РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.11.2017Справа №910/1544/14

За позовомПублічного акціонерного товариства «Банк Фамільний»
доДержавної фіскальної служби України
простягнення 53 693,52 грн.
Суддя Босий В.П.

Представники сторін:

від позивача:Крилов М.Д.
від відповідача:Цюрупа Д.А.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Банк Фамільний» (надалі - «Банк») звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства доходів і зборів України про стягнення 53 693,52 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок неправомірних дій відповідача щодо неприйняття до реєстрації податкових накладних позивачу було завдано матеріальної шкоди на загальну суму 3 693,52 грн. Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 50 000,00 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 05.02.2014 р. порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 03.03.2014 р.

Розгляд справи неодноразово відкладався з незалежних від суду обставин.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 05.05.2017 р. зупинено провадження у справі №910/1544/14 до вирішення Київським апеляційним адміністративним судом справи №826/7582/13-а за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк Фамільний» до Міністерства доходів і зборів України про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 13.11.2017 р. провадження у справі було поновлено у зв'язку з усуненням обставин, що зумовили його зупинення, розгляд справи призначено на 27.11.2017 р.

Представник позивача в судове засідання з'явився, надав пояснення по справі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

В судове засідання представник відповідача з'явився, через канцелярію суду надав клопотання про заміну сторони правонаступником, проти задоволення позовних вимог заперечував повністю.

Частиною 1 ст. 25 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення діяльності суб'єкта господарювання шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника в зобов'язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, господарський суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

Відповідно до п. 1 постанови Кабінету Міністрів України №160 від 21.05.2014 р. вирішено утворити Державну фіскальну службу як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України, реорганізувавши Міністерство доходів і зборів шляхом перетворення.

Постановою Кабінету Міністрів України №236 від 21.05.2014 р. було затверджено Положення про державну фіскальну службу України, згідно з п. 1 якого Державна фіскальна служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок), державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України №651-р від 17.07.2014 р. Державній фіскальній службі України передано функції і повноваження Міністерства доходів і зборів України.

Таким чином, на підставі ст. 25 Господарського процесуального кодексу України відповідач у даній справі - Міністерство доходів і зборів України, замінюється правонаступником - Державною фіскальною службою України.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях складалися протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Як вказує позивач, він в установлені строки та у визначено порядку надсилав на Центральний портал прийому звітності ДПС України, за допомогою спеціалізованого програмного забезпечення, у вигляді електронного файлу на реєстрацію в Єдиному реєстрі податкових накладних податкові накладні, у прийнятті яких відповідачем було відмовлено.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.08.2013 р. у справі №826/7582/13-а визнано протиправними дії Міністерства доходів і зборів України щодо не прийняття до реєстрації податкових накладних Публічного акціонерного товариства «Банк Фамільний» від 27.02.2013 р. №31, від 09.04.2013 р. №22, від 10.04.2013 р. №23, від 11.04.2013 р. №24, від 17.05.2013 р. №21 до Єдиного реєстру податкових накладних.

Спір у справі виник у зв'язку із спричиненням позивачу шкоди у розмірі 53 693,52 грн., завданих протиправними діями відповідача.

Зокрема, позивач вказує на заподіяння йому матеріальної шкоди у розмірі 3 693,52 грн., що складається із видатків на відрядження працівників для участі у судових засіданнях та сплати судового збору за подання позову у справі №826/7582/13-а, а також моральної шкоди у розмірі 50 000,00 грн.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відшкодування майнової шкоди за своєю правовою природою є відшкодування позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю.

Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної шкоди втілено у статті 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам юридичної особи, а також шкода, завдана її майну, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно із ч. 1 ст. 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Таким чином, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення шкоди, згідно приписів ст. 56 Конституції України та ст. 1173 Цивільного кодексу України потрібна наявність таких елементів складу цивільного правопорушення:

1) протиправної поведінки;

2) розміру шкоди;

3) причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та шкодою.

Спеціальна правова конструкція ст. 1173 Цивільного кодексу України на відміну від загальних елементів складу цивільного правопорушення, необхідних для наявності підстав для стягнення шкоди, виключає такий елемент як наявність вини.

За таких обставин, необхідною підставою для притягнення органу державної влади (у даному випадку органу Державної фіскальної служби України) до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього державного органу, наявність шкоди та причинний зв'язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Причому, неправомірність рішення, дій або бездіяльності органу державної влади має підтверджуватись відповідним рішенням суду, яке буде мати преюдиційне значення для справи про відшкодування шкоди.

За відсутності хоча б одного з цих (трьох) елементів цивільна відповідальність не настає.

Таким чином, предметом доказування у даній справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) відповідача, виникнення шкоди та причинний зв'язок між її неправомірними діями (бездіяльністю) і заподіяння шкоди позивачу. Неправомірність дій (бездіяльності) відповідача має підтверджуватись належними доказами.

Суд відзначає, що за умовами даного делікту відповідальність органу державної влади настає у випадку незаконного рішення, незаконної дії чи бездіяльності, шкідливого результату такої поведінки (шкода), причинного зв'язку між протиправною поведінкою і шкодою.

Судом встановлено, що неправомірність дій відповідача щодо неприйняття до реєстрації податкових накладних Банку встановлена постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.08.2013 р. у справі №826/7582/13-а, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 20.11.2014 р.

Так, позивач просить суд стягнути з відповідача завдану матеріальну шкоду у розмірі 3 693,52 грн., що складається із видатків на відрядження працівників для участі у судових засіданнях та сплати судового збору за подання позову у справі №826/7582/13-а.

Тобто, позивачем заявлено до стягнення з відповідача шкоди (збитків), які виникли у зв'язку з діями позивача щодо відрядження його представників для участі в судовому засіданні, де позивач здійснював захист свого цивільного права, а також сплати судового збору за подання адміністративного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 87 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Частиною 3 вказаної статті передбачено, що до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать:

1) витрати на правову допомогу;

2) витрати сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду;

3) витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз;

4) витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів на місці та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи.

За змістом ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з ч. 3 вказаної статті якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Таким чином, як вбачається з вказаних правових норм, витрати, понесені стороною у зв'язку з реалізацією процесуальних прав у розгляді справи в адміністративному суді, відносяться до судових витрат, і вони відшкодовуються згідно зі ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, і їх не може бути стягнуто за позовною вимогою про відшкодування збитків.

Аналогічні висновки містяться у постановах Вищого господарського суду України від 10.03.2010 р. у справі №34/73-09-2319, від 27.04.2011 р. у справі № 27/62.

При цьому, для відшкодування на свою користь судових витрат (до складу яких включається видатки на відрядження працівників для участі у судових засіданнях та сплата судового збору) позивач не був позбавлений можливості звернутися безпосередньо до Окружного адміністративного суду м. Києва під час розгляду справи №826/7582/13-а.

Відтак, питання щодо розподілу судових витрат (судового збору, витрат сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду тощо) мають бути вирішені у порядку приписів Кодексу адміністративного судочинства України, а не в окремому позовному провадженні.

За таких обставин суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог Банку про стягнення з відповідача матеріальної шкоди у розмірі 3 693,52 грн.

Стосовно заявленої до стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 50 000,00 грн. суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду встановлені ст. 1167 Цивільного кодексу України, згідно із ч. 1 якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 1 ст. 23 Цивільного кодексу України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно із п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 р. №4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 р. № 4 визначено, що суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

При цьому, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

З огляду на положення ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, саме позивач повинен довести сам факт завдання йому моральної шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, тобто факт порушення такого права і факт завдання збитків.

В той же час, позивачем не надано жодних доказів, які б свідчили про приниження честі, гідності, ділової репутації позивача або наявності втрат немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням його ділової репутації, внаслідок дій відповідача, та не доведено наявності всіх необхідних елементів складу цивільного правопорушення для відшкодування моральної шкоди, отже, в даному разі відсутні передбачені законом підстави для стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 50 000,00 грн.

За таких обставин, в задоволенні позовних вимог з викладених у позові Публічного акціонерного товариства «Банк Фамільний» правових підстав необхідно відмовити повністю.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Банк Фамільний» відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 29.11.2017 р.

Суддя В.П. Босий