КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" листопада 2017 р. Справа№ 910/13749/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дідиченко М.А.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Мартюк А.І.

при секретарі: Петрик М.О.

за участю представників сторін:

від позивача: Єфременко О.О. (дов. № 14-85 від 14.04.2017 р.);

від відповідача: Побут Р.С. (дов. № 195-У від 25.05.2017 р.);

розглянувши апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

на рішення Господарського суду міста Києва від 26.09.2017 року

по справі № 910/13749/17 (суддя - Турчин С.О.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

про стягнення 4 156 816, 62 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" 4 156 816, 62 грн., з яких: пеня у сумі 3 789 832,39 грн., 3% річних у сумі 202 309,37 грн., інфляційні втрати у сумі 164 674, 86 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.09.2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача пеню у сумі 3 655 975, 37 грн., 3% річних у сумі 194 107,58 грн., та інфляційні втрати у розмірі 164 674,86 грн.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення місцевого господарського суду та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення неповно з'ясовані обставини справи, не надано належної оцінки тому факту, що відповідач виконав свої грошові зобов'язання перед позивачем в рамках строку дії договору, що стало підставою для неправильного застосування норм матеріального права. Також зазначив, що суд першої інстанції неправомірно задовольнив інфляційні втрати, оскільки прострочення за спірним платежем відбулося за менший період, ніж місяць.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями, апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" по справі № 910/13749/17 передано на розгляд колегії суддів у складі: Дідиченко М.А. (головуюча), Пономаренко Є.Ю., Мартюк А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.10.2017 року апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: Дідиченко М.А. (головуюча), Пономаренко Є.Ю., Мартюк А.І. та призначено до розгляду на 21.11.2017 року.

Представник позивача у судовому засіданні 21.11.2017 року проти апеляційної скарги заперечив, рішення суду першої інстанції просив залишити без змін.

Представник відповідача у судовому засіданні 21.11.2017 року підтримав доводи апеляційної скарги, просив суд її задовольнити.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 17.12.2014 р. між Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" (продавець) та Дочірнім підприємством "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (покупець) укладено договір № 55/15-ПР купівлі-продажу природного газу (далі - договір), відповідно до умов якого продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2015 році природний газ, ввезений на митну територію України Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України", а покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей природний газ, на умовах цього договору.

У відповідності до п. 2.1 договору сторони погодили, що продавець передає покупцеві з 01.01.2015 по 31.12.2015 газ обсягом до 86 289,900 тис. куб. м.

Відповідно до п. 3.1 договору, продавець передає покупцю газ у пунктах приймання-передачі газу на вхідній запірній/відключаючій арматурі покупця. Право власності на газ переходить від продавця до покупця в пунктах приймання-передачі.

Згідно із п. 3.3 договору, приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу.

Пунктом 3.4. договору сторони погодили, що не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов'язується надати продавцеві підписані та скріплені печатками покупця та газотранспортного підприємства три примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа зобов'язується повернути покупцеві та газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаного уповноваженим представником та скріпленим печаткою, або надати у письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

У відповідності до п. 6.1 договору оплата за природний газ з врахуванням вартості транспортування територією України проводиться покупцем виключно грошовими коштами в такому порядку:

оплата в розмірі 30% від вартості запланованих місячних обсягів проводиться не пізніше ніж за 5 банківських днів до початку місяця поставки газу;

оплата в розмірі по 35% від вартості запланованих місячних обсягів проводиться до 5 числа та до 15 числа поточного місяця поставки.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Відповідно до п. 11.1. договору цей договір набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін і діє в частині постави природного газу з січня 2015 року до 31 грудня 2015 року, а в частині проведення розрахунків за газ та послуг з транспортування - до повного погашення заборгованості.

Як вбачається з матеріалів справи, у період з січня 2015 року по грудень 2015 року позивач передав, а відповідач прийняв природний газ на зальну суму 422 824 099,25 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи актами приймання-передачі природного газу.

Оскільки відповідачем зобов'язання, взяті на себе відповідно до умов договору, виконано неналежним чином та оплачено послуги, надані позивачем, з порушенням строків, встановлених умовами договору, що підтверджується банківськими виписками по рахунку позивача за період з 17.12.2014 р по 30.11.2016 р. та довідкою позивача про операції по підприємству «Укравтогаз ДП», позивачем заявлено до стягнення пеню у сумі 3 789 832,39 грн., 3% річних у сумі 202 309,37 грн. та інфляційні втрати у сумі 164 674,86 грн.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 263 Господарського кодексу України господарсько-торговельною є діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання у сфері товарного обігу, спрямована на реалізацію продукції виробничо-технічного призначення і виробів народного споживання, а також допоміжна діяльність, яка забезпечує їх реалізацію шляхом надання відповідних послуг.

Господарсько-торговельна діяльність опосередковується господарськими договорами поставки, контрактації сільськогосподарської продукції, енергопостачання, купівлі-продажу, оренди, міни (бартеру), лізингу та іншими договорами.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 ГК України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно ч. 1 ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

На підставі укладеного між сторонами договору у позивача виник обов'язок здійснити поставку природного газу, а у відповідача прийняти природний газ в обсязі погодженого сторонами та оплатити його вартість.

Як вже було встановлено вище, на виконання взятих на себе зобов'язань за договором, позивач у період з січня 2015 року по грудень 2015 року передав, а відповідач прийняв природний газ на зальну суму 422 824 099,25 грн.

Згідно із ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно з ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В пункті п. 6.1. договору сторони погодили, що остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем в порушення умов договору та вимог чинного законодавства оплату отриманого товару, поставленого позивачем, здійснено несвоєчасно, у зв'язку з чим відповідачем було допущено порушення зобов'язання щодо оплати товару по договору.

Пунктом 1.9 постанови Пленуму Вищий господарський суд України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 р. № 14 роз'яснено, що якщо у договорі виконання грошового зобов'язання визначається до настання певного терміну, наприклад, до 01.08.2014 р. (ч. 2 ст. 252 ЦК України), то останнім днем виконання такого зобов'язання вважається день, що передує цьому терміну (в даному прикладі - 31.07.2014 р.). Водночас, якщо у тексті договору виконання грошового зобов'язання визначено "до 01.08.2014 р." або "включно до 01.08.2014 р.", то останнім днем виконання такого зобов'язання є 01.08.2014 р.

Останнім днем строку виконання зобов'язання з оплати спожитих послуг є 14-те число кожного місяця, наступного за місяцем поставки газу, а прострочення виконання вказаного зобов'язання наступає, відповідно, з 15-ого числа.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, відсутність у боржника грошей у готівковій формі або грошових коштів на його рахунку в банку, і як наслідок, неможливість виконання ним грошового зобов'язання, якщо навіть у цьому немає його провини, не звільняють боржника від відповідальності за прострочення грошового зобов'язання.

Передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Апелянт, в обґрунтування своїх заперечень, посилається на відсутність підстав для нарахування інфляційних втрат з огляду на те, що прострочення заборгованості за актом приймання-передачі продукції від 31.07.2016 р. на суму 7159776,32 грн. становило менше місяця.

Як підтверджено матеріалами справи, оплата заборгованості на суму 7 159 776,32 грн. була здійснена 10.09.2015 р.

Відповідно до абзаців 2, 3 п. 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.97 N 62-97р; цього листа вміщено в газеті "Бизнес" від 29.09.97 N 39, а також в інформаційно-пошукових системах "Законодавство" і "Ліга".

В Рекомендаціях Верховного Суду України відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ від 03.04.1997 № 62-97р зазначено, що сума, внесена в період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця.

З урахуванням того, що платіж за поставлений природний газ у липні 2015 року мав бути здійснений до 14 серпня 2015 року включно, то нарахування інфляційних втрат має здійснюватись з вересня 2015 року. Оскільки, заборгованість в суму 7 159 776,32 грн. існувала на останній день серпня 2015 року, була погашена 10.09.2015 р., враховуючи, що період визначення інфляції складає місяць та у вересні 2015 року мала місце інфляція, колегія суддів, здійснивши перевірку розрахунку інфляційних втрат, встановила, що він є арифметично вірним, а тому суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги в частині інфляційних втрат у розмірі 164 674,86 грн.

Також, позивачем здійснено нарахування 3% річних за періоди з 15.02.2015 р. по 19.02.2015 р., з 20.02.2015 р. по 26.02.2015 р., з 15.03.2015 р. по 19.03.2015 р., з 20.03.2015 р. по 22.03.2015 р., з 15.04.2015 р. по 19.04.2015 р., з 20.04.2015 р. по 29.04.2015 р., з 15.05.2015 р. по 19.05.2015 р., з 20.05.2015 р. по 28.05.2015 р., з 15.06.2015 р. по 21.06.2015 р., з 22.06.2015 р. по 29.06.2015 р., з 30.06.2015 р. по 30.06.2015 р., 15.07.2015 р. по 19.07.2015 р., з 20.07.2015 р. по 30.07.2015 р., з 31.07.2015 р. по 09.08.2015 р., з 15.08.2015 р. по 19.08.2015 р., з 20.08.2015 р. по 27.08.2015 р., з 28.08.2015 р. по 30.08.2015 р., з 31.08.2015 р. по 09.09.2015 р., з 15.09.2015 р. по 20.09.2015 р., з 21.09.2015 р. по 24.09.2015 р., з 25.09.2015 р. по 29.09.2015 р., з 30.09.2015 р. по 06.10.2015 р.

З розрахунку позивача вбачається, що нарахування 3% річних на суми заборгованості за січень 2015 року здійснюється з 15.02.2015 р., за лютий 2015 року - з 15.03.2015 р., за травень 2015 року - з 15.06.2015 р.

З огляду на встановлені сторонами у договорі строки оплати (остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу), останній день строку виконання зобов'язань припадав на 14 число кожного місяця.

Відповідно до ч. 5 ст. 264 Цивільного кодексу України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

З урахуванням наведеного, оскільки 14.02.2015 р., 14.03.2015 р., 14.06.2015 р. є вихідними днями, то останнім днем закінчення строку є перший за ним робочий день - 16.02.2015 р., 16.03.2015 р., 15.06.2015 р. відповідно

За таких обставин нарахування 3% річних на суми заборгованості за січень 2015 року здійснюється з 17.02.2015 р., за лютий 2015 року - з 17.03.2015 р., за травень 2015 року - з 16.06.2015 р.

Колегія суддів, перевіривши розрахунок 3 % річних, погоджується з здійсненим судом першої інстанції розрахунком, у зв'язку з чим суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги в частині стягнення 3% річних у розмірі 194 107,58 грн.

Стосовно стягнення пені, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно п. 1 ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Пунктом 1 ст. 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Одним із правових наслідків порушення зобов'язання, згідно ст. 611 ЦК України є сплата боржником неустойки.

Відповідальність у вигляді пені за порушення строків оплати за поставлену природний газ передбачений у п. 7.2. договору, відповідно до якого у разі невиконання покупцем пункту 6.1 договору, він у безспірному порядку повинен сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Пунктом 6 ст. 231 Господарського кодексу України встановлено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язань припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Статтею 3 вказаного закону встановлено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Позивачем здійснено нарахування пені за періоди з 15.02.2015 р. по 19.02.2015 р., з 20.02.2015 р. по 26.02.2015 р., з 15.03.2015 р. по 19.03.2015 р., з 20.03.2015 р. по 22.03.2015 р., з 15.04.2015 р. по 19.04.2015 р., з 20.04.2015 р. по 29.04.2015 р., з 15.05.2015 р. по 19.05.2015 р., з 20.05.2015 р. по 28.05.2015 р., з 15.06.2015 р. по 21.06.2015 р., з 22.06.2015 р. по 29.06.2015 р., з 30.06.2015 р. по 30.06.2015 р., 15.07.2015 р. по 19.07.2015 р., з 20.07.2015 р. по 30.07.2015 р., з 31.07.2015 р. по 09.08.2015 р., з 15.08.2015 р. по 19.08.2015 р., з 20.08.2015 р. по 27.08.2015 р., з 28.08.2015 р. по 30.08.2015 р., з 31.08.2015 р. по 09.09.2015 р., з 15.09.2015 р. по 20.09.2015 р., з 21.09.2015 р. по 24.09.2015 р., з 25.09.2015 р. по 29.09.2015 р., з 30.09.2015 р. по 06.10.2015 р.

З розрахунку позивача вбачається, що нарахування пені на суми заборгованості за січень 2015 року здійснюється з 15.02.2015 р., за лютий 2015 року - з 15.03.2015 р., за травень 2015 року - з 15.06.2015 р.

З огляду на встановлені сторонами у договорі строки оплати (остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу), останній день строку виконання зобов'язань припадав на 14 число кожного місяця.

Відповідно до ч. 5 ст. 264 Цивільного кодексу України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

З урахуванням наведеного, оскільки 14.02.2015 р., 14.03.2015 р., 14.06.2015 р. є вихідними днями, то останнім днем закінчення строку є перший за ним робочий день - 16.02.2015 р., 16.03.2015 р., 15.06.2015 р.

За таких обставин нарахування пені на суми заборгованості за січень 2015 року здійснюється з 17.02.2015 р., за лютий 2015 року - з 17.03.2015 р., за травень 2015 року - з 16.06.2015.р.

Таким чином, оскільки відповідач взяті на себе зобов'язання з своєчасної оплати поставленого товару не виконав, колегія суддів, перевіривши здійснений судом першої інстанції розрахунок пені, вважає його арифметично вірним, у зв'язку з чим суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги в частині стягнення пені у розмірі 3 655 975,37 грн.

Стосовно заявленого відповідачем клопотання про зменшення розміру неустойки на 99% колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Частиною 1 ст. 233 ГК України встановлено, що у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкції. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Також, згідно із ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Клопотання про зменшення розміру пені на 99 % обґрунтоване наявністю у відповідача фінансових збитків та настанням негативних наслідків для відповідача, яке відноситься до державного сектору економіки, у разі сплати останнім штрафних санкцій.

Водночас, колегія суддів зазначає, що згідно ч. 3 ст. 551 ЦК України, ст. 233 ГК України, п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України за рішенням суду розмір штрафу та пені може бути зменшений у виняткових випадках, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо. У зазначеній нормі ГПК йдеться про можливість зменшення розміру саме неустойки (штрафу, пені), а тому вона не може застосовуватися у вирішенні спорів, пов'язаних з відшкодуванням сум збитків та шкоди (стаття 22, глава 82 Цивільного кодексу України). (п. 3.17.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" №18 від 26.12.2011 року).

Зі змісту наведених норм випливає, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін. При цьому, зменшення розміру неустойки у виняткових випадках є правом, а не обов'язком суду.

Відповідно до п.42 Інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-8/211 від 07.04.2008 якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій. Зазначені норми ставлять право суду на зменшення неустойки в залежність від співвідношення її розміру і збитків.

При застосуванні частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України слід мати на увазі, що поняття "значно" та "надмірно" є оціночними і мають конкретизуватися судом у кожному конкретному випадку.

При цьому, слід враховувати, що правила частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов'язання боржником. (Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 16.09.2011 р. у справі №5005/4542/2011).

Окремо, колегія суддів звертає увагу, що зменшення у виняткових випадках розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, - є правом суду.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 03.12.2013 р. №3-35гс13.

Будь-яких виняткових випадків для зменшення розміру пені, а також обґрунтувань причин неналежного виконання зобов'язання у строк, встановлений договором, відповідачем не наведено.

А тому, враховуючи майновий стан сторін, положення вищенаведених норм та доводи, якими відповідач обґрунтовує необхідність зменшення пені, з урахуванням принципів розумності та справедливості, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення клопотання про зменшення розміру пені.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення господарського суду міста Києва від 26.09.2017 року у справі № 910/13749/17 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно із ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" на рішення господарського суду міста Києва від 26.09.2017 року у справі № 910/13749/17 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 26.09.2017 року у справі № 910/13749/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/13749/17 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя М.А. Дідиченко

Судді Є.Ю. Пономаренко

А.І. Мартюк