РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.11.2017Справа №910/39/17

За позовом Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно страхова компанія"
до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України

про відшкодування шкоди в порядку регресу в сумі 19 234,32 грн.

Суддя Якименко М.М.

Представники сторін:
від позивача: Бабич Є.М. представник, за довіреністю № 2172 від 05.09.2017 року;

від відповідача: Сидорчук Я.О. представник, за довіреністю № 1047 від 22.05.2017 року;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "Українська пожежно страхова компанія" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про стягнення 19 234,32 грн. страхового відшкодування в порядку регресу.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на той факт, що здійснивши виплату страхового відшкодування на підставі Договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 13.02.2015 року (поліс №АІ/6858871), позивачем на підставі положень ст. 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" було набуто право регресної вимоги до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України як страхувальника за вказаним полісом, у зв`язку з невиконанням останнім обов`язку щодо своєчасного повідомлення страховика про настання страхової події.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.02.2017 року (суддя Привалов А.І.) позов задоволено повністю. Присуджено до стягнення з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь Приватного акціонерного товариства Українська пожежно-страхова компанія суму страхового відшкодування в розмірі 19 234,32 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 1378,00 грн.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 11.05.2017 року (судді: Сулім В.В., Коротун О.М., Гаврилюк О.М.) рішення суду першої інстанції скасовано; у задоволені позову відмовлено.

Постановою Вищого Господарського Суду України від 11.10.2017 року Постанову Київського апеляційного господарського суду від 11.05.2017 року та рішення господарського суду міста Києва від 02.02.2017 року скасовано, справу № 910/39/17 передано на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі.

До канцелярії Господарського суду міста Києва від Вищого Господарського Суду України надішли матеріали справи № 910/39/17.

За наслідками проведення повторного автоматизованого розподілу судових справ (розпорядження керівника апарату Кривенко О.М. від 20.10.2017 року №04-23/2881) справу №910/39/17 розподілено для розгляду на суддю Якименко М.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.10.2017 року справу № 910/39/17 прийнято до провадження суддею Якименко М.М., розгляд справи призначено на 08.11.2017 року.

В судове засідання 08.11.2017 року з`явились уповноважені представники позивача та відповідача.

06.11.2017 року через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти позовних вимог заперечував, посилаючись на те, що факт настання страхового випадку ніким не оспорюється, він зафіксований правоохоронними органами, позивач визнав подію страховим випадком і добровільно сплатив страхове відшкодування потерплому, тобто останній визнав страховий випадок та погодився з розміром збитку. Також відповідач зазначив, що сам по собі факт неповідомлення відповідачем страховику про настання страхової події не може бути покладений в основу ухвалення рішення, оскільки спори щодо регрес них зобов`язань як позадоговірних мають вирішуватися у загальному порядку відшкодування збитків. Відзив разом з доданими до нього документами судом долучений до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, позивачем та відповідачем на час проведення судового засідання 08.11.2017 року суду не надано.

В судовому засіданні 08.11.2017 року представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 08.11.2017 року проти позовних вимог заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Відповідно до статті 85 ГПК України в судовому засіданні 08.11.2017 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи в їх сукупності, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

За приписами частини 1, пункту 1 частини 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

У відповідності до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно визначення ст. 1 Закону України «Про страхування» страхування це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

У відповідності до ст. 5 Закону України "Про страхування" страхування може бути добровільним або обов`язковим, одним зі видів останнього, згідно п.9 ч. 1 ст.7 вказаного Закону, є страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Згідно зі ст.3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", який є спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 13 лютого 2015 року між Приватним акціонерним товариством "Українська пожежно страхова компанія" (страховик за договором, позивач у справі) та Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України (страхувальник за договором, відповідач у справі) укладено Договір/Поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів №АІ/6858871 (далі - Поліс).

Відповідно до п. 7 Полісу забезпечений транспортний засіб: автомобіль марки «Daewoo», державний номер НОМЕР_2 , 2014 року випуску.

Згідно вказаного Полісу ліміт відповідальності страховика за шкоду заподіяну майну становить 50000,00 грн., розмір франшизи 0,00 грн. (п.п. 4, 5 Полісу).

Строк дії Полісу зазначений з 14 лютого 2015 року по 13 лютого 2016 року включно. Договір (поліс) набирає чинності з початку зазначеного строку його дії (п. 3 Полісу).

Вказаний Поліс підписаний представниками страхувальника та страховика та скріплений печатками сторін.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором страхування, який підпадає під правове регулювання параграфу 2 глави 35 Господарського кодексу України, глави 67 Цивільного кодексу України, Закону України Про страхування та Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Відповідно до ст. 355 Господарського кодексу України об`єкти страхування, види обов`язкового страхування, а також загальні умови здійснення страхування, вимоги до договорів страхування та порядок здійснення державного нагляду за страховою діяльністю визначаються Цивільним кодексом України, цим Кодексом, законом про страхування, іншими законодавчими актами.

За приписами частини 1 ст. 16 Закону України Про страхування договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Аналогічні визначення поняття договір страхування містяться в ст. 354 Господарського кодексу України та ст. 979 Цивільного кодексу України.

Згідно положень ст. 981 Цивільного кодексу України та частини 2 ст. 18 Закону України Про страхування договір страхування укладається в письмовій формі, а також може укладатись шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва (поліса, сертифіката).

Системний аналіз положень Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України, дає підстави для висновку, що у момент укладення договору обов`язкового страхування страховик приймає на себе зобов`язання відповідати перед невизначеним і невідомим заздалегідь колом осіб за майнову шкоду, завдану цим особам страхувальником відповідальності, тобто приймає на себе фінансові ризики виплати відшкодування завданої страхувальником іншій особі майнової шкоди.

Страховим випадком згідно ст. 8 Закону України Про страхування є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася, і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Страховим ризиком є певна подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання.

Відповідно до ст. 6 вищевказаного Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

В свою чергу пунктом 2 вказаного Полісу сторони узгодили, що страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором (полісом).

Судом встановлено за матеріалами справи, зокрема, згідно розгорнутої довідки №68881756 про дорожньо-транспортну пригоду, що сформовані УПП у м. Києві (вих. № 4413/16 від 16.12.2015 року), копія якої наявна в матеріалах справи, що 07.07.2015 року о 20 год. 20 хв. по вул. Печенізькій, 6 у м. Київ сталася ДТП (дорожньо - транспортна пригода) за участю застрахованого позивачем транспортного засобу марки «Daewoo LANOS», державний номер НОМЕР_3 , який належить Військовій частині НОМЕР_1 (відповідач у справі) під керуванням водія гр. ОСОБА_1 , та транспортного засобу «Ford», державний номер НОМЕР_4 , під керуванням власника гр. ОСОБА_2 , в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 20.08.2015 року по справі № 761/22119/15-п (провадження № 3/761/3819/2015) встановлено, що 07.07.2015р. о 20 год. 20 хв.,гр. ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки «Daewoo», державний номер НОМЕР_3 , по вул. Печенізькій, 6 у м. Києві, порушив вимоги п. 10.9 Правил дорожнього руху України, а саме під час руху заднім ходом не переконався, що це буде безпечно, в результаті чого скоїв зіткнення з автомобілем марки «Ford», державний номер НОМЕР_4 , чим вчинив правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП, у зв`язку з чим останнього притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн. Копія вказаної постанови наявна в матеріалах справи.

Як вбачається із Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АІ/6858871 від 13.02.2015 року, дана подія визначена сторонами як страховий випадок, на випадок якого здійснювалось страхування.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 988 Цивільного кодексу України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

За змістом п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України Про страхування до обов`язків страховика належить, зокрема, при настанні страхового випадку у передбачений договором строк виплата страхового відшкодування, яке ч. 16 ст. 9 даного Закону визначено як страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції, чинній на момент скоєння спірного ДТП) при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів» (в редакції, чинній на момент скоєння спірного ДТП) передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

При цьому оскільки цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу автомобіля марки «Ford», державний номер НОМЕР_4 , на момент вчинення зазначеної вище ДТП була застрахована за Договором добровільного комплексного страхування наземних транспортних засобів № 030202/4002/00000486 від 03.11.2014 року у Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Уніка», останнім було здійснено страхове відшкодування в розмірі 21562,00 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи копією платіжного доручення № 026611від 31.07.2015 року на суму 21562,00 грн.

Зокрема, згідно наявного в матеріалах справи звіту про оцінку КТЗ № 02-16/07 від 16.07.2015 року, складеного суб`єктом оціночної діяльності ФОП Куліш Л.В., вартість відновлювального ремонту автомобіля «Ford», державний номер НОМЕР_4 , складає 22 860,48 грн.

У зв`язку зі зверненням страховика постраждалої особи ПАТ «Страхова компанія «Уніка» до позивача із заявою № 16199 від 19.10.2015 року (вих. № 6803) про виплату страхового відшкодування в сумі 21562,00 грн., копія якої наявна в матеріалах справи, позивачем було визнано вищезазначену дорожньо-транспортну пригоду страховим випадком та прийнято рішення про виплату страхового відшкодування, про що складено відповідний страховий акт № ОЦ/177/000/16/0725 від 19.02.2016 року, копія якого надана позивачем.

Так, згідно вказаного страхового акту вартість матеріального збитку, завданого транспортному засобу марки «Ford», державний номер НОМЕР_4 (відновлювального ремонту застрахованого об`єкта з урахуванням фізичного зносу) склала 19234,32 грн.

В подальшому позивачем у відповідності до вказаного страхового акту та поданої заяви від 19.10.2015 року сума страхового відшкодування в розмірі 19 234,32 грн. була виплачена шляхом перерахування вказаних коштів на рахунок страховика постраждалої особи - ПАТ «Страхова компанія «Уніка», що підтверджується наявною в матеріалах справи копією платіжного доручення № 53 від 19.02.2016 року на вказану суму.

Заперечень щодо розміру та факту виплати страхового відшкодування за Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АІ/6858871, а також перебування отриманих автомобілем марки «Ford», державний номер НОМЕР_4 , пошкоджень у причинно-наслідковому зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою, що сталася 07.07.2015 року, відповідачем суду не надано.

Оскільки відповідач не виконав своїх зобов`язань щодо повідомлення страховика про настання спірної ДТП, позивач звернувся листом № РУ/3/0725/16/2 від 29.09.2016 року до відповідача з регресною вимогою, факт отримання якої Військовою частиною НОМЕР_1 04.10.2016 року підтверджується наявною в матеріалах справи копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 628, однак відповідач зазначену вимогу залишив без відповіді та задоволення.

Таким чином в обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що у зв`язку з недотриманням відповідачем як страхувальником строків і умов повідомлення страховика про дорожньо-транспортну пригоду, позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення з відповідача 19 234,32 грн. страхового відшкодування за завдані в результаті дорожньо-транспортної пригоди збитки, які були відшкодовані позивачем потерпілому.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача задоволенню не підлягають з наступних підстав.

У справі, що розглядається, спір виник між страховою компанією та страхувальником забезпеченого транспортного засобу, водій якого спричинив ДТП, щодо стягнення суми виплаченого страхового відшкодування за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника автомобіля, а саме щодо застосування до таких правовідносин положень статті 1191 ЦК України, статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Тобто, предметом даного спору є вимоги страховика до страхувальника про відшкодування шкоди в порядку регресу.

Пунктом 3 частини 2 ст. 11 Цивільного кодексу Украйни передбачено, що завдання майнової (матеріальної ) та моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Частинами першою та другою статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Відтак, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Правила щодо відшкодування шкоди, заподіяної третій особі, встановлені статтею 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", згідно з частиною 1 ст. 22 якої при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Судом встановлено за матеріалами справи та відповідачем не заперечувалось, що страховиком (позивачем) належним чином виконані умови Договору страхування/Полісу № АІ/6858871, а саме грошове зобов`язання шляхом виплати страхового відшкодування в розмірі 19 234,32 грн. у зв`язку із настанням страхового випадку. Фактично здійснені позивачем витрати по виплаті страхового відшкодування, які виникли внаслідок ДТП, належним чином підтверджуються матеріалами справи.

При цьому відповідачем також не заперечується факт настання спірного ДТП, визнання винним у його скоєнні водія забезпеченого полісом № АІ/6858871 транспортного засобу автомобіля марки «Daewoo», державний номер НОМЕР_2 , власником якого є відповідач, під час виконання ним службових обов`язків.

Пунктом 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

При цьому пунктом 37.4 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів» передбачено право страховика за договором обов`язкового страхування цивільної відповідальності власника транспортного засобу в разі настання страхового випадку здійснювати виплату страхового відшкодування безпосередньо потерпілим або погодженим з ними підприємствам, установам та організаціям, що надають послуги, пов`язані з відшкодуванням збитків.

Відповідно до підпункту «ґ» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону.

Із внесенням Законом України від 17 лютого 2011 року № 3045-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо дорожньо-транспортних пригод та виплати страхового відшкодування» змін у статтю 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» було розширено перелік обов`язків учасників ДТП, у зв`язку з чим обов`язок вжиття заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів повідомлення страховика про настання ДТП був викладений уже в підпункті 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Проте вказані зміни, що стосуються нумерації зазначеного підпункту, до підпункту «ґ» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у якому міститься відсилання на відповідні номери пунктів та підпунктів статті 33 цього Закону щодо строків та умов обов`язкового повідомлення страховика про настання ДТП, внесені не були.

Відповідно до підпункту 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) у разі настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - Моторне (транспортне) страхове бюро України), повідомлення про ДТП установленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

Отже, наведеними правовими нормами встановлено обов`язок особи невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, письмово повідомити страховика про настання ДТП. Такий обов`язок установлений законодавством для надання страховику можливості перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам.

Отже, з огляду на зміст наведених правових норм можна зробити висновок, що в разі, якщо страхувальник або водій забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, не повідомив у встановлені строки страховика про настання такої події, внаслідок чого в останнього виникли необґрунтовані виплати, то після виплати страхового відшкодування страховик має підстави для регресного позову до страхувальника.

Тобто вищезазначені норми статті 38 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не передбачають право страховика на звернення до суду з регресним позовом до особи, яка не повідомила страховій компанії про настання дорожньо-транспортної пригоди, а лише зобов`язує осіб, причетних до неї, вжити заходів з метою запобігання чи зменшення розміру подальшої шкоди.

При цьому в матеріалах справи відсутні докази повідомлення позивача відповідачем як страхувальником/водієм останнього гр. ОСОБА_1 про настання страхового випадку.

Доказів наявності документально підтверджених поважних причин такого неповідомлення також сторонами суду не надано.

Окрім того судом встановлено за матеріалами справи, що у даному випадку факт настання страхового випадку ніким не оспорюється, він зафіксований правоохоронними органами, а відповідач, як особа, винна в ДТП, притягнутий до адміністративної відповідальності. При цьому сам позивач його визнав, добровільно сплативши страхове відшкодування в сумі 19 234,32 грн. Тому сам по собі факт неповідомлення відповідачем страховику про настання страхового випадку не може бути покладений в основу ухвалення рішення, яке в своїй основі мусить базуватись на загальних положеннях про відшкодування збитків у позадоговірних зобов`язаннях, адже регресні зобов`язання входять до групи позадоговірних, тому спори з них мають вирішуватись у загальному порядку відшкодування збитків.

Таким чином суд доходить висновку про наявність передбаченого законодавством обов`язку винного в ДТП водія повідомити свого страховика про настання страхового випадку, але разом з тим таке неповідомлення необхідне для надання можливості страховику самостійно встановити обставини страхового випадку, зокрема, про учасників ДТП, час та місце настання страхового випадку, характеру та розміру шкоди, з метою встановлення наявності підстав для здійснення страхового відшкодування та розміру останнього, запобігання необґрунтованим виплатам тощо.

Отже, у разі наявності у страховика фактичної можливості щодо встановлення як самого факту настання страхового випадку, так і обставин останнього за допомогою інших джерел, якою він скористався, що в даному випадку підтверджується матеріалами справи (наявність звіту з оцінки транспортного засобу, довідки ДАІ про ДТП та постанови суду про притягнення винної особи до адміністративної відповідальності, страхового акту № ОЦ/177/000/16/0725 від 19.02.2016 року), а також здійснення добровільного страхового відшкодування страховою компанією, зазначене свідчить про визнання позивачем страхового випадку та погодження з розміром збитків, та відсутність умов для реалізації права позивача як страховика на звернення до суду з регресним позовом до відповідача як до особи, яка не повідомила страховій компанії про настання дорожньо-транспортної пригоди на підставі п.п. 33.1.4 п. 33.1 ст. 33, п.п. «ґ» п. 38.1.1 п. 38.1 ст. 38 Закону України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доказів визнання недійсними чи розірвання Полісу АІ № 6858871 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та/або його окремих положень суду не надано.

Таким чином, з матеріалів справи не вбачається, судом не встановлено та позивачем не доведене наявності у позивача, який здійснив виплату страхового відшкодування на підставі Договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 13.02.2015 року (поліс №АІ/6858871), права регресної вимоги до Військової частини НОМЕР_1 національної гвардії України, підстав для застосування відповідних приписів ст. ст. 33, 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та покладення на відповідача як страхувальника та винну особу обов`язку з такого регресного відшкодування на користь страховика.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до рекомендацій Вищого господарського суду України, викладені у п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.12 р. «Про судове рішення», рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивач не довів в розумінні ст. 33 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, суд вважає за необхідне та правомірне відмовити в задоволенні позову з огляду на його необґрунтованість та недоведеність.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати покладаються судом на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 32, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог - відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя М.М. Якименко

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 22.11.2017 року.