ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2017 року Справа № 906/372/17
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого суддіПопікової О.В.,
суддів:Євсікова О.О., Кролевець О.А.,
за участю представників:
від позивача:Гачак І.Й. (адвокат), дов. від 26.10.2017.2017р. б/н,
від відповідача: третьої особи:не з'явився (повідомлено належно), не з'явився (повідомлено належно),
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Державного підприємства "Городницьке лісове господарство"
на постановуРівненського апеляційного господарського суду від 13.09.2017
у справі №906/372/17 Господарського суду Житомирської області
за позовомПублічного акціонерного товариства "Українська залізниця"
доДержавного підприємства "Городницьке лісове господарство"
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні
позивачаЗакарпатська митниця Державної фіскальної служби України
простягнення 694236,12 грн.

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" (далі - ПАТ "Українська залізниця", залізниця, перевізник) звернулося до господарського суду Житомирської області з позовом до Державного підприємства "Городницьке лісове господарство" (далі - ДП "Городницьке лісове господарство", Підприємство, вантажовідправник) про стягнення 694236,12 грн. нарахованих платежів за час затримки вагонів відповідача при митному огляді вантажів.

Рішенням господарського суду Житомирської області від 29.06.2017р. (суддя Тимошенко О.М.) у задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване положеннями статті 307 Господарського кодексу України, статті 908 Цивільного кодексу України, статей 1, 325, 338 Митного кодексу України, статей 3, 15, 32 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення, статті 26 Закону України "Про залізничний транспорт", статті 119 Статуту залізниць України, затвердженого постановою КМ України від 06.04.1998р. №457, п.п.2, 15, 16 Правил користування вагонами та контейнерами (далі - Правила користування вагонами), затверджених наказом Міністерства транспорту України від 25.02.1999р. №113 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 15.03.1999р. за №165/3458), та статей 32, 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, виходячи з яких суд дійшов висновку про те, що огляд товарів з усіма супутніми діями (розвантаження, завантаження і т.п.) проводився митним органом та будь-яких порушень під час проведення митного контролю виявлено не було, внаслідок чого обов'язок по оплаті вартості операцій, здійснених під час проведення митного контролю, покладається не на відповідача, а на орган, з ініціативи якого прийнято рішення про проведення митного огляду.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 13.09.2017р. (головуючий суддя Мамченко Ю.А., судді Саврій В.А., Огороднік К.М.) рішення скасовано. Прийнято нове рішення, яким позов задоволено повністю. Стягнуто з ДП "Городницьке лісове господарство" на користь ПАТ "Українська залізниця" 694236,12 грн. нарахованих платежів за час затримки вагонів.

Постанова апеляційної інстанції обґрунтована приписами статті 306 Господарського кодексу України, статті 267 Цивільного кодексу України, статей 5, 28, 31, 32 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення (далі - СМГС), статей 4, 218, 220, 325, 338 Митного кодексу України, статей 46, 119, 121, 129 Статуту залізниць України, затвердженого постановою КМ України від 06.04.1998р. №457, п.п.2, 3, 4, 6, 10, 12, 13, 16 Правил користування вагонами, п.п.8, 9 Правил зберігання вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000р. №644 (далі - Правила зберігання вантажів), п.п.2.15, 2.16, 4.10, 4.11 Інструкції про взаємодію посадових осіб митних органів, що здійснюють митні процедури в міжнародному залізничному сполученні, і працівників залізниць України (далі - Інструкція), затвердженої спільним наказом Державної митної служби України та Міністерства транспорту та зв'язку України від 18.09.2008р. №1019/1143, та статей 27, 32, 33, 101 Господарського процесуального кодексу України, з урахуванням яких суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог у зв'язку з доведеністю допустимими доказами (актами загальної форми ГУ-23 №10932 від 17.05.2016р., №10968 від 22.05.2016р., №10983 від 26.05.2016р., №600 від 26.10.2016р., №605 від 28.10.2016р. та №904 від 22.10.2016р.) обов'язку відповідача як вантажовідправника відшкодувати позивачу понесені додаткові витрати у вигляді плати за користування вагонами, збору за зберігання вантажу, телефонограмного збору, плати за зважування вантажу, плати за маневрові роботи, які (витрати) обумовлені затримкою вагонів №65741688, №66490376, №68746841 під час проведення митного огляду вантажу, незалежно від факту виявлення незаконного переміщення товару внаслідок здійснення митного контролю, оскільки стягнення вартості зазначених витрат можливе не тільки за умови наявності попередньої згоди вантажовласника на вчинення таких дій, а й у інших передбачених законом випадках, у тому числі у випадку проведення митного контролю та митного оформлення товарів.

Не погодившись з постановою суду апеляційної інстанції, відповідач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, у якій просить постанову скасувати, а рішення залишити в силі.

В обґрунтування своєї правової позиції скаржник посилається на порушення та неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, зокрема приписів статей 307, 315 Господарського кодексу України, статей 261, 267, 908 Цивільного кодексу України, статті 31 СМГС, статей 218, 325, 338 Митного кодексу України, статей 46, 119, 129, 130, 133, 137 Статуту залізниць України, затвердженого постановою КМ України від 06.04.1998р. №457, п.п.3-6, 8-10, 12 Правил користування вагонами, п.8 Правил зберігання вантажів та статей 33, 34, 43, 84 Господарського процесуального кодексу України, наголошуючи на відсутності підстав для стягнення нарахованих залізницею платежів за час затримки вагонів, оскільки затримка вагонів сталася не з вини відповідача, митні органи не виявили жодних порушень при огляді та зважуванні вантажу, митне оформлення відбулося до відправки вантажу. Крім того, на думку відповідача, відшкодування розвантажувальних, навантажувальних, перевантажувальних та інших операцій за час проведення огляду (переогляду) товару, вже проведених залізницею за свій рахунок, має здійснюватися органом, з ініціативи якого прийнято рішення про проведення митного огляду.

Позивач у відзиві на касаційну скаргу просить оскаржувану постанову залишити без змін з мотивів, у ній викладених.

Розглянувши касаційну скаргу, заслухавши пояснення присутнього представника позивача, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи, повноти їх встановлення в судових рішеннях та застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, у травні 2016 року ДП "Городницьке лісове господарство" відправлено зі станції Новоград-Волинський Південно-Західної залізниці вагони №65741688, 66490376, 68746841 з вантажем "деревина паливна", по накладним №494021, 497917, 401091 (а.с.12-14).

Вантажовідправником вказаних товарів у документах зазначено ДП "Городницьке лісове господарство", вантажоотримувачем - фірму "Пизец ГмбХ" (Гетваєргассе 1, Відень, 1010, Австрія).

17 травня 2016 року на станцію Батьово прибув вагон №65741688 з вантажем "деревина паливна" та був відчеплений для здійснення переогляду. Згідно з актом загальної форми від 17 травня 2016 року №10932 (а.с.15), на підставі заявки Закарпатської митниці ДФС від 17 травня 2016 року №10/16 (а.с.26), цей вагон подано для здійснення митного огляду на ділянку митного контролю та 18 травня 2016 року надано телеграфне повідомлення №110 на станцію відправлення для повідомлення вантажовідправника (а.с.30).

22 травня 2016 року на станцію Батьово прибув вагон №66490376 з вантажем "деревина паливна" та був відчеплений для здійснення переогляду. Згідно з актом загальної форми від 22 травня 2016 року №10968 (а.с.23) на підставі заявки Закарпатської митниці ДФС від 22 травня 2016 року №19/17 (а.с.27) цей вагон подано для здійснення митного огляду на ділянку митного контролю надано телеграфне повідомлення від 22 травня 2016 року №161 на станцію відправлення для повідомлення вантажовідправника (а.с.31).

26 травня 2016 року на станцію Батьово прибув вагон №68746841 з вантажем "деревина паливна" та був відчеплений для здійснення переогляду. Згідно з актом загальної форми від 26 травня 2016 року №10983 на підставі заявки Закарпатської митниці ДФС від 26 травня 2016 року №26/16 (а.с.28), ці вагони подано для здійснення митного огляду на ділянку митного контролю та 26 травня 2016 року надано телеграфне повідомлення №221 на станцію відправлення для повідомлення вантажовідправника (а.с.32).

За результатами переогляду вантажу інспекторами митниці складено Акт про проведення огляду (переогляду) товарів від 07 червня 2016 року №305010505/2016/ЗМК-09027 (а.с.33).

20 жовтня 2016 року Львівська залізниця отримала лист від 19 жовтня 2016 року №07-70-61/34/2802, у якому Закарпатська митниця ДФС повідомила про те, що вантаж, що переміщувався в вагонах №65741688, 66490376, 68746841, необхідно подати на ділянки перевантаження станцій Чоп та Батьово для здійснення їх вивантаження та митного огляду (а.с.34).

Таким чином, дані вагони простоювали на станціях Львівської залізниці до 28 жовтня 2016 року.

Апеляційним господарським судом також встановлено, що всього на станціях Батьово, Чоп згідно з актами загальної форми №10932, 904, 600, 605, 10968, 10983 за затримку вагонів №№65741688, 66490376, 68746841 залізницею нараховано 694236,12 грн. (а.с.35-37).

18 квітня 2017 року позивач направив відповідачу претензію №НЮ-582 про сплату нарахованих платежів в сумі 694236,12 грн. за затримку вагонів, яку залишено без відповіді та задоволення (а.с.38).

Спір між сторонами виник у зв'язку з тим, що вагони №№65741688, 66490376, 68746841 з номерами відправки №№494021, 497917, 401091 простоювали на станціях Батьово та Чоп Львівської залізниці в період з 17 травня по 28 жовтня 2016 року з причин знаходження під митним контролем, тому ПАТ "Українська залізниця" нарахувало ДП "Городницьке лісове господарство" плату за користування вагонами, збір за зберігання вантажу, телефонограмний збір, плату за зважування вантажу та плату за маневрові роботи у загальному розмірі 694236,12 грн.

В основу оскаржуваної постанови покладено висновок апеляційного суду про доведеність допустимими доказами обставин понесення позивачем витрат за час затримки вагонів при їх митному оформленні, від обов'язку відшкодування яких згідно чинного законодавства не звільняється відповідач незалежно від того, чи виявлено митницею незаконне переміщення товару під час здійснення митного контролю, та про право відповідача вимагати стягнення в регресному порядку завданих йому збитків у розмірі вартості сплачених витрат з органу, за ініціативою якого було проведено затримання товару на станціях залізниці чи на підходах до них. При цьому апеляційний суд зазначив про відсутність вичерпних підстав для звільнення вантажовідправника від плати за користування вагонами під час їх простою, пов'язаного з митним оформленням вантажу, а також про відсутність підстав для застосування спеціальної позовної давності за заявою третьої особи без самостійних вимог на предмет спору, оскільки позовна давність застосовується тільки на підставі заяви, зробленої стороною у справі.

Колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції з огляду на таке.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно з ч.2 статті 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до п.8 ч.2 статті 105 Господарського процесуального кодексу України у постанові мають бути зазначені: у разі скасування або зміни рішення місцевого господарського суду - доводи, за якими апеляційна інстанція не погодилась з висновками суду першої інстанції.

Згідно приписів ч.ч.2, 5 статті 306 Господарського кодексу України суб'єктами відносин перевезення вантажів є перевізники, вантажовідправники та вантажоодержувачі. Загальні умови перевезення вантажів, а також особливі умови перевезення окремих видів вантажів визначаються цим Кодексом і виданими відповідно до нього транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Обов'язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій і громадян, які користуються залізничним транспортом, визначаються Статутом залізниць України, затвердженим постановою КМ України від 06.04.1998р. №457.

Перевезення вантажів у міжнародному сполученні здійснюється, зокрема, відповідно до Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення (СМГС), яка є чинною для України відповідно до Закону України "Про правонаступництво в Україні" та Віденської конвенції про правонаступництво держав.

Статтею 5 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення (СМГС) встановлено, що при відсутності відповідних положень в цій Угоді, застосовується національне законодавство тієї країни, в якій повноважна особа реалізовує свої права.

Відповідно до параграфів 1, 2 статті 32 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення (СМГС) перевізнику повинні бути відшкодовані всі витрати, пов'язані з перевезенням вантажу, не передбачені застосованими тарифами і викликані причинами, які не залежать від перевізника. Відшкодування додаткових витрат здійснюється в порядку передбаченому статтею 31 "Оплата провізних платежів та неустойок".

Згідно з параграфом 1 статті 31 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення (СМГС) передбачено, що якщо угодою між учасниками перевезення не передбачено інше, оплата провізних платежів є обов'язком: одержувача - перевізнику, який видає вантаж, за здійснене ним перевезення.

Правове регулювання порядку та умов користування вагонами і контейнерами парку залізниць України, парку залізниць інших держав, а також тих, що належать підприємствам та орендовані ними, за час затримки на коліях залізниць загального користування, здійснюється за Правилами користування вагонами і контейнерами, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 25 лютого 1999 року №113.

Пунктом 2 Правил користування вагонами і контейнерами встановлено, що за користування вагонами і контейнерами вантажовідправники, вантажоодержувачі, власники під'їзних колій, порти, організації, установи, фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності вносять плату.

Статтею 119 Статуту залізниць України визначено, що зазначена плата стягується також з вантажовідправників, вантажоодержувачів у разі затримки вагонів (контейнерів), пов'язаної з митним оформленням.

Відповідно до п.п.3, 4 Правил користування вагонами і контейнерами облік часу користування вагонами і контейнерами та нарахування плати за користування ними провадиться на станціях відправлення та призначення за Відомістю плати за користування вагонами форми ГУ-46, Відомістю плати за користування контейнерами форми ГУ-46к, які складаються на підставі Пам'яток про подавання/забирання вагонів форми ГУ-45, Пам'яток про видачу/приймання контейнерів форми ГУ-45к, Повідомлення про закінчення вантажних операцій з вагонами, Актів про затримку вагонів форми ГУ-23а, Актів загальної форми ГУ-23.

Відомості плати за користування вагонами, контейнерами складаються на вагони, контейнери, що подаються під навантаження та вивантаження, є документами обліку часу перебування вагонів, контейнерів у пунктах навантаження та вивантаження та на під'їзних коліях і містять розрахунки платежів за користування вагонами, контейнерами.

У відповідності до п.п.6, 10, 12, 13 Правил користування вагонам і контейнерами, станція призначення інформує вантажовласника про затримку вагонів з його вини, передаючи йому копію Повідомлення про затримку вагонів не пізніше двох годин після його отримання (телефонограмою, телеграфом, поштовим зв'язком, через посильних, факсом або іншим способом, установленим начальником станції за погодженням з вантажовласником). Загальний час, за який вноситься вантажовласником плата залізниці за користування вагонами, включає час затримки вагонів з його вини та час перебування їх у безпосередньому розпорядженні вантажовласника. Час до 30 хвилин не враховується, час 30 хвилин і більше враховується як повна година. Плата за користування стягується з вантажовласника також у разі затримки вагонів (контейнерів) під час перевезення в усіх випадках, крім тих, які залежать від залізниці. Час користування обчислюється окремо для кожного вагона і контейнера за його номером.

Статтею 46 Статуту залізниць України передбачено плату за зберігання вантажу, що прибув на станцію, строк якого перевищує добу. Безкоштовний строк зберігання вантажу обчислюється з 24-ої години дати вивантаження вантажу (контейнера) засобами залізниці або з 24-ої години дати подачі вагонів під вивантаження засобами одержувача. За зберігання вантажу на станції понад зазначений термін справляється плата, встановлена тарифом.

Згідно з п.п.8, 9 Правил зберігання вантажів збір за зберігання вантажів у вагонах (контейнерах) у разі затримки їх з вини одержувача (відправника) після закінчення терміну безоплатного зберігання сплачується незалежно від місця затримки (на станції призначення та на підходах до неї, на прикордонних, припортових станціях тощо). За зберігання на місцях загального користування та на коліях станції відправлення вантажів, завантажених у вагони (контейнери), які простоюють в очікуванні оформлення перевезення (у т. ч. під митним оформленням та з інших причин, не залежних від залізниці), збір сплачується з моменту ввезення вантажу на станцію до моменту закінчення затримки.

Отже приписами чинного законодавства встановлено обов'язок вантажовідправника, вантажоодержувача сплачувати залізниці плату за користування вагонами та збір за зберігання вантажів у разі затримки вагонів (контейнерів), пов'язаної з митним оформленням.

Апеляційним судом правомірно враховано ту обставину, що передбачений п.121 Статуту залізниць України та п.16 Правил користування вагонами перелік підстав звільнення вантажовласника від плати за користування вагонами є вичерпним, а затримку вагонів, пов'язану з митним оформленням, до цих підстав не віднесено.

До того ж, у п.5.15 роз'яснення Президії Вищого господарського суду України від 29.05.2002р. №04-5/601 "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з перевезення вантажів залізницею" зазначено, що плата за користування вагонами як належності України, так і належності інших держав не є заходом відповідальності, яка може застосовуватись лише за наявності вини сторони у зобов'язанні.

Згідно з параграфом 6 статті 28 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення (СМГС) передбачено, що якщо перешкода до перевезення вантажу чи його видачі виникла по причинам, не залежним від перевізника, перевізнику повинні бути сплачені додаткові провізні платежі і витрати, понесені ним у зв'язку з перешкодами, а також неустойки, якщо вони передбачені національним законодавством.

Таким чином, у разі понесення перевізником додаткових витрат за затримку вагонів, пов'язану з митним оформленням, вантажовідправник зобов'язаний відшкодувати залізниці всі платежі, нараховані до сплати за користування вагонами.

Частиною 1 статті 4 Митного кодексу України встановлено, що митний контроль - це сукупність заходів, що здійснюються з метою забезпечення додержання норм цього Кодексу, законів та інших нормативно-правових актів з питань державної митної справи, міжнародних договорів України, укладених у встановленому законом порядку. При цьому, митні формальності - сукупність дій, що підлягають виконанню відповідними особами і органами доходів і зборів з метою дотримання вимог законодавства України з питань державної митної справи.

Згідно ч.ч.1, 2 статті 325 Митного кодексу України за письмовою заявою власника товарів або уповноваженої ним особи та з дозволу органу доходів і зборів можуть здійснюватися навантаження, вивантаження, перевантаження, усунення пошкоджень упаковки, розпакування, упакування, перепакування, зважування та визначення інших істотних характеристик товарів, що перебувають під митним контролем, взяття проб та зразків таких товарів, зміна ідентифікаційних знаків чи маркування на цих товарах або їх упаковці, транспортних засобах комерційного призначення, а також заміна транспортного засобу комерційного призначення. Зазначені операції здійснюються за рахунок власника товарів, що переміщуються через митний кордон України, або уповноваженої ним особи. У разі відмови у наданні дозволу на здійснення зазначених операцій орган доходів і зборів зобов'язаний невідкладно письмово повідомити особу, яка звернулася із заявою про надання такого дозволу, про причини і підстави відмови.

У встановлених цим Кодексом випадках органи доходів і зборів з власної ініціативи або з ініціативи правоохоронних органів мають право у письмовій формі вимагати від осіб, які переміщують товари, транспортні засоби комерційного призначення через митний кордон України, проведення операцій, передбачених частиною першою цієї статті. У такому разі витрати на проведення зазначених операцій відшкодовуються органом, з ініціативи якого вони проводилися. Якщо в результаті проведення таких операцій виявлено порушення законодавства України, витрати на проведення зазначених операцій відшкодовуються власником товарів, транспортних засобів комерційного призначення або уповноваженими ними особами.

Частиною 5 статті 338 Митного кодексу України встановлено, що огляд (переогляд) товарів, транспортних засобів комерційного призначення може проводитися за наявності достатніх підстав вважати, що переміщення цих товарів, транспортних засобів через митний кордон України здійснюється поза митним контролем або з приховуванням від митного контролю, у тому числі в разі отримання відповідної офіційної інформації від правоохоронних органів. Вичерпний перелік відповідних підстав визначається Кабінетом Міністрів України. З метою проведення огляду (переогляду) товарів посадові особи органів доходів і зборів самостійно вживають заходів, передбачених цим Кодексом, на всій митній території України, включаючи зупинення транспортних засобів для проведення їх огляду (переогляду), в межах контрольованого прикордонного району та прикордонної смуги. Такий огляд (переогляд) проводиться за рахунок органу, з ініціативи або на підставі інформації якого прийнято рішення про його проведення. Якщо в результаті проведення огляду (переогляду) виявлено факт незаконного переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, витрати, пов'язані з проведенням огляду (переогляду), відшкодовуються власником зазначених товарів, транспортних засобів або уповноваженою ним особою.

При цьому, відповідно до ч.2 статті 218 Митного кодексу України розвантажувальні, навантажувальні, перевантажувальні та інші операції, необхідні для здійснення митного контролю та митного оформлення товарів, проводяться підприємствами залізниці за рахунок власників товарів або уповноважених ними осіб.

При цьому, поняттям "інші операції", які здійснюються у разі необхідності проведення митного контролю та митного оформлення товарів, охоплюється проведення маневрових робіт (аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 11.12.2014 у справі №908/356/14).

Колегія погоджується з висновком апеляційного суду про те, що виходячи з системного аналізу змісту положень статей 28, 31, 32 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення (СМГС), ст.ст.218, 325, 338 Митного кодексу України та статей 119, 121 Статуту залізниць України, вартість проведених залізницею розвантажувальних, навантажувальних та перевантажувальних робіт, необхідних для здійснення митного контролю та митного оформлення товарів, має в будь-якому випадку оплачуватися вантажовласниками (вантажовідправниками) незалежно від того, чи виявлено митницею факт незаконного переміщення товару під час здійснення митного контролю, а у разі відсутності виявлення такого факту вантажовідправник може стягнути в регресному порядку понесені ним збитки у розмірі вартості сплачених залізниці витрат з того органу, за ініціативою якого було проведено затримку товару на станціях залізниці чи на підходах до них.

Наведеним спростовується помилкове твердження скаржника про те, що відшкодування вартості розвантажувальних, навантажувальних, перевантажувальних та інших операцій за час проведення огляду (переогляду) товару, вже проведених залізницею за свій рахунок, має здійснюватися органом, з ініціативи якого прийнято рішення про проведення митного огляду.

Спростовуючи висновок місцевого господарського суду про необхідність відшкодування витрат залізниці на проведення операцій при митному огляді (переогляді) товарів саме органом (третьою особою), з ініціативи якого вони проводились, апеляційна інстанція дійшла правильного висновку про те, що дії відділу митного оформлення №4 (Батьово) митного поста "Залізничний" щодо зупинки вагонів відповідача є митними формальностями, на які розповсюджується обов'язок власників товару або уповноважених ними осіб з оплати операцій, здійснених залізницею під час проведення митного контролю на залізничному транспорті, незалежно від винивантажовласника. До того ж, дії уповноважених осіб Закарпатської митниці щодо надання вказівок залізниці по маневруванню складом поїздів відповідача з однієї станції до іншої, з метою вчинення дій, необхідних для митного контролю, повністю узгоджуються з ч.2 статті 220 Митного кодексу України, якою передбачено право здійснення митного огляду товарів поза пунктами пропуску через державний кордон або в місцях, визначених керівником органу доходів і зборів за погодженням з керівниками залізничної станції та органу охорони державного кордону України.

Вказане дозволяє запобігти порушенню розкладу руху поїздів на станції затримання вагонів із товаром та обґрунтовує правомірність дій залізниці по стягненню плати за проведення маневрових робіт, навіть за відсутності складених нею пам'яток форми ГУ-45, оскільки відомості про тривалість виконання залізницею маневрової роботи (початок та кінець даної роботи) відображені в актах загальної форми, які були оформлені протягом всього часу затримки рухомого складу вагонів відповідача.

Таким чином стягнення плати за користування вагонами, зберігання вантажу, плати за виконання маневрової роботи, зважування вантажу та іншої роботи можливе не тільки за умови наявності попередньої згоди вантажовласника на вчинення таких дій, а й у інших передбачених законом випадках, у тому числі у випадку проведення митного контролю та митного оформлення товарів.

Аналогічної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України при здійсненні касаційного перегляду судових рішень у справах відповідної категорії (постанови від 01.03.2017 у справі №907/501/16 та від 29.05.2017 у справі №924/1178/16).

Згідно вимог ч.ч.1, 2, 4 статті 129 Статуту залізниць України обставини, які можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць.

Судом апеляційної інстанції достеменно встановлено та скаржником не спростовано факт простою вагонів відповідача №65741688, №66490376, №68746841 з номерами відправки №494021, №497917, №401091 на станціях Батьово та Чоп Львівської залізниці в період з 17 травня по 28 жовтня 2016 року з підстав здійснення митного огляду належного відповідачу вантажу, тобто з причин, незалежних від перевізника, внаслідок чого ПАТ "Українська залізниця" правомірно нарахувало Підприємству плату за користування вагонами у розмірі 694236,12 грн. Факт затримки вагонів під митним контролем у вищевказаний період підтверджується належним чином оформленими актами загальної форми ГУ-23 №10932 від 17.05.2016р., №10968 від 22.05.2016р., №10983 від 26.05.2016р., №600 від 26.10.2016р., №605 від 28.10.2016р. та №904 від 22.10.2016р., які в розумінні ч.2 статті 34 Господарського процесуального кодексу України та статті 129 Статуту залізниць України є допустимими доказами.

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про те, що згадані акти загальної форм містять достатню інформацію щодо затримки вагонів залізницею у зв'язку з проведенням митного огляду, зокрема, щодо часу затримки та розрахунку суми додаткових платежів за період простою вагонів, а тому є належними доказами понесення залізницею додаткових витрат, пов'язаних з митними формальностями, оскільки цими актами в сукупності із іншими доказами підтверджено облік часу користування вагонами (час перебування вагонів у пунктах навантаження, вивантаження та на під'їзних коліях) та нарахування плати за користування ними.

При цьому апеляційним судом враховано, що на підставі зазначених актів загальної форми ГУ-23 перевізником було розраховано плату за користування вагонами, збір за зберігання, зважування вантажу, збір за телеграфне повідомлення про затримку, збір за участь представника залізниці при зважуванні товару, збір за подання/забирання вагону з під'їзної колії, плату за маневрову роботу, які були виконані залізницею в період затримки вагонів відповідача №65741688, №66490376, №68746841 під час митного огляду вантажу.

Окрім того факт проведення залізницею розвантажувальних, навантажувальних та перевантажувальних операцій, пов'язаних з необхідністю огляду товару за запитом митниці, відповідачем не заперечується.

Касаційна інстанція відхиляє передчасні посилання скаржника на сплив 6-місячного строку позовної давності, про застосування якої було заявлено третьою особою без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, оскільки, як вірно зазначив апеляційний суд, за змістом ч.3 статті 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом виключно за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а доказів подання відповідної заяви Підприємством матеріали справи не містять.

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд апеляційної інстанції цілком обґрунтовано виходив з того, що затримка вагонів унаслідок митного оформлення вантажу до підстав звільнення вантажовласника від плати за користування вагонами законодавством не віднесена, дії Відділу митного оформлення №4 (Батьово) митного поста „Залізничний" є митними формальностями, на які розповсюджується обов'язок власників товару або уповноважених ними осіб щодо оплати операцій, здійснених під час проведення митного контролю на залізничному транспорті, незалежно від факту виявлення незаконного переміщення товару під час здійснення такого контролю.

Колегія суддів не приймає до уваги інші заперечення заявника, які зводяться передусім до посилань на оцінку судами неналежних доказів по справі (акти загальної форми ГУ-23 №10932 від 17.05.2016р., №10968 від 22.05.2016р., №10983 від 26.05.2016р., №600 від 26.10.2016р., №605 від 28.10.2016р. та №904 від 22.10.2016р.), оскільки згідно імперативних вимог ч.2 статті 1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні та постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно приписів п.1 статті 1119 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Враховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що доводи, викладені заявником у касаційній скарзі не знайшли свого підтвердження під час касаційного провадження, не спростовують висновки суду апеляційної інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову та фактично зводяться до переоцінки доказів і встановлених судом обставин, що в силу положень статті 1117 Господарського процесуального кодексу України не відноситься до повноважень касаційної інстанції.

При цьому перевіривши у відповідності до ч.2 статті 1115 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи, повноту їх встановлення в постанові, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційним господарським судом в порядку статей 43, 101, 105 Господарського процесуального кодексу України всебічно, повно і об'єктивно розглянуто всі обставини справи, дана їм належна юридична оцінка, порушень норм чинного законодавства не вбачається, у зв'язку з чим, підстави для задоволення касаційної скарги та скасування чи зміни оскаржуваної постанови відсутні.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 1115, 1117-1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державного підприємства "Городницьке лісове господарство" залишити без задоволення.

Постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 13.09.2017 у справі №906/372/17 залишити без змін.

Головуючий суддя О.В. Попікова

Судді: О.О. Євсіков

О.А. Кролевець