ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2017 р. Справа № 909/964/17

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Матуляк П.Я. , секретар судового засідання Юрчак С.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Синергія 1999", проспект Науки, буд. 3,м. Київ,03039

до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 АДРЕСА_1

про стягнення заборгованості у сумі 27 774,74 грн.

за участю:

представники сторін не з"явилися

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Синергія 1999" звернулося до господарського суду з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у сумі 27 774,74 грн.

Позовні вимоги мотивовано невиконанням відповідачем прийнятих на себе зобов"язань по договору споживання нафтопродуктів шляхом вибірки №13П-2/10/2014 та обгрунтовано приписами статей 257, 610, 625, 629 Цивільного кодексу України.

Представник позивача в судове засідання не з"явився, однак направив суду клопотання б/н та б/д(вх.№17018/17 від 30.10.17) щодо розгляду справи за відсутності свого повноважного представника.

Відповідач своїм конституційним правом на захист прав і охоронюваних законом інтересів не скористався, відзиву на позов не подав, явки уповноваженого представника в судові засідання жодного разу не забезпечив, хоча про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, що підтверджується відмітками відділу документального забезпечення суду на зворотньому боці ухвал суду від 10.10.17, 26.10.17 та 16.11.17, а також наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення(вручено ухвалу від 26.10.17 фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1, дата вручення 01.11.17). Разом з тим, відповідач направив суду відзив на позовну заяву б/н та б/д (вх.№18715 від 24.11.17), у якому проти позову заперечив. Вказав на те, що договір споживання нафтопродуктів шляхом вибірки №13П-2/10/2014 ним не підписано, відтак він є неукладеним, що, у свою чергу, позбавляє позивача права стягнення заборгованості за неукладеним договором. Зазначив, що позивачем пропущено строк позовної давності щодо вимоги про стягення 3 % річних, а претензія позивача адресована відповідачу з порушенням норм законодавства. Звернув увагу, що договори суборенди обладнання та зберігання між сторонами у справі теж не укладалися.

Згідно з п. 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.11 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" з наступними змінами, у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Неявка учасника судового процесу в судове засідання не є підставою для скасування судового рішення, якщо ухвалу, в якій зазначено час і місце такого засідання, надіслано йому в порядку, зазначеному в підпункті 3.9.1 підпункту 3.9 цього пункту постанови. Згідно з п.3.9.1 зазначеної постанови, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Ухвали суду від 10.10.17 та 16.11.17, надіслані відповідачеві за адресою, зазначеною у позовній заяві ( яка відповідає адресі відповідача, що зазначена у здійсненому судом витязі з ЄДРЮОФОПГФ), не повернуто відділенням поштового зв"язку, а ухвалу суду від 26.10.17 відповідачу вручено, відтак слід вважати, що відповідача належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи.

Враховуючи ту обставину, що відповідача належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи, останнього не було позбавлено конституційного права на захист охоронюваних законом інтересів.

Разом з тим, у відповідності із ст.22 ГПК України, сторони зобов'язані добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч. 1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 р. Європейського суду з прав людини у справі Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі Смірнова проти України).

Одночасно, реалізація "права на суд", передбаченого Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., відповідно до практики Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого, згідно із ст.32 Конвенції, поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї, включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати "вирішення" спору судом (рішення Європейського суду з прав людини у справах Буланов та Купчик проти України заяви №№ 7714/06, 23654/08 від 09.12.2010р., Чуйкіна проти України № 28924/04 від 13.01.2011р.).

Таким чином, незважаючи на те, що представники не з"явилися в судове засідання, справа може бути розглянута за наявними у ній матеріалами у відповідності до вимог ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка учасників судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Розглянувши матеріали справи із врахуванням вимог Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод стосовно розгляду справи упродовж розумного строку, всебічно і повно з"ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються вимоги, давши оцінку доказам, які мають значення для справи, суд вважає за правильне взяти до уваги наступне.

З метою укладення договору споживання нафтопродуктів шляхом вибірки №13П-2/10/2014 від 24.10.14, позивачем на адресу відповідача направлялися два екземпляри Договору для підписання, однак, Відповідачем підписаний екземпляр вказаного Договору Позивачу не повернуто. Водночас, господарські операції за даним Договором почали виконуватись обома сторонами, про що свідчать первинні бухгалтерські документи, в яких як підставу для здійснення відповідних господарських операцій вказано саме Договір споживання нафтопродуктів шляхом вибірки № 130П-2/10/2014.

Згідно із п.п. 1.1, 1.3-1.5 Договору, на умовах даного Договору Постачальник ( позивач) здійснює заповнення та відпуск нафтопродуктів - дизельного пального (надалі - Товар) Споживачу(відповдіачу) для забезпечення потреб автомобільних транспортних засобів Споживача, а Споживач оплачує Постачальнику вартість використаних (куплених) нафтопродуктів із розрахунку фактично злитого (спожитого) Товару згідно з показниками лічильника роздавальної колонки Споживача Товару з резервуару для зберігання нафтопродуктів, що використовуються Споживачем на підставі Договору оренди обладнання в терміни відповідно до умов Договору. Обсяг закупки Товару не може бути меншим ніж 15 тонн на місяць. Партією Товару вважається його кількість (обсяг в тоннах),зазначена в одній накладній, що є невід'ємною частиною Договору. Загальний обсяг Товару, що поставляється за даним Договором, визначається протягом строку дії Договору з урахуванням кількості поставленого Товару за всіма переданими відповідно до умов цього Договору окремими партіями. Споживання товару здійснється споживачем (відповідачем) самостійно з резервуару для зберігання нафтопродуктів (п.1.2 договору).

Згідно з п.4.1, 4.2 договору постачальник зобов"язався самостійно контролювати наповненість резервуарів, а споживач (відповідач) - оплачувати лише фактично спожитий товар.

Відповідно до п. п. 5.1., 5.4, 5.5 Договору, Споживач здійснює оплату за Товар шляхом перерахування коштів на поточний рахунок Постачальника, якщо інше не передбачено додатковою угодою. Оплата товару проводиться відповідно до виставлених рахунків, які формуються постачальником кожні три дні на підставі показників на лічильних пристроях паливо-роздавальної колонки резервуару. Оплата Товару здійснюється Покупцем протягом одного дня з моменту отримання рахунку.

Пунктами 9.1, 9.3 Договору визначено, що цей Договір укладено строком на один рік, а саме з 24.10.2014 по 24.10.2015, а в частині взаєморозрахунків договір діє до їхнього повного завершення.

Відповідачу згідно Договору поставки відвантажено дизельне пальне відповідно до видаткових накладних: від 03.12.2014 №1616, від 07.12.2014 № 1676, від 10.12.2014 № 1739, від 14.12.2014 № 1791, від 17.12.2014 № 1853, від 21.12.2014 № 1901, від 24.12.2014 № 1955,від 28.12.2014 №2009, від31.12.2014 №2079, від 04.01.2015 №8, від 18.01.2015 №149, від 21.01.2015 № 200, від 25.01.2015 № 244, від 28.01.2015 № 295, від 31.01.2015 № 354, від 04.02.2015 № 436, від 10.02.2015 № 498, від 10.02.2015 № 498, від 15.02.2015 № 562, від 18.02.2015 №604. Зазначені накладні підписані Відповідачем та Позивачем, є такими, що узгоджені Сторонами за змістом та оплачені Відповідачем у повному обсязі. В той же час, дизельне пальне, яке відвантажено Відповідачу за видатковою накладною від 22.02.2015 №654 оплачено частоково, а саме не доплачено Відповідачем суму у розмірі 1560,18 грн., а за видатковими накладними від 25.02.2015 № 692 та від 28.02.2015 № 733 поставлений Позивачем Товар Відповідачем не оплачено взагалі.

Таким чином, в результаті часткового виконання Відповідачем зобов'язань за Договором, залишок заборгованості відповідача перед позивачем станом на день подання позовної заяви становить 25760,26грн.

З метою досудового врегулювання спору позивачем на адресу відповідача направлено претензію №08062017-2 від 08.06.17 з вимогою погасити існуючу заборгованість, відповіді на яку позивачем не отримано.

У зв"язку з прострочкою виконання зобов"язань, позивачем на підставі умов договору та норм чинного законодавства нараховано відповідачу 2014,48грн. 3% річних.

Доказів погашення заборгованості відповідачем суду не подано.

За змістом ст.173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених ГК України, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші тощо), а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Наведена правова норма кореспондується зі статтею 509 Цивільного кодексу України, згідно якої зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договір. Аналогічні положення закріплено у ст.174 Господарського кодексу України: господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов"язковим для виконання сторонами (ст.ст. 626, 627, 628, 629 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

У відповідності до ч. 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Статтею 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Сторони є вільними в укладенні договору, а також у визначенні форми договору (усна чи письмова), що підтверджується ст. 218 ЦК України, яка передбачає, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорюваних окремих його частин може доводитися, в тому числі, письмовими доказами.

Відповідно до ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Згідно ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Частинами 1,3 ст.181 ГК України визначено, що допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття.

Оферта може мати письмовий вигляд коли вона має форму єдиного документа, тобто проекту договору, листа, телеграми тощо, що надсилаються акцептанту поштою чи за допомогою іншого технічного засобу зв'язку.

Наслідком надання оферти є те, що коли адресат оферти відізветься й у будь-якій формі висловить згоду укласти договір на зазначених в оферті умовах, його слід визнати укладеним.

Відповідно до ст. 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Особа, яка прийняла пропозицію, може відкликати свою відповідь про її прийняття, повідомивши про це особу, яка зробила пропозицію укласти договір, до моменту або в момент одержання нею відповіді про прийняття пропозиції.

Зі змісту ст.642 ЦК України вбачається, що акцепт можливий й у вигляді конклюдентних дій, тобто здійснення особою, що отримала оферту, дій по виконанню вказаних в ній умов договору. Конклюдентні дії - це дії особи, що виражають її волевиявлення на встановлення правовідносин, зокрема, на укладання угоди, висловлені не в формі усної чи письмової пропозиції, а безпосередньо через поведінку, з якої можна зробити висновки про такий намір. Для конклюдентних дій характерно, що їх здійснення свідчить про волевиявлення особи укласти договір.

З огляду на те, що у відзиві на позов відповідач не заперечив факт отримання проекту договору, суд констатує, що між сторонами у справі укладено в простій письмовій формі договір поставки, оскільки продукція була поставлена позивачем і прийнята відповідачем, що зафіксовано у змісті накладних про вчинення сторонами відповідних дій. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 14 березня 2017 року у справі №904/6090/16. При цьому, суд не приймає до уваги твердження відповідача про те, що проект договору містив пункти, з якими відповідач не погодився та мав намір обговорити їх з позивачем, оскільки відповідачем не подано суду відповідних доказів. Водночас, ці твердження спростовуються підписаними відповідачем видатковими накладними, які містять посилання на номер та дату договору.

За договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму(ст.265 Господарського кодексу України). Наведена правова норма кореспондується зі ст.712 ЦК України), згідно якої за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

В силу ч.2 ст.530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.692 ЦК України на покупця покладено обов'язок оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Якщо інше не встановлено укладеним сторонами договором або актом цивільного законодавства, перебіг строку виконання грошового зобов'язання, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу, починається з моменту прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, і положення частини другої статті 530 названого Кодексу, в якій ідеться про строк (термін) виконання боржником обов'язку, що не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, до відповідних правовідносин не застосовується.

Відповідно до п. п. 5.1., 5.4, 5.5 Договору, Споживач здійснює оплату за Товар шляхом перерахування коштів на поточний рахунок Постачальника, якщо інше не передбачено додатковою угодою. Оплата товару проводиться відповідно до виставлених рахунків, які формуються постачальником кожні три дні на підставі показників на лічильних пристроях паливо-роздавальної колонки резервуару. Оплата Товару здійснюється Покупцем протягом одного дня з моменту отримання рахунку.

При цьому, підписання покупцем видаткових накладних, які є первинними обліковими документами у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і які відповідають вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону, та фіксують факт здійснення господарських операцій і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

У підписаних відповідачем видаткових накладних містяться посилання на номери та дати рахунків на оплату, відтак відповідач повинен був оплатити вартість Товару протягом одного дня з моменту отримання рахунку.

Згідно зі ст.193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України, ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України).

Згідно з ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України). Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

В силу п.2ст. 614 Цивільного кодексу України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов"язання.

Отже, за наведених обставин справи і правових норм позовні вимоги щодо стягнення 25760,26грн. заборгованості є обґрунтованими. твердження відповдіача про те, що претензія позивача адресована відповідачу з порушенням норм законодавства, судом до уваги не приймається, оскільки не спростовують факту наявності заборгованості на спірну суму. З аналогічних підстав не заслуговують на увагу суду і твердження відповідача про те, що договори суборенди обладнання та зберігання між сторонами у справі теж не укладалися

Щодо вимоги про стягнення 2014,48грн. 3% річних суд констатує наступне.

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов"язання припиняється належним чином проведеним виконанням.

Однак, якщо зобов"язання не виконано належним чином, то на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов"язки.

Зокрема, статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Грошовим, за змістом статей 524, 533 - 535, 625 Цивільного кодексу України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

По суті даного спору відповідачем допущено порушення грошового зобов"язання перед позивачем щодо оплати вартості товару.

Судом встановлено факт прострочення відповідачем грошового зобов"язання, відтак відповідач зобов"язаний сплатити позивачу три проценти річних від простроченої суми.

З огляду на вимоги частини 1 статті 4-7 Господарського процесуального кодексу України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд повинен перевірити обґрунтованість і правильність здійснених позивачем нарахувань, і в разі, якщо їх обчислення помилкове - зобов'язати позивача здійснити перерахунок відповідно до закону чи договору або зробити це самостійно.

Судом, на підставі ст. 55 Господарського процесуального кодексу України, перевірено правильність нарахування позивачем 3% річних та встановлено, що в розрахунку суду розмір 3% річних є меншим, ніж заявлено позивачем до стягнення, відтак судом їх задоволено за розрахунком суду, у розмірі 2012,65грн. При цьому судом відхиляються твердження відповідача, викладені у відзиві на позов, щодо застосування судом наслідків спливу строку позовної давності щодо стягнення 3% річних з огляду на п.4.1, 4.3 4.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України, згідно яких сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові; до вимог про стягнення сум процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність (стаття 257 названого кодексу).

За таких обставин, позов підлягає до задоволення частково.

Враховуючи приписи ст.49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покласти на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.124, 129, 129-1 Конституції України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 11, 202, 204, 205, 207, 257, 509, 525, 526, 530, 610, 612, 614, 625, 626-629, 640-642, 655, 692, 712 Цивільного кодексу України, ст.ст. 173, 174, 181, 193, 267 Господарського кодексу України, ст.33, 43, 49, 55, 75, ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

частково задовольнити позов товариства з обмеженою відповідальністю "Синергія 1999" до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у сумі 27774,74 грн.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Синергія 1999" (проспект Науки, буд. 3,м. Київ, код 37449253) 25760,26(двадцять п"ять тисяч сімсот шістдесят гривень двадцять шість копійок) основного боргу, 2012,65(дві тисячі дванадцять гривень шістдесят п"ять копійок) 3 % річних та 1599,89(одну тисячу п"ятсот дев"яносто дев"ять гривень вісімдесят дев"ять копійок) судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 01.12.17

Суддя Матуляк П.Я.