ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.11.2017 справа № 905/1754/17

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: суддів:ОСОБА_1, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю представників сторін: від позивача: від відповідача: не зявився не зявився
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Катоіл Плюс, м.Краматорськ Донецької області
на рішення господарського суду Донецької області
від12.10.2017р. (повний текст підписано 17.10.2017р.)
у справі№ 905/1754/17 (суддя О.М. Сковородіна)
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю Параллель-М ЛТД, м.Запоріжжя
доТовариства з обмеженою відповідальністю Катоіл Плюс, м.Краматорськ Донецької області
простягнення 837794,17грн.

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю Параллель-М ЛТД, м.Запоріжжя, позивач звернулося до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю Катоіл Плюс, м.Краматорськ Донецької області про стягнення 837794,17грн., які складаються з заборгованості за паливо за договором №0412/17/О від 03.01.2017р. у розмірі 691684,50грн., 82977,40грн. пені, 3% річних у розмірі 9645,97грн. та 53486,30грн. інфляційних.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції, з огляду на часткове погашення відповідачем заборгованості, позивачем у порядку ст.22 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) були подані заяви про зменшення розміру позовних вимог. Остаточно Товариство з обмеженою відповідальністю Параллель-М ЛТД просило стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Катоіл Плюс 636109,67грн., які складаються з заборгованості в розмірі 490000,00грн., пені в розмірі 82977,40грн., 3% річних у розмірі 9645,97грн. та 53486,30грн. інфляційних. Заява була прийнята судом, вподальшому розглядалися зменшені позовні вимоги.

Рішенням господарського суду Донецької області від 12.10.2017р. (повний текст підписано 17.10.2017р.) у справі №905/1754/17 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю Параллель-М ЛТД задоволені частково, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Катоіл Плюс заборгованість у розмірі 490000,00грн., інфляційні в розмірі 31194,01грн., 3% річних у розмірі 9645,97грн. та пеню в розмірі 82977,40грн.

Рішення суду мотивоване неналежним виконанням відповідачем зобовязань з оплати товару за договором поставки нафтопродуктів №0412/17/О від 03.01.2017р. та наявністю недоліків у розрахунках позивача в частині визначення періодів для нарахування інфляційних.

Товариство з обмеженою відповідальністю Катоіл Плюс не погодилося з прийнятим рішенням та звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду у справі №905/1754/17 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування посилається на те, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм процесуального та матеріального права, за наслідками неповного зясування обставин, які мають значення для справи.

Зокрема, скаржник зазначає, що господарським судом не досліджувався договір поставки нафтопродуктів №0412/17/О від 03.01.2017р. на наявність обставин, з якими закон повязує визнання угод недійсними.

Крім того, апелянт наголошує на порушенні судом першої інстанції приписів ч.3 ст.551 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), ст.233 Господарського кодексу України (далі ГК України) та п.3 ч.1 ст.83 ГПК України, яке полягає у не дослідженні судом наявності підстав для зменшення нарахованої судом пені.

Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 06.11.2017р. прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено розгляд скарги на 28.11.2017р.

На поштову адресу суду від Товариства з обмеженою відповідальністю Параллель-М ЛТД надійшов відзив на апеляційну скаргу, який судовою колегією розглянутий та долучений до матеріалів справи. За змістом зазначеного відзиву позивач просить рішення господарського суду Донецької області залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

У судове засідання 28.11.2017р. представники сторін не зявилися, про причини неявки суд не повідомили.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору. Статтею 77 ГПК України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

З огляду на викладене, приймаючи до уваги належне повідомлення сторін про час та місце судового засідання, а також неявку в судове засідання представників без повідомлення суду про наявність поважних причин, враховуючи те, що явка сторін ухвалою суду від 06.11.2017р. не була визнана обовязковою, а також те, що позиція відповідача викладена безпосередньо в апеляційній скарзі, а позиція позивача - у відзиві на неї, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутністю представників сторін за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду відповідно до ст.101 ГПК України, на підставі встановлених фактичних обставин, переглядає матеріали господарської справи та викладені в скарзі доводи щодо застосування судом при розгляді норм матеріального та процесуального права, що мають значення для справи. Апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі.

Відповідно до ст.81-1 ГПК України складено протокол судового засідання.

Розглянувши матеріали господарської справи, апеляційну скаргу, відзив на неї, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції встановила.

03.01.2017р. між Товариством з обмеженою відповідальністю Параллель М ЛТД (далі постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю Катоіл Плюс (далі покупець) був укладений договір поставки нафтопродуктів №0412/17/О (далі - договір).

За умовами пункту 1.1 договору постачальник зобовязується поставити у визначений договором строк покупцю у власність нафтопродукти в асортименті та у кількості, що передбачені у специфікаціях до цього договору, а покупець зобовязується прийняти нафтопродукти та сплатити за них у порядку та у строки, встановлені цим договором і специфікаціями до нього.

Покупець сплачує нафтопродукти, які постачаються постачальником, за цінами, передбаченими у специфікаціях до цього договору.

Порядок розрахунків узгоджений сторонами в розділі 6 договору. Так, відповідно до п.6.1 розрахунки за кожну партію нафтопродуктів, що постачаються, здійснюються в гривнях, у безготівковому порядку, у строки і на умовах, зазначених у специфікаціях до цього договору.

Пунктом 6.3 сторони узгодили, що остаточні розрахунки за фактично поставлені нафтопродукти сторін за договором здійснюються на підставі накладних, товарно-транспортних накладних протягом 3-х банківських днів з дати їх одержання покупцем.

Розділом 9 договору сторони узгодили відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобовязань за договором. Так, пунктом 9.3 договору передбачено, що покупець за прострочення у виконанні зобовязань щодо оплати нафтопродуктів сплачує на користь постачальника пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, виходячи із суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31.12.2017р., а в частині розрахунків до повного виконання зобовязань (п.8.1).

Договір підписаний з обох сторін, підписи скріплені печатками підприємств.

У матеріалах справи наявні копії специфікацій, якими визначені найменування, кількість, ціна, термін та умови поставки товару, умови і терміни оплати, а саме: №1 від 05.01.2017р.; №2 від 06.01.2017р.; №3 від 03.02.2017р.; №4 від 06.02.2017р.; №5 від 06.02.2017р.; №6 від 07.02.2017р.; №7 від 07.02.2017р.; №8 від 10.02.2017р.; №9 від 10.02.2017р.; №10 від 17.02.2017р.; №11 від 20.02.2017р.; №12 від 20.02.2017р.; №13 від 23.02.2017р.; №14 від 02.03.2017р.; №15 від 02.03.2017р.; №16 від 07.03.2017р.; №17 від 07.03.2017р.; №18 від 10.03.2017р.; №19 від 10.03.2017р.

На підтвердження виконання зобовязань за договором №0412/17/О від 03.01.2017р. та специфікацій до нього Товариством з обмеженою відповідальністю Параллель М ЛТД надано видаткові накладні, які підписані сторонами без зауважень та які підтверджують факт отримання Товариством з обмеженою відповідальністю Катоіл Плюс за період з 05.01.2017р. по 10.03.2017р. нафтопродуктів на загальну суму 7260026,85грн. Факт отримання відповідачем товару також підтверджується наявними в матеріалах справи товарно-транспортними накладними, податковими накладними, а також не оспорюється відповідачем.

На підставі видаткових накладних позивачем були виставлені відповідні рахунки на оплату.

На підтвердження здійснених покупцем часткових оплат до матеріалів справи долучені відповідні платіжні доручення.

Порушення Товариством з обмеженою відповідальністю Катоіл Плюс взятих на себе зобов'язань в частині оплати за отриманий товар стало підставою звернення Товариства з обмеженою відповідальністю Параллель-М ЛТД з відповідним позовом до господарського суду.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів зазначає наступне.

Укладений між сторонами правочин №0412/17/О від 03.01.2017р. за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який в силу приписів ст.11 ЦК України є підставою виникнення цивільних прав та обовязків.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається на те, що господарським судом не досліджувався договір поставки нафтопродуктів №0412/17/О від 03.01.2017р. на наявність обставин, з якими закон повязує визнання угод недійсними. Проте, таке твердження є безпідставним з огляду на наступне. Відповідно до приписів п.1 ч.1 ст.83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право, зокрема, визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству. При цьому, судова колегія зазначає, що судом першої інстанції проаналізовано зміст укладеного між сторонами договору поставки та наявність підстав для визнання договору недійсним, про що свідчать висновки суду про правову природу зазначеного договору та наявність підстав для виникнення цивільних прав і обовязків на підставі вказаного договору. Крім того, скаржником не обґрунтовано наявність обставин для визнання угоди недійсною, а судова колегія таких обставин не вбачає.

Відповідно до ст.712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 662 ЦК України передбачено, що продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

На підставі аналізу матеріалів справи судовою колегією було встановлено, що відповідач прийняв від позивача продукцію у період з 05.01.2017р. по 10.03.2017р. на загальну суму 7260026,85грн., не відмовився від неї, будь-яких письмових заперечень позивачу не направив, доказів того, що вказана продукція ним не отримана, суду не надав. Факт поставки підтверджується видатковими накладними, податковими накладними та товарно-транспортними накладними, а також не оспорюється відповідачем. Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про належне виконання постачальником своїх зобовязань за договором на поставку нафтопродуктів.

Частиною 1 ст.692 ЦК України встановлено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтею 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до п.6.1 договору розрахунки за кожну партію нафтопродуктів, що постачаються, здійснюються в гривнях, у безготівковому порядку, у строки і на умовах, зазначених у специфікаціях до цього договору.

Специфікаціями, на підставі яких здійснювалися поставки у спірний період, передбачено умови і терміни оплати: 100% попередня оплата не пізніше 2 банківських днів з дати укладання цієї специфікації.

Пунктом 6.3 сторони узгодили, що остаточні розрахунки за фактично поставлені нафтопродукти сторін за договором здійснюються на підставі накладних, товарно-транспортних накладних протягом 3-х банківських днів з дати їх одержання покупцем.

Проаналізувавши наявні в матеріалах справи видаткові накладні, приймаючи до уваги умови договору та специфікацій до нього, судова колегія Донецького апеляційного господарського суду вважає правомірним висновок суду першої інстанції щодо настання строку оплати отриманого товару.

Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідачем було здійснено часткову оплату вартості отриманих нафтопродуктів, у звязку з чим на момент винесення рішення заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю Катоіл Плюс склала 490000,00грн. (з урахуванням оплат, здійснених покупцем після порушення провадження у справі). Факт наявності заборгованості у зазначеному розмірі, разом з іншим, підтверджується наявним у матеріалах справи актом звірки взаєморозрахунків станом за період 01.01.2017р. 03.10.2017р., який містить підпис представника відповідача та печатку підприємства.

Відповідно до ст.193 ГК України, ст.ст.525, 526 ЦК України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобовязань, крім випадків, передбачених законом.

За приписами ст.599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Оскільки відповідних доказів сплати стягуваної заборгованості (490000,00грн.) чи припинення відповідних зобовязань іншим передбаченим законом способом, відповідачем всупереч ст.4-3, 33 ГПК України до справи не надано, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо стягнення з відповідача заборгованості в заявленому позивачем розмірі 490000,00грн. (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог).

Крім основного боргу, за прострочення оплати вартості нафтопродуктів, отриманих за видатковими накладними №РВО-000538 від 10.03.2017р. та №РВО-000541 від 10.03.2017р., з посиланням на приписи ст.625 ЦК України, позивачем нараховані та заявлені до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 9645,97грн. (нараховані за загальний період з 15.03.2017р. по 18.07.2017р.) та інфляційні в розмірі 53486,30грн. (нараховані за загальний період з 15.03.2017р. по 21.07.2017р.).

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок 3% річних, враховуючи обмеженість суду розміром позовних вимог, Донецький апеляційний господарський суд зазначає, що висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 9645,97грн. є вірним.

Стосовно здійсненого позивачем розрахунку інфляційних судова колегія зазначає, що Товариством з обмеженою відповідальністю Параллель-М ЛТД не враховано приписи п.3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань», відповідно до якого індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Таким чином, базою для нарахування інфляційних є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, що існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, за який розраховуються інфляційні, є час прострочення з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

Перевіривши розрахунок інфляційних, здійснений судом першої інстанції, судова колегія зазначає, що він є обґрунтованим та арифметично вірним. При цьому, стягненню з відповідача підлягають інфляційні у загальному розмірі 31194,01грн., а саме: від суми боргу за видатковою накладною №РВО-000538 за період з квітня 2017р. по травень 2017р. у розмірі 2690,66грн.; від суми боргу за видатковою накладною №РВО-000541 за період з квітня 2017р. по червень 2017р. у розмірі 28503,35грн.

За несвоєчасне виконання Товариством з обмеженою відповідальністю Катоіл Плюс грошового зобовязання Товариство з обмеженою відповідальністю Параллель-М ЛТД також просить суд стягнути пеню у розмірі 82977,40грн., нараховану за загальний період з 15.03.2017р. по 18.07.2017р.

Частиною першою статті 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання. Якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 ЦК України).

Згідно з ч.6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Умовами пункту 9.3 договору сторонами узгоджено, що покупець за прострочення у виконанні зобовязань щодо оплати нафтопродуктів сплачує на користь постачальника пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, виходячи із суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Перевіривши розрахунок пені, враховуючи обмеженість суду розміром позовних вимог, судова колегія погоджується з висновком господарського суду Донецької області про стягненню з відповідача пені в розмірі 82977,40грн.

Апелянт на підтвердження наявності підстав для скасування рішення місцевого господарського суду посилається на порушення останнім приписів ч.3 ст.551 ЦК України, ст.233 ГК України та п.3 ч.1 ст.83 ГПК України, яке полягає у не дослідженні судом наявності підстав для зменшення нарахованої пені.

Разом з тим, пунктом 3 ч.1 ст.83 ГПК України передбачене право суду при прийнятті рішення на зменшення у виняткових випадках розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Означена процесуальна норма реалізується судом в контексті дотримання ним норм ст.233 ГК України та ч.3 ст.551 ЦК України, які вимагають дослідження та встановлення наступних обставин: ступінь виконання зобов'язань боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу; наявність збитків внаслідок невиконання зобов'язань та співвідношення розміру збитків із розміром стягуваних штрафних санкцій.

Відповідно до приписів статей 33, 34, 43 ГПК України саме на відповідача покладено обовязок доведення існування відповідних підстав, а господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

При цьому, Товариством з обмеженою відповідальністю Катоіл Плюс не доведено суду наявність виняткових обставин для зменшення нарахованої судом пені.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду Донецької області від 12.10.2017р. (повний текст підписано 17.10.2017р.) у справі №905/1754/17 ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, що відповідає приписам ст.43 ГПК України, підстав для його скасування та задоволення вимог апеляційної скарги за наведеними в ній мотивами не вбачається.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору при зверненні з апеляційною скаргою підлягають віднесенню на заявника скарги.

Керуючись ст.ст.43, 49, 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Катоіл Плюс, м.Краматорськ Донецької області на рішення господарського суду Донецької області від 12.10.2017р. (повний текст підписано 17.10.2017р.) у справі №905/1754/17 - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Донецької області від 12.10.2017р. (повний текст підписано 17.10.2017р.) у справі №905/1754/17 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий І.В. Зубченко

Судді: О.О. Радіонова

ОСОБА_3

Надруковано 5 прим.: 1- позивачу; 1- відповідачу; 1- до справи; 1- ДАГС; 1 - ГСДО