ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" листопада 2017 р. Справа № 914/1110/17

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Юрченка Я.О.

суддів Дубник О.П. Скрипчук О.С.,

за участю секретаря судового засідання Лялька Н.Р.

та представників сторін:

позивача в режимі відеоконференції: ОСОБА_1 представник (довіреність № 4 від 21.04.2017 );

відповідача: ОСОБА_2 представник (довіреність № 1 від 08.08.2017),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства Львівський бронетанковий завод від 14.09.2017

на рішення Господарського суду Львівської області від 16.08.2017 (суддя Мазовіта А.Б.)

у справі № 914/1110/17

за позовом: Приватного акціонерного товариства Юнікон, м. Дніпро

до відповідача: Державного підприємства Львівський бронетанковий завод, м. Львів

про стягнення 122 572, 85 грн

Приватне акціонерне товариство Юнікон звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до Державного підприємства Львівський бронетанковий завод про стягнення 122 572, 85 грн, з яких: 81 117, 75 грн пеня, 8 253, 48 грн 3% річних та 33 201, 62 грн інфляційні втрати.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 16.08.2017 у справі № 914/1110/17 позовні вимоги задоволено повністю.

Присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача - 81 117, 75 грн пені, 8 253, 48 грн 3% річних, 33 201, 62 грн інфляційних втрат та 1 839, 20 грн у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач станом на дату розгляду даної справи не здійснив оплату заборгованості на умовах мирової угоди, умови мирової угоди не виконані, отже не настала скасувальна обставина (п. 6 мирової угоди сторони підтверджують, що після виконання ними умов даної мирової угоди не матимуть одна до одної будь-яких претензій щодо виконання зобовязань по договору поставки) у розумінні ст. 212 ЦК України, відтак зобовязання сторін не можуть вважатися припиненими, а тому позивач не позбавлений права на предявлення претензій за договором поставки.

Також суд зазначив, що обовязок погасити заборгованість перед позивачем виник не у звязку з укладанням мирової угоди, а у звязку з невиконанням відповідачем умов укладеного між сторонами договору поставки. Таким чином, наявність ухвали суду про затвердження мирової угоди, а також її часткове виконання відповідачем не є перешкодою для стягнення річних процентів та інфляційних втрат.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач - ДП Львівський бронетанковий завод звернулось до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 16.08.2017 в частині стягнення 84 641, 58 грн та відмовити в ній, мотивуючи власні доводи порушенням місцевим господарським судом норм процесуального та матеріального права.

Зокрема, покликається на те, що мирова угода за своєю правовою природою є новацією, тобто тією обставиною, яка припиняє існуюче зобовязання та породжує нове. Оскільки попереднє зобовязання було замінено новим мировою угодою, а сторони не вправі в ній передбачати неустойку, то стягнення пені скаржник вважає незаконним.

Також відповідач заперечує проти правильності нарахування 3% річних та інфляційних втрат у частині стягнення за період до термінів, встановлених мировою угодою, наводячи власний контррозрахунок.

31 березня 2016 року позивач, скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 96 ГПК України, подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначав, що з огляду на невиконання умов мирової угоди, скасувальна обставина не настала, відтак сторони вправі предявляти претензії стосовно виконання умов договору поставки. Просить рішення місцевого господарського суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

30 жовтня 2017 року від відповідача надійшли додаткові пояснення до апеляційної скарги, в яких такий зазначає, що місцевий господарський суд безпідставно дійшов висновку, що п. 6 мирової угоди є скасувальною обставиною. Наголошує, що мирова угода з моменту її підписання наче «заступає» договір поставки. Отже, оскільки мирова угода є чинною то при визначенні обєму відповідальності слід керуватись саме умовами цієї угоди. Вважає, що період нарахування пені з 25.05.2016 - 29.07.2016 є безпідставним, оскільки такий охоплений мировою угодою, у якій сторони визначили грошові зобовязання відповідача станом на 29.07.2016.

Щодо нарахувань в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України, то вказує, що період з 25.05.2016 29.07.2016 також охоплений мировою угодою, а факт прострочення виконання зобовязання настає лише після дат (з урахуванням розстрочки), встановлених мировою угодою.

Звертає увагу, що відповідальність за порушення грошового зобовязання нараховується на суму основного боргу, відтак розрахунок слід проводити з суми 91 705, 34 грн, що відповідає 1/3 частині основного боргу за поставлену продукцію.

В даному судовому засіданні представник позивача підтримала доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, просила залишити рішення Господарського суду Львівської області від 16.08.2017 без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Представник відповідача підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі та додаткових поясненнях до неї, просив скасувати рішення місцевого господарського суду та відмовити в частині стягнення 84 641, 58 грн.

Розглянувши матеріали апеляційної скарги, відзиву на неї, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що апеляційну скаргу слід задоволити частково, рішення Господарського суду Львівської області від 16.08.2017 у справі № 914/1110/17 скасувати повністю та прийняти нове, яким позовні вимоги задоволити частково, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 27 січня 2016 року Приватним акціонерним товариством ЮНІКОН (продавець) та Державним підприємством Львівський бронетанковий завод (покупець) було укладено договір поставки №ПОС-01/000002.

За цим договором продавець (позивач) зобовязався поставити, а покупець (відповідач) прийняти і оплатити на умовах, зазначених в даному договорі металопродукцію (далі товар), асортамент, кількість та ціна якого вказана в специфікаціях, оформлених у вигляді додатків до даного договору і що є його невідємною частиною.

На виконання умов договору, позивач передав, а відповідач прийняв товар. Факт отримання товару відповідачем не оспорюється.

Відповідно до п. 6.1. договору покупець здійснює розрахунок за отриманий товар на протязі 10 календарних днів з дати поставки товару.

У звязку з частковою оплатою відповідачем вартості товару, Приватне акціонерне товариство ЮНІКОН звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом про стягнення з відповідача згідно договору поставки №ПОС-01/000002 від 27.01.2016 основного боргу в розмірі 275 116, 02 грн, нарахованих за період часу з 16.02.2016 по 24.05.2016 пені в розмірі 31 254, 99 грн, 3% річних в розмірі 2 238, 62 грн та інфляційних в розмірі 12 476, 51 грн.

02.08.2016 Господарський суд Львівської області у справі № 914/1553/16 виніс ухвалу, якою затвердив мирову угоду. Відповідно до умов мирової угоди сторони погодились, що станом на день укладення угоди загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем за поставлену позивачем продукцію складає 321 086, 14 грн. З них: 275 116,02 грн. - основна заборгованість, пеня 31 254, 99 грн, 3% річних 2 238, 62 грн, інфляційні 12 476, 51 грн. Відповідач зобовязувався сплатити повну суму заборгованості рівними частинами протягом трьох місяців з моменту затвердження судом угоди. Сума щомісячних платежів повинна сплачуватись на користь позивача шляхом перерахування коштів наступним чином: протягом з 01 серпня 2016 року по 31 серпня 2016 року 107 028, 71 грн; протягом з 01 вересня 2016 року по 30 вересня 2016 року 107 028, 71 грн, протягом з 01 жовтня 2016 року по 31 жовтня 2016 року 107 028, 72 грн.

За умовами вищевказаної мирової угоди, з моменту отримання позивачем вказаної в пунктах 1, 3 цієї угоди суми на банківський рахунок зобовязання сторін у справі № 914/1553/16 вважаються припиненими.

Відповідно до п. 6 мирової угоди, сторони підтверджують, що після виконання ними умов мирової угоди не матимуть одна до одної буд-яких претензій щодо виконання зобовязань по договору поставки № ПОС- 01/000002 від 27.01.2016.

Згідно з ст. 212 ЦК України особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обовязків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина). Особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити припинення прав та обовязків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (скасувальна обставини).

Пунктом 6 мирової угоди обумовлено припинення зобовязань по договору поставки №ПОС- 01/000002 від 27.01.2016 скасувальною обставиною, якою є виконання умов мирової угоди.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо ненастання скасувальної обставини, оскільки відповідач станом на дату розгляду даної справи не здійснив оплату заборгованості на умовах мирової угоди, умови мирової угоди не виконані, зобовязання сторін не можуть вважатися припиненими, а тому позивач не позбавлений права на предявлення претензій за договором поставки.

Відтак, у звязку з простроченням відповідачем виконання зобовязання щодо оплати боргу, позивачем нараховано та заявлено за період часу з 25.05.2016 по 24.05.2017 пені в розмірі 81 117, 75 грн, 3% річних в розмірі 8 253, 48 грн та за період часу з червня 2016 року по квітень 2017 року інфляційні в розмірі 33 201, 62 грн.

Згідно з ст. 509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Відповідно до ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобовязань, є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 599 ЦК України вказує на те, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічні вимоги встановлені ст. 193 ГК України.

Згідно з ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Частиною 4 ст. 231 ГК України встановлено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Згідно з п. 7.2. договору у разі прострочення оплати поставленого товару покупець зобовязується сплатити постачальникові пеню у розмірі 0,5% від загальної суми заборгованості, за кожен день прострочення, до повного виконання покупцем своїх зобовязань з оплати.

Аналізуючи умови п. 7.2 договору, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що таким сторони договору врегулювали відносини щодо розміру й терміну сплати пені за несвоєчасну оплату поставленого товару, отже шестимісячний строк, встановлений у ч. 6 ст. 232 ГК України, до правовідносин сторін не застосовується.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем заявлено до стягнення пеню, 3% річних та інфляційних нарахувань за період, впродовж якого зобовязання відповідача належним чином не було виконано.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобовязання перестає діяти в разі його припинення на підставах, передбачених договором або законом.

Ці підстави зазначені у статтях 599, 600, 601, 604 - 609 ЦК України, які не передбачають підставою припинення зобовязання ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора.

За відсутності інших підстав припинення зобовязання, передбачених договором або законом, зобовязання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Належним виконанням зобовязання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обовязки сторін зобовязання.

Ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора не припиняє зобовязальних правовідносин сторін й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

За таких обставин, місцевий господарський суд дійшов висновку про прострочення виконання зобовязання боржником, що в свою чергу є підставою для стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Однак, колегія суддів не погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо правомірності нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат за період дії розстрочки, передбаченої умовами мирової угоди.

Сторони, подавши спільну заяву про затвердження мирової угоди домовились про розстрочку платежів на три місяці, зокрема: протягом з 01 серпня 2016 року по 31 серпня 2016 року 107 028, 71 грн.; протягом з 01 вересня 2016 року по 30 вересня 2016 року 107 028, 71 грн., протягом з 01 жовтня 2016 року по 31 жовтня 2016 року 107 028, 72 грн.

Отже, порушення зобовязання настало після невиконання обовязку оплати чергових платежів і лише після того, з урахуванням п. 6 мирової угоди, яка визначає скасувальну обставину настає прострочення і можливе нарахування санкцій.

З розстрочених в мировій угоді платежів вбачається, що в суму 107 028, 71 грн включено також пеню, 3% річних та інфляційні втрати.

Колегія суддів погоджується з твердженнями скаржника, що відповідальність за порушення грошових зобовязань нараховується на суму основного боргу, оскільки такі відповідають нормам чинного законодавства.

Відтак, з урахуванням розстрочки, підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача пеня в розмірі 67 271, 83 грн, зокрема: на суму основного боргу 275 116, 02 грн за період з 25.05.2016-01.08.2016 (до затвердження мирової угоди), на суму 91 705, 34 грн (1/3 від осново боргу) за період з 01.09.2016-24.05.2017 в розмірі 18 801, 67 грн, на суму 91 705, 34 грн з 01.10.2016 24.05.2017 на суму 16 509, 03 грн, на суму 91 705, 34 грн за період з 01.11.2016-24.05.2017 на суму 14 198, 86 грн.

Також підлягають до стягнення 3% річних та інфляційні втрати за ці ж періоди, зокрема 3% річних в розмірі 6 856, 73 грн та інфляційні втрати на суму 31 760, 63 грн (розрахунки долучаються до матеріалів справи).

Отже позивач з огляду на несплату за отриманий товар вправі нарахувати відповідачу пеню в силу умов договору та 3% річних і інфляційні втрати в силу закону за період після дати, до якої нараховано санкції в справі № 914/1553/16 і до моменту укладення мирової угоди та після її укладення, однак з урахуванням розстрочки, яка нею передбачена.

Доводи скаржника, що мирова угода є новацією, яка в силу закону припиняє додаткові зобовязання, повязані з первісним зобовязанням, якщо інше не встановлено договором, отже не підлягає до стягнення пеня за вказаний позивачем період та нарахування в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України до моменту невиконання умов мирової угоди (з урахуванням розстрочки) суд вважає невірними.

Так, в силу ч. 4 ст. 604 ЦК України новація, припиняє додаткові зобовязання, повязані з первісним зобовязанням, якщо інше не встановлено договором. Однак умовами мирової угоди передбачено ті інші обставини, зокрема, виконання її умов. З огляду на несплату боржником сум, визначених мировою угодою, кредитор вправі компенсувати неотримані кошти, шляхом нарахування пені, інфляційних втрат та 3% річних. В п. 5 мирової угоди також вказано, що зобовязання сторін у справі № 914/1553/16 вважаються припиненими лише з моменту отримання позивачем всієї суми на банківський рахунок. Отже, з огляду на несплату коштів, суд дійшов вірного висновку, що зобовязання між сторонами не припинені, а обовязок погасити заборгованість перед позивачем виник не у звязку з укладанням мирової угоди, а у звязку із невиконанням відповідачем умов укладеного між сторонами договору поставки. Таким чином, наявність ухвали суду про затвердження мирової угоди, а також її часткове виконання відповідачем не є перешкодою для стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Твердження скаржника, що період нарахування з 25.05.2016-29.07.2016 вже охоплений мировою угодою, у якій сторони визначили грошові зобовязання станом на 29.07.2016 є безпідставними. Мирова угода стосується лише прав та обовязків сторін щодо предмета позову у справі № 914/1553/16, в даному випадку це стягнення основного боргу в розмірі 275 116, 02 грн, нарахованих за період часу з 16.02.2016 по 24.05.2016 пені в розмірі 31 254, 99 грн, 3% річних в розмірі 2 238, 62 грн та інфляційних в розмірі 12 476, 51 грн.

Відтак, місцевий господарський суд не в повній мірі врахував всі обставини справи та дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог повністю. Отже, рішення місцевого господарського суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог частково.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Судовий збір розподіляється пропорційно задоволеним вимогам.

З огляду на відстрочку скаржнику сплати судового збору за подання апеляційної скарги, часткового задоволення апеляційної скарги, судовий збір, пропорційно задоволеним вимогам підлягає стягненню в дохід Державного бюджету України.

Керуючись ст. ст. 33, 49, 99, 101, 103, 104, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу задоволити частково.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 16.08.2017 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задоволити частково.

Стягнути з Державного підприємства Львівський бронетанковий завод, м. Львів, вул. Стрийська, 73 (ідентифікаційний код 07985602) на користь Приватного акціонерного товариства ЮНІКОН, м. Дніпро, вул. О.Гончара, 28-А (ідентифікаційний код 23647276) - 6 856, 73 грн 3% річних, 31 760, 63 грн інфляційних втрат, 67 271, 83 грн пені та 1 588, 34 грн у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

3. Стягнути з Приватного акціонерного товариства ЮНІКОН, м. Дніпро, вул. О.Гончара, 28-А (ідентифікаційний код 23647276) в дохід Державного бюджету 275, 28 грн судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції.

4. Стягнути з Державного підприємства Львівський бронетанковий завод, м. Львів, вул. Стрийська, 73 (ідентифікаційний код 07985602) в дохід Державного бюджету 1 747, 17 грн судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

6. Справу повернути до місцевого господарського суду.

Повна постанова складена 24.11.2017

Головуючий суддя Юрченко Я.О.

Суддя Дубник О.П.

Суддя Скрипчук О.С.