положень ст.ст. 1212-1214 Цивільного кодексу України з не укладенням з боку відповідача договору оренди на земельну ділянку, на якій знаходяться нежитлові будівлі.

Скаржник зазначає, що належним способом захисту порушеного права за наявних правовідносин є відшкодування заподіяних збитків і предметом доказування у даній справі є встановлення наявності складу господарського правопорушення, а саме протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи; шкідливого результату такої поведінки - збитків; причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками; вини особи, яка заподіяла шкоду. Натомість відповідного вчинено не було.

Крім того, апелянт зазначає, що рішенням Харківської міської ради від 23.09.2015 року №1996/15 «Про надання юридичним та фізичним особам дозволу на розробку документації із землеустрою для експлуатації та обслуговування будівель і споруд» відповідачу було надано згоду на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки для експлуатації та обслуговування будівель і споруд.

Таким чином, на думку скаржника, ним було здійснено дії, направлені на належне оформлення договору як обов'язкової передумови укладення договору оренди земельної ділянки комунальної власності, що виключає наявність складу цивільного правопорушення та унеможливлює стягнення з відповідача розміру упущеної вигоди.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 05.10.2017 року апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Куплєвахської Ірини Миколаївни прийнято до провадження та призначено до розгляду.

27.11.2017 року позивач надав відзив на апеляційну скаргу (вх.№12149), в якому зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об'єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у зв'язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

28.11.2017 року представник відповідача надав до суду клопотання (вх.№12197), в якому просив суд відкласти розгляд справи на іншу дату та надати можливість представнику ознайомитися з матеріалами справи.

У судовому засіданні 28.11.2017 року колегією суддів за результатами розгляду клопотання відповідача про відкладення, оголошено перерву у розгляді справи до 29.11.2017 року.

Крім того, 28.11.2017 року представник відповідача надав через канцелярію суду додаткові пояснення до апеляційної скарги (вх.№12196), які долучено до матеріалів справи.

У судовому засіданні 29.11.2017 року розгляд справи продовжено та представник відповідача підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги в повному обсязі та наполягав на її задоволенні. Представник позивача проти позиції скаржника заперечував з підстав викладених у відзиві.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представника першого відповідача, повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 10.08.2017 року №94226645 право власності на єдиний майновий комплекс, рятувальної станції «Жовтневий гідропарк», складовими частинами якого є:

- нежитлова будівля літ. "А-2", загальною площею 122,1 кв. м;

- нежитлова будівля літ. "И-1", загальною площею 110,1 кв. м;

- нежитлова будівля літ. "Б-1", загальною площею 19,2 кв. м;

- нежитлова будівля літ. "В-1", загальною площею 30,0 кв. м;

- нежитлова будівля літ. "Г-1", загальною площею 3,1 кв. м;

- нежитлова будівля літ. "Д-1", загальною площею 23,8 кв. м;

- нежитлова будівля літ. "Е-1", загальною площею 4,1 кв. м;

- нежитлова будівля літ. "Ж-1", загальною площею 5,1 кв. м;

- нежитлова будівля літ. "З-1", загальною площею 1,2 кв. м;

- огорожа №1; ворота №2, хвіртка №3 по пров. Керченському, 7-А у м.Харкові з 24.11.2015 року зареєстровано за Куплєвахською Іриною Миколаївною на підставі договору купівлі-продажу від 24.11.2015 року №2005.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10.08.2017 року №94226645, листа Управління Держгеокадастру у м.Харкові Харківської області від 20.09.2016 року №19-20.08-3-4119/20-16 та листа Департаменту земельних відносин Харківської міської ради від 08.09.2016 року №6345/0/225-16 речові права відповідача на земельну ділянку по пров. Керченському, 7-А у м.Харкові не зареєстровані.

Отже, враховуючи відсутність зареєстрованих за будь-якими юридичними або фізичними особами прав та з урахуванням приписів ст.ст. 80, 83 Земельного кодексу України земельні ділянки площею загальною площею 0,2036 га по пров. Керченському, 7-А у м.Харкові, які використовує відповідач, перебувають у власності територіальної громади міста Харкова.

28.08.2017 року провідним спеціалістом відділу самоврядного контролю за використанням земель Департаменту територіального контролю Харківської міської ради Соколовим С.С., в присутності інженера-геодезиста Мірка М.М. та інженера-землевпорядника Матвєєва Ю.М. проведено обстеження земельних ділянок та встановлено, що відповідач використовує земельні ділянки загальною площею 0,2036 га (земельна ділянка №1 - площею 0,0031 га, земельна ділянка №2 - площею 0,1873 га, земельна ділянка №3 - площею 0,0132 га) по пров. Керченському, 7-А у м.Харкові для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі.

За результатами обстеження складено акт обстеження, визначення меж, площі та конфігурації земельної ділянки (т.1, арк. с. 26-32).

Обстеженням на місцевості встановлено, що на земельних ділянках розташовано єдиний майновий комплекс, право власності на яких з 24.11.2015 року зареєстровано за відповідачем.

Відповідно до листа Головного управління ДФС у Харківській області від 25.07.2017 року №5977/9/20-40-13-07 фізичною особою-підприємцем Куплєвахською Іриною Миколаївною задекларовано та сплачено з 01.01.2016 року по 31.12.2016 року (в тому числі за 2015 рік) земельного податку за земельну ділянку по пров. Керченському, 7-А, у м.Харкові в розмірі 4.868,43 грн.

Правовий механізм переходу прав на землю, пов'язаний із переходом права на будинок, будівлю або споруду, визначено у статті 120 Земельного кодексу України.

Виходячи зі змісту зазначеної статті, норма щодо переходу права на земельну ділянку у разі переходу права на будинок, будівлю і споруду може бути застосована у випадках, якщо земельна ділянка перебуває у власності або у користуванні колишнього власника будівлі.

Як вбачається із положень статті 120 Земельного кодексу України, виникнення права власності на об'єкт нерухомості не є підставою для автоматичного виникнення права власності чи укладення (продовження, поновлення) договору оренди земельної ділянки.

Водночас за змістом статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Зважаючи на ці положення, новий власник земельної ділянки не звільняється від необхідності оформлення права на земельну ділянку відповідно до вимог законодавства.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що з моменту виникнення права власності на нерухоме майно у власника виникає обов'язок оформити та зареєструвати речове право на відповідну земельну ділянку, розташовану під цією будівлею.

Судом встановлено, що відповідач правомірно володіє лише нежитловими будівлями, розташованими на земельній ділянці по пров. Керченському, 7-А, у м.Харкові. Проте відповідне право щодо вказаної земельної ділянки за відповідачем не зареєстровано.

Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Статтею 14 Податкового кодексу України визначено, що плата за землю - це обов'язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Харківська міська рада, звертаючись до суду з відповідним позовом, як на правову підставу своїх вимог послалася на положення статей 1212- 1214 Цивільного кодексу України, а обґрунтовуючи свої вимоги про стягнення 337627,59 грн., зауважила, що ця сума є сумою несплаченої відповідачем орендної плати за використання земельної ділянки, яка перебуває у комунальній власності, без укладення договору оренди за період із 01.12.2015 року по 31.08.2017 року, внаслідок чого позивач був позбавлений можливості отримати дохід у такому розмірі від здачі спірної земельної ділянки в оренду, чим позивачеві завдано збитки у виді неодержаної орендної плати за землю.

Стаття 1212 Цивільного кодексу України досить широко визначає підстави виникнення зобов'язань у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави.

Втім, предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, що виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

За змістом пункту 4 частини третьої статті 1212 Цивільного кодексу України положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовується також до вимог про відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до загальних положень законодавства про відшкодування завданої шкоди таке відшкодування є мірою відповідальності. Разом з тим обов'язок набувача повернути безпідставно набуте (збережене) майно потерпілому не належить до заходів відповідальності, оскільки боржник при цьому не несе жодних майнових втрат - він зобов'язується повернути тільки майно, яке безпідставно утримував (зберігав). На відміну від зобов'язань, які виникають із завдання шкоди, для відшкодування шкоди за пунктом 4 частини третьої статті 1212 Цивільного кодексу України вина не має значення, оскільки важливий сам факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

У справі, що розглядається, судом першої інстанції встановлено, що ФОП Куплєвахська І.М., правомірно володіючи майном - єдиним майновим комплексом, рятувальної станції «Жовтневий гідропарк», який складається з 9 нежитлових будівель загальною площею 0,2036 га, розташованою по пров. Керченському, 7-А у м.Харкові користується спірною земельною ділянкою. При цьому, відповідач належні дії, спрямовані на оформлення права власності або права на постійне землекористування вказаною ділянкою не вчинив, а тому не є суб'єктом плати за землю у формі земельного податку. Отже, єдиною можливою формою здійснення плати за землю для неї як землекористувача є орендна плата (статті 14.1.72, 14.1.73 Податкового кодексу України).

Таким чином, із часу виникнення права власності на нерухоме майно у ФОП Куплєвахської І.М. виник й обов'язок укласти та зареєструвати договір оренди на спірну земельну ділянку. Цього обов'язку відповідач не виконала, а отже без законних підстав зберігала у себе майно - кошти за оренду землі.

Аналогічна правова позиція узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України викладеною в постанові від 12.04.2017 року по справі №3-1345гс16.

Розмір доходу відповідача у період з 01.12.2015 року по 31.08.2017 року було розраховано позивачем як розмір плати за земельну ділянку комунальної власності у формі орендної плати, який нараховується та сплачується за регульованою ціною, встановленою уповноваженими органами державної влади та органами місцевого самоврядування.

При визначенні розміру доходів, отриманих відповідачем від безпідставно набутого майна, позивачем правомірно враховано, що відповідач обліковується у Головному управлінні ДФС у Харківській області як платник земельного податку, яким за 2015-2016 роки задекларовано та сплачено 4868,43 грн. земельного податку за земельну ділянку за адресою: м.Харків, пров. Керченський, 7-А. Тому, сума доходу відповідача обґрунтовано була зменшена позивачем на вказаний розмір внесених платежів за використання землі у вигляді земельного податку.

Щодо посилань відповідача на здійснення ним дій, направлених на належне оформлення договору, зокрема, на рішення Харківської міської ради від 23.09.2015 року №1996/15 «Про надання юридичним та фізичним особам дозволу на розробку документації із землеустрою для експлуатації та обслуговування будівель і споруд», яким надано згоду відповідачу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки для експлуатації та обслуговування будівель і споруд, колегія суддів зазначає наступне.

Перехід до особи права власності на нерухоме майно, надає останній право на оформлення відносин землекористування, реалізація якого виражається в укладенні сторонами договору та виникненні у такої особи обов'язку внесення орендної плати власнику земельної ділянки.

Статтею 116 Земельного кодексу України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Реалізовуючи визначені законом повноваження в земельних правовідносинах, Харківська міська рада прийняла рішення про надання згоди відповідачу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки для експлуатації та обслуговування будівель і споруд. Вказана дія є однією з передумов для оформлення договору оренди. При цьому, в подальшому саме на орендаря покладається обов'язок по вчиненню дій направлених на оформлення документів, зокрема, звернення до ради з відповідною заявою про затвердження проекту землеустрою, а також з заявою і пакетом документів про розгляд питання щодо надання земельної ділянки в оренду.

Натомість відповідачем не надано доказів та не обґрунтовано, що ним відповідні дії було вчинено, обмежившись лише отриманням у 2015 році рішення ради про дозвіл на розробку проекту землеустрою. Тобто, посилання апелянта на норми чинного законодавства і твердження на зволікання Харківської міської ради у надані земельної ділянки в оренду є безпідставними.

Колегія суддів вважає за необхідне також зазначити, що орган місцевого самоврядування обґрунтовано розраховував на сплату відповідачем та отримання місцевим бюджетом саме орендної плати за користування земельною ділянкою.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30.06.2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Предметом позову в цій справі є стягнення грошових коштів, належних до сплати за користування земельною ділянкою за звичайних умов (в разі оформлення договірних відносин відповідачем), втім не сплачених відповідачем, що пов'язується із втратою позивачем як потерпілою особою цього ж майна (грошових коштів).

Незалежно від наявності вини в поведінці відповідача, сам факт значного строку з моменту отримання рішення по надання згоди на оформлення проекту землеустрою і відсутності будь-яких активних дій з боку відповідача направлених на оформлення орендних правовідносин, свідчить про втрату позивачем майна, яке у спірних правовідносинах підпадає під вказане вище визначення Європейського суду з прав людини «виправдане очікування» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Колегія суддів зазначає, що відновлення порушених прав ради за таких обставин і в такий спосіб не створює для відповідача жодних необґрунтованих, додаткових або негативних наслідків, оскільки предметом позову є стягнення грошових коштів, які останній мав би сплатити за звичайних умов як і фактичний добросовісний землекористувач.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України визначає, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв'язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги вчинені з довільним тлумаченням норм права і наявних між сторонами правовідносин та не спростовують наведені висновки колегії суддів, у зв'язку з чим апеляційна скарга фізичної особи-підприємця Куплєвахської Ірини Миколаївни не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення господарського суду Харківської області від 05.10.2017 року по справі №922/2976/17 має бути залишене без змін.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, витрати апелянта по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 34, 43, 99, 101, п.1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Куплєвахської Ірини Миколаївни залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 05.10.2017 року по справі №922/2976/17 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 04 грудня 2017 року.

Головуючий суддя Хачатрян В.С.

Суддя Ільїн О.В.

Суддя Сіверін В. І.