КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" листопада 2017 р. Справа№ 910/24107/13

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Майданевича А.Г.

Гончарова С.А.

за участі представників сторін:

від позивача: Кравчук А.С. - представник за дов. б/н від 27.12.2016 року;

від відповідача 1: не прибув;

від відповідача 2: не прибув;

від відповідача 3: Кириченков В.Б. - представник за дов. №7/33/8200 від 23.06.2017 року;

від відповідача 4: не прибув;

від третьої особи 1: не прибув;

від третьої особи 2: не прибув;

від третьої особи 3: не прибув;

від третьої особи 4: не прибув;

від третьої особи 5: ОСОБА_4. - представник за дов. №499 від 23.08.2016 року;

від третьої особи 6: не прибув;

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_5

на рішення Господарського суду міста Києва від 22.03.2017 року

у справі № 910/24107/13 (суддя: Князьков В.В.)

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-логістичний комплекс "Арктика"

до: 1) Приватного акціонерного товариства "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс"

2) Української студії телевізійних фільмів "Укртелефільм"

3) Міністерство юстиції України в особі Головного територіального управління юстиції у місті Києві

4) Товариства з обмеженою відповідальністю "Пост Преміум"

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача:

1. ОСОБА_6

2. Товариство з обмеженою відповідальністю "Земля-50"

третя особа 3, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 1: Публічне акціонерне товариство "Банк Форум"

третя особа 4, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Мітех"

третя особа 5, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 4: ОСОБА_5

третя особа 6, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 4: ОСОБА_7

про визнання права власності, визнання свідоцтва про право власності недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію, зобов'язання вчинити дії, стягнення 19 573,05грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Торгово-логістичний комплекс "Арктика" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" (далі - відповідач 1), Української студії телевізійних фільмів "Укртелефільм" (далі - відповідач 2), Міністерство юстиції України в особі Головного територіального управління юстиції у місті Києві (далі - відповідач 3) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Пост Преміум" (далі - відповідач 4), за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ОСОБА_6 (далі - третя особа 1), Товариства з обмеженою відповідальністю "Земля-50" (далі - третя особа 2), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 1 Публічне акціонерне товариство "Банк Форум" (далі - третя особа 3), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Мітех" (далі - третя особа 4), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 4: ОСОБА_5 (далі - третя особа 5) та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 4: ОСОБА_7 (далі - третя особа 6) про визнання права власності на двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1, та на двокімнатну квартиру АДРЕСА_2; визнання свідоцтв про право власності недійсними; скасування рішення про державну реєстрацію; зобов'язання Приватного акціонерного товариства "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс", Української студії телевізійних фільмів "Укртелефільм" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Пост Преміум" передати позивачу: двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1. та двокімнатну квартиру АДРЕСА_2.; зобов'язання Приватного акціонерного товариства "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс", Української студії телевізійних фільмів "Укртелефільм" передати копію Акту Державної комісії про прийняття в експлуатацію житлового будинку з нежитловими приміщеннями за адресою: АДРЕСА_1.; копію рішення органу місцевого самоврядування про затвердження Акту Державної комісії прийняття закінченого будівництвом житлового будинку з нежитловими приміщеннями за адресою: АДРЕСА_1.; зобов'язання Державну реєстраційну службу України провести державну реєстрацію прав власності ТОВ "Торгово- логістичний комплекс "Арктика" та видати свідоцтво на право власності на двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1. та двокімнатну квартиру АДРЕСА_2.; стягнення 19 573,05 грн.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що порушення умов інвестиційних договорів № 240/F від 16.11.2005 року та № 241/F від 16.11.2005 року новозбудоване майно та відповідні документи не були передані Приватним акціонерним товариством "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" та Українською студією телевізійних фільмів "Укртелефільм" Товариству з обмеженою відповідальністю "Торгово-логістичний комплекс "Арктика", яке набуло прав і обов'язків інвестора на підставі договору відступлення права вимоги. При цьому, як вказує позивач, право власності на спірне нерухоме майно неправомірно зареєстровано за іншими особою, Товариством з обмеженою відповідальністю "Пост Преміум".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.05.2016 року прийнято відмову Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-логістичний комплекс "Арктика" від позову. Провадження у справі припинено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.12.2016 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-логістичний комплекс "Арктика" задоволено. Ухвалу господарського суду міста Києва від 11.05.2016 року у справі №910/24107/13 скасовано. Справу №910/24107/13 направлено до Господарського суду міста Києва для розгляду даного позову.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.03.2017 року у справі №910/24107/13 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_5 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить змінити мотивувальну частину рішення шляхом виключення висновків суду, а саме:

- «Враховуючи те, що ТОВ «ТЛК «Арктика» про інвестувало будівництво спірної квартири, виключно така особа як інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об'єктами та результатами інвестицій відповідно до законодавчих актів України, оскільки об'єкти та результати інвестицій є його власністю».

- «Тобто, навіть за умови реєстрації права власності на новозбудоване майно за ПАТ «М1К «Інтерінвестсервіс» чи іншу особу після введення житлового будинку в експлуатацію, воно зобов'язане було передати спірне майно на користь ТОВ «ТЛК «Арктика» як належного власника разом з відповідними документами.

Право розпорядження особи, яка оформила право власності на новостворене майно, було обтяжене майновими правами інвестора - ТОВ «ТЛК «Арктика», а відтак вказане майно мало бути передане TOB «ТЛК «Арктика» або могло бути відчужене будь-якій іншій особі виключно за волевиявленням ТОВ «ТЛК «Арктика».

З огляду на викладене, виключне право вільного розпорядження новоствореним нерухомим майном - квартирою АДРЕСА_1 загальною площею 93.5 кв.м. та квартирою АДРЕСА_2, мало лише ТОВ «ТЛК «Арктика».

- «При цьому, господарський суд вважає за необхідне зазначити, що укладаючи вказаний договір відповідач 1 був обізнаний з тим, що єдиним власником майнових прав на спірні квартири є інвестор (ТОВ «ТЛК «Арктика») і тільки інвестор був правомочним відчужувати на користь третіх осіб свої майнові права, проте всупереч приписам Закону України «Про інвестиційну діяльність», Цивільного кодексу України та Інвестиційного договору здійснив продаж таких прав відповідачу 4.

Вищенаведені обставини доводять наявність вини ПАТ «М1К «Інтерінвестсервіс» у порушенні права власності позивача на майнові права, а відтак суд приходить до висновку про нікчемність договору купівлі-продажу майнових прав №2 від 17.06.2013 р. в частині відчуження на користь ТОВ «Пост Преміум» двокімнатної квартири АДРЕСА_1, площею 93,5 кв.м та двокімнатної квартири АДРЕСА_2 на 13 поверсі, площею 92,6 кв.м на підставі приписів ст. 41 Конституції України, ч. 2 ст. 215 та ч. 2 ст. 228 Цивільного кодексу України».

- «Оскільки позивачем повністю проведено оплату за договором інвестування, то він є власником майнових прав на об'єкт інвестування. Після введення об'єкту в експлуатацію та за умови не передачі йому права власності на про інвестовані об'єкти нерухомості, позивач має право на витребування такого майна, якщо його відчуження відбулося поза волею позивача. Відповідно, ефективним способом захисту порушених прав позивача в такому випадку може бути витребування майна з чужого незаконного володіння».

Рішення Господарського суду міста Києва від 22.03.2017 року по справі №910/24107/13 залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва неповно з'ясував обставини справи, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права, зокрема норми ст. 228 Цивільного кодексу України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин через відсутність у Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-логістичний комплекс "Арктика" права власності на спірний об'єкт нерухомості.

Так, скаржник вказав, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Торгово-логістичний комплекс "Арктика" не мало виключного права вільного розпорядження новоствореним нерухомим майном - квартирою АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, не могло впливати на відчуження даного об'єкта нерухомості та таке відчуження не залежало від його волевиявлення та відповідно й не потребувало його згоди.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.05.2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Господарського суду міста Києва від 22.03.2017 року у справі № 910/24107/13 прийнято до провадження.

Розгляд справи здійснювався різними колегіями суддів та неодноразово відкладався на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 20.11.2017 року представник скаржника та відповідача 3 підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити, рішення місцевого господарського суду скасувати.

Представник позивача у відзиві та судовому засіданні 20.11.2017 року заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а рішення місцевого господарського суду - без змін. Зазначивши, що суд першої інстанції прийняв правомірне та обґрунтоване рішення.

Представники відповідачів1,2,4 та третіх осіб 1-4, 6 у судове засідання 20.11.2017 року не з'явились. Про час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлялися належним чином, зокрема, надсиланням ухвали від 02.11.2017 року на відповідні адреси.

Пункт 3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 встановлює, що особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

Згідно з п. 3.9.2. Постанови Пленуму, у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, зважаючи на обмежений ч. 1 ст. 102 ГПК України строк для перегляду рішення місцевого господарського суду, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність здійснення перевірки рішення Господарського суду міста Києва в апеляційному порядку за відсутності представників відповідачів1,2,4 та третіх осіб 1-4, які були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Київський апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 22.03.2017 року підлягає зміні шляхом виключення відповідних висновків з мотивувальної частини, а апеляційна скарга ОСОБА_5 - частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, також апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

30.01.2004 року між Українською студією телевізійних фільмів "Укртелефільм" та Закритим акціонерним товариством "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" (після зміни найменування - ПАТ "МІК "Інтерінвестсервіс"), як оператором, було укладено договір про спільну діяльність, відповідно до умов якого сторони домовились здійснювати інвестування та спільне будівництво адміністративно-житлового комплексу з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземним паркінгом на земельній ділянці у АДРЕСА_1, а також вести спільну господарську діяльність по продажу та іншій реалізації приміщень об'єкту інвестування та отримувати прибуток.

Додатковою угодою № 1 від 29.05.2004 року до вказаного договору сторони погодили, що розмір часток у спільній власності між УСТФ "Укртелефільм" та ЗАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" розподіляються як 13,5% та 86,5% відповідно.

16.11.2005 року між Закритим акціонерним товариством "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" (компанія), яке діє від імені Спільної діяльності без створення юридичної особи між Закритим акціонерним товариством "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" та Українською студією телевізійних фільмів "Укртелефільм" від 30.01.2004р., та ОСОБА_6 (інвестор) було укладено інвестиційні договори №240/F та №241/F (про інвестування у житлове будівництво) (далі - "Інвестиційний договір"), відповідно до умов якого компанія зобов'язалась своїми силами і засобами, з використанням інвестиційних внесків інвестора, збудувати об'єкти будівництва, здати їх в експлуатацію та передати у власність інвестору новозбудоване майно, а інвестор зобов'язався внести інвестиції та прийняти новозбудоване майно у власність на умовах цього договору.

Відповідно до п. 1.1 Інвестиційного договору №240/F в редакції додаткової угоди №1 від 10.05.2007 року новозбудованим майном є квартира АДРЕСА_3, загальною площею 92,62 кв.м.

За змістом п. 1.1 Інвестиційного договору №241/F в редакції додаткової угоди №1 від 10.05.2007 року новозбудованим майном є квартира АДРЕСА_4, загальною площею 93,79 кв.м.

Згідно з п. 2.2 Інвестиційних договорів інвестор може отримати у власність новозбудоване майно лише за умови інвестування суми коштів, що складає 100% інвестиційних внесків за умовами цього договору.

Пунктом 4.1 Інвестиційного договору №240/F в редакції додаткової угоди №1 від 10.05.2007 року сторони погодили, що інвестор здійснює інвестиційні внески шляхом внесення коштів в сумі 324170,00 грн. Вартість грошових коштів, які підлягають внесенню за цим договором у якості інвестицій, є сумою договору. Інвестиційні внески сплачуються до кінця першого кварталу 2008 року.

Згідно п. 4.1 Інвестиційного договору №241/F в редакції додаткової угоди №1 від 10.05.2007 року сторони погодили, що інвестор здійснює інвестиційні внески шляхом внесення коштів в сумі 328265,00 грн. Вартість грошових коштів, які підлягають внесенню за цим договором у якості інвестицій, є сумою договору. Інвестиційні внески сплачуються до кінця першого кварталу 2008 року.

Відповідно до п. 3.1.2 Інвестиційних договорів до запланованої дати вводу об'єкта будівництва в експлуатацію інвестор має право відступити право вимоги за цим договором на користь іншої особи. При цьому, про таке відступлення права вимоги інвестор письмово повідомляє компанію.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 15.06.2007 року між ОСОБА_6 (первісний кредитор) та ТОВ "Земля-50" (новий кредитор) було укладено договір про відступлення права вимоги №240/F-B, за умовами якого первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває право вимоги, належне первісному кредиторові згідно Інвестиційного договору №240/F від 16.11.2005 року.

Також 15.06.2007 року між ОСОБА_6 (первісний кредитор) та ТОВ "Земля-50" (новий кредитор) було укладено договір про відступлення права вимоги №241/F-B, за умовами якого первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває право вимоги, належне первісному кредиторові згідно Інвестиційного договору №241/F від 16.11.2005 року.

Відповідно до п. 1.2 вказаних договорів про відступлення права вимоги новий кредитор одержує право замість первісного кредитора вимагати від боржника виконання ним всіх своїх зобов'язань, передбачених умовами основного договору, у тому числі, передачі у власність нового кредитора двохкімнатної квартири АДРЕСА_3, загальною площею за проектно-кошторисною документацією 92,62 кв.м, побудованої за рахунок інвестиційних внесків, при умові сплати новим кредитором 100% інвестиційних внесків, в порядку та на умовах встановлених основним договором та двохкімнатної квартири АДРЕСА_4, загальною площею за проектно-кошторисною документацією 93,79 кв.м., побудованої за рахунок інвестиційних внесків, при умові сплати новим кредитором 100% інвестиційних внесків, в порядку та на умовах встановлених основним договором.

15.06.2007 року на виконання договору №240/F-B між сторонами було підписано акт приймання-передачі Інвестиційного договору.

Також 15.06.2007 року між сторонами було підписано акт приймання-передачі Інвестиційного договору, на виконання договору №241/F-B.

04.07.2007 року ТОВ "Земля-50", як новим кредитором за Інвестиційними договорами, сплачено на користь ЗАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" грошові кошти, в тому числі в рахунок оплати майнових прав за Інвестиційним договором №240/F від 16.11.2005 року та за Інвестиційним договором №241/F від 16.11.2005 року, що підтверджується банківською випискою з рахунку ТОВ "Земля-50" (копія наявна в матеріалах справи).

22.03.2012 року між ПАТ "МІК "Інтерінвестсервіс" та ТОВ "Земля-50" було укладено додаткову угоду до Інвестиційного договору №240/F та додаткову угоду до Інвестиційного договору №241/F, якими, зокрема, визначено терміном закінчення будівництва та здачі об'єкта будівництва в експлуатацію - 31.12.2012 року.

28.03.2012 року між ТОВ "Земля-50" (первісний інвестор) та ТОВ "ТЛК "Арктика" (новий інвестор) було укладено договір про відступлення права вимоги №240/F-B-2, за умовами якого первісним інвестором було відступлено позивачу право вимоги за Інвестиційним договором №240/F від 16.11.2005 року.

Також 28.03.2012 року між ТОВ "Земля-50" (первісний інвестор) та ТОВ "ТЛК "Арктика" (новий інвестор) було укладено договір про відступлення права вимоги №241/F-B-2, за умовами якого первісним інвестором було відступлено позивачу право вимоги за Інвестиційним договором №241/F від 16.11.2005 року.

Відповідно до п. 1.2 договору про відступлення права вимоги №240/F-B-2 від 28.03.2012 року новий кредитор одержує право замість первісного кредитора вимагати від боржника виконання ним всіх своїх зобов'язань, передбачених умовами основного договору, у тому числі передачі у власність нового інвестора двохкімнатної квартири АДРЕСА_3 поверх, загальною площею за проектно-кошторисною документацією 92,62 кв.м., побудованої за рахунок інвестиційних внесків.

Відповідно до п. 1.2 договору про відступлення права вимоги №241/F-B-2 від 28.03.2012 року новий кредитор одержує право замість первісного кредитора вимагати від боржника виконання ним всіх своїх зобов'язань, передбачених умовами основного договору, у тому числі передачі у власність нового інвестора двохкімнатної квартири АДРЕСА_4, загальною площею за проектно-кошторисною документацією 93,79 кв.м., побудованої за рахунок інвестиційних внесків.

28.03.2012 року між ТОВ "Земля-50" та позивачем підписано акт приймання-передачі до договору про відступлення права вимоги №240/F-B-2 від 28.03.2012 року та акт приймання-передачі до договору про відступлення права вимоги №241/F-B-2 від 28.03.2012 року.

30.03.2012 року між ТОВ "Земля-50" та ТОВ "ТЛК "Арктика" укладено угоду про зарахування зустрічних однорідних вимог, якою передбачено, зокрема, що непогашене грошове зобов'язання в сумі 324170,00 грн, яке виникло на підставі договору про відступлення права вимоги №240/F-B-2 від 28.03.2012 року та грошове зобов'язання в сумі 328265,00 грн, яке виникло на підставі договору про відступлення права вимоги №241/F-B-2 від 28.03.2012 року, вважаються припиненим шляхом зарахування зустрічної однорідної вимоги.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 05.04.2012 року було складено акт готовності об'єкта до експлуатації щодо адміністративно-житлового комплексу з підземним паркінгом на АДРЕСА_1.

23.04.2012 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві видано сертифікат серії КВ №0, яким засвідчено відповідність закінченого будівництвом об'єкту проектній документації та підтверджено його готовність до експлуатації.

17.08.2012 року наказом Головного управління містобудування та архітектури за №470 об'єкту нерухомого майна присвоєно адресу: АДРЕСА_1.

27.03.2013 року та 09.04.2013 року позивач надіслав відповідачу 1 повідомлення про відступлення права вимоги за Інвестиційним договором №240/F-B-2, а також вимогу про виконання умов такого договору в частині передання у власність новозбудованого майна (двохкімнатної квартири №42, що розташована за будівельною адресою АДРЕСА_1).

Крім того, 27.03.2013 року та 09.04.2013 року ТОВ "ТЛК "Арктика" надіслало відповідачу 1 повідомлення про відступлення права вимоги за Інвестиційним договором №241/F-B-2, а також вимогу про виконання умов такого договору в частині передання у власність новозбудованого майна (двохкімнатної квартири АДРЕСА_4).

Звертаючись до суду першої інстанції із даним позовом, позивач вказує, що на підставі Інвестиційного договору, договору про відступлення права вимоги №240/F-B від 15.06.2007 року та договору про відступлення права вимоги №240/F-B-2 від 28.03.2012 року та на підставі Інвестиційного договору, договору про відступлення права вимоги №241/F-B від 15.06.2007 року та договору про відступлення права вимоги №2401/F-B-2 від 28.03.2012 року він набув право власності на майнові права на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_3, загальною площею за проектно-кошторисною документацією 92,62 кв.м. та майнові права на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_4, загальною площею за проектно-кошторисною документацією 93,79 кв.м., і в подальшому мав намір зареєструвати своє право власності на таке майно.

Відповідно до листа Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна №24725 (И-2013) від 22.11.2013 року двохкімнатна квартира з будівельним АДРЕСА_3 проінвентаризована станом на 25.01.2012 року під № 541 і має загальну площу 93,5 кв. м.

Відповідно до листа Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна №24737 (И-2013) від 22.11.2013 року двохкімнатна квартира з будівельним АДРЕСА_4 проінвентаризована станом на 25.01.2012 року під АДРЕСА_2 і має загальну площу 92,6 кв. м.

Із наявного в матеріалах справи витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №11901540 від 30.10.2013 року вбачається, що 06.07.2013 року державним реєстратором Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві було проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 93,5 кв.м. за Товариством з обмеженою відповідальністю "Пост Преміум".

Також відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №11908989 від 30.10.2013 року вбачається, що 06.07.2013 року державним реєстратором Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві було проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 92,6 кв.м. за Товариством з обмеженою відповідальністю "Пост Преміум".

Як вбачається із інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано на підставі договору-купівлі продажу від 20.05.2016р. за ОСОБА_5 (запис про право власності №14655289) та право власності на квартиру АДРЕСА_2 було зареєстровано на підставі договору-купівлі продажу від 22.04.2014р. за ОСОБА_7 (запис про право власності №5426648).

Тобто, станом на момент розгляду даної справи по суті, право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за третьою особою 5 - ОСОБА_5 та третьою особою 6 - ОСОБА_7.

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд приймає як належне посилання скаржника, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано на підставі договору купівлі-продажу від 20.05.2016 року за ОСОБА_5, а право власності на квартиру АДРЕСА_2 було зареєстровано на підставі договору-купівлі продажу від 22.04.2014р. за ОСОБА_7.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За правилами статті 392 Цивільного кодексу України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Із аналізу ст. 328 Цивільного України випливає, що набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 Цивільного кодексу України (аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 02.12.2015 року по справі № 6-1732цс15).

У ч. 3 ст. 2 Закону України "Про інвестиційну діяльність" визначено, що інвестиційна діяльність забезпечується шляхом реалізації інвестиційних проектів і проведення операцій з корпоративними правами та іншими видами майнових та інтелектуальних цінностей.

У відповідності до ч. 1 та ч. 2 ст. 9 Закону України "Про інвестиційну діяльність", основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб'єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода). Укладання договорів, вибір партнерів, визначення зобов'язань, будь-яких інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України, є виключною компетенцією суб'єктів інвестиційної діяльності.

За змістом ч. 2 ст. 5 Закону України "Про інвестиційну діяльність" інвестори - суб'єкти інвестиційної діяльності, які приймають рішення про вкладення власних, позичкових і залучених майнових та інтелектуальних цінностей в об'єкти інвестування. Інвестори можуть виступати в ролі вкладників, кредиторів, покупців, а також виконувати функції будь-якого учасника інвестиційної діяльності.

Згідно з ч. 5 ст. 7 Закону України "Про інвестиційну діяльність" інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об'єктами та результатами інвестицій, включаючи реінвестиції та торговельні операції на території України, відповідно до законодавчих актів України.

Тобто, приписами чинного законодавства України визначено, що інвестор як вкладник матеріальних цінностей в об'єкт інвестування має право володіти, користуватися і розпоряджатися об'єктами та результатами інвестицій.

Згідно положень п. 2.2 Інвестиційних договорів №240/F та №241/F, інвестор може отримати у власність новозбудоване майно лише за умови інвестування суми коштів, що складає 100% інвестиційних внесків за умовами цього договору.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 15.06.2007 року між ОСОБА_6 (первісний кредитор) та ТОВ "Земля-50" (новий кредитор) було укладено договори про відступлення права вимоги №240/F-B та №241/F-B, за умовами яких первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває право вимоги, належне первісному кредиторові згідно Інвестиційних договорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов'язку боржника третьою особою.

Згідно ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 513 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Згідно з приписами ст. 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

04.07.2007 року ТОВ "Земля-50" як новим кредитором за Інвестиційним договором було сплачено на користь ЗАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" грошові кошти, в тому числі в рахунок оплати майнових прав за Інвестиційними договорами №240/F та №241/F, що підтверджується банківською випискою з рахунку ТОВ "Земля-50" (т. 1 а.с. 62).

Отже, враховуючи вищевстановлене, інвестиційний внесок у визначеному Інвестиційними договорами розмірі було повністю сплачено на користь ЗАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" в рахунок отримання інвестором у власність новозбудованого нерухомого майна.

Окрім того, як встановлено судом, 28.03.2012 року між ТОВ "Земля-50" та ТОВ "ТЛК "Арктика" було укладений договір про відступлення права вимоги №240/F-B-2 та договір про відступлення права вимоги №241/F-B-2, за умовами яких позивач одержав право замість ТОВ "Земля-50" вимагати від ПАТ "МІК "Інтерінвестсервіс" виконання своїх зобов'язань за Інвестиційним договором, в тому числі, в частині передання у власність позивача спірного нерухомого майна.

Виконання ТОВ "ТЛК "Арктика" своїх зобов'язань за договорами про відступлення права вимоги №240/F-B-2 та №241/F-B-2 від 28.03.2012 року підтверджується угодою про зарахування зустрічних однорідних вимог від 30.03.2012 року.

За змістом ст. 331 Цивільного кодексу України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об'єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об'єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об'єкта незавершеного будівництва.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, інвестором за Інвестиційним договором №240/F в редакції додаткової угоди №1 від 10.05.2007 року, було здійснено інвестування суми коштів у розмірі 324170,00 грн в рахунок об'єкта будівництва - квартири АДРЕСА_3, загальною площею за проектно-кошторисною документацією 92,62 кв. м.

Також здійснено інвестування суми коштів у розмірі 328265,00 грн в рахунок об'єкта будівництва - квартири АДРЕСА_4, загальною площею за проектно-кошторисною документацією 93,79 кв. м. за інвестиційним договором №241/F в редакції додаткової угоди №1 від 10.05.2007 року.

На підставі договорів про відступлення права вимоги №240/F-B-2 та №241/F-B-2 від 28.03.2012 року до позивача перейшли усі права та обов'язки інвестора за Інвестиційним договором, тобто він вчинив дії, спрямовані на набуття права вимоги щодо переходу права власності на об'єкт будівництва або для набуття майнових прав на цей об'єкт (аналогічна правова позиція містяться у постанові Верховного Суду України від 30.03.2016 року у справі № 6-3129цс15).

Відповідно до ч. 2 ст. 331 Цивільного кодексу України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Таким чином, можливість оформлення права власності на нерухоме майно знаходиться у прямій залежності від завершення його будівництва та прийняття збудованої споруди до експлуатації відповідними органами з подальшою реєстрацією.

05.04.2012 року складено акт готовності об'єкта до експлуатації щодо адміністративно-житлового комплексу з підземним паркінгом на АДРЕСА_1. 23.04.2012р. Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві видано сертифікат серії КВ № 0, яким засвідчено відповідність закінченого будівництвом об'єкту проектній документації та підтверджено його готовність до експлуатації. 17.08.2012р. наказом Головного управління містобудування та архітектури об'єкту нерухомого майна присвоєно адресу: АДРЕСА_1.

Щодо тверджень відповідача 1 про перебування спірного майна в іпотеці у Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "МІТЕХ", що унеможливило передання будь-яких прав на таке майно до позивача, господарський суд відзначає наступне.

07.09.2006 року в забезпечення зобов'язань за генеральним договором №1 гд від 12.09.2005 року між ЗАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" та ТОВ "ФК "МІТЕХ", які є сторонами генерального договору, було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого ЗАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" передало в іпотеку ТОВ "ФК "МІТЕХ" майнові права на нерухомість, яка є об'єктом будівництва, а саме: адміністративно-житловий комплекс в вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземним паркінгом, який споруджується на АДРЕСА_1.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.09.2014 року у справі №910/4784/14, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.01.2015р. та постановою Вищого господарського суду України від 19.03.2015 року визнано недійсним іпотечний договір від 07.09.2006 року, укладений між ТОВ "Фінансова компанія "МІТЕХ" та ЗАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс", що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колєсник С.А. за реєстровим номером 4943, з моменту укладання.

Отже, посилання на іпотечний договір від 07.09.2006 року, укладений між ТОВ "Фінансова компанія "МІТЕХ" та ЗАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" неможна визнати обґрунтованим.

Відповідно до статті 876 Цивільного кодексу України власником об'єкта будівництва або результату інших будівельних робіт є замовник, якщо інше не передбачено договором.

За змістом ч. 5 ст. 7 Закону України "Про інвестиційну діяльність" інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об'єктами та результатами інвестицій, включаючи реінвестиції та торговельні операції на території України, відповідно до законодавчих актів України.

При цьому, Київський апеляційний господарський суд відзначає, що у позивача право власності на спірні приміщення не виникло. Порядок оформлення права власності на об'єкт інвестування, після прийняття такого об'єкта до експлуатації, врегульовано чинним на час укладення договору Законом України "Про інвестиційну діяльність". За змістом договору позивач отримав лише право на набуття права власності, а не саме право власності на нерухоме майно.

Пунктом 6.1 Інвестиційних договорів передбачено, що після внесення 100% інвестиційних внесків та після закінчення спорудження об'єкту будівництва і здачі його в експлуатацію, але до кінця першого кварталу 2008 року компанія зобов'язується передати інвестору новозбудоване майно і документи, які підтверджують здачу об'єкту будівництва в експлуатацію, а саме: копію акту державної комісії про прийняття закінченого будівництвом об'єкту будівництва в експлуатацію, копію відповідного рішення (розпорядження) місцевих органів влади (місцевого самоврядування) про затвердження акту Державної комісії з прийняття закінченого будівництвом об'єкту будівництва, а інвестор зобов'язується прийняти новозбудоване майно.

Згідно з п. 6.3 Інвестиційних договорів компанія гарантує, що прав третіх осіб на новозбудоване майно не існує і що компанія в повному обсязі володіє всіма необхідними правами для укладення і виконання цього договору, зокрема, правам на залучення грошових коштів інвестора (або інвестицій у вигляді будівельних матеріалів чи інших матеріальних цінностей в будівництво) і передачу інвестору після закінчення будівництва у власність новозбудованого майна.

За змістом ч. 3 ст. 7 Закону України "Про інвестиційну діяльність" за рішенням інвестора права володіння, користування і розпорядження інвестиціями, а також результатами їх здійснення можуть бути передані іншим громадянам та юридичним особам у порядку, встановленому законом. Взаємовідносини при такій передачі прав регулюються ними самостійно на основі договорів.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів звертає увагу, що висновок суду першої інстанції, на те що ТОВ «ТЛК «Арктика» є власником спірного майна є необґрунтованим.

Разом з тим, судом встановлено, що 17.06.2013 року між ПАТ "МІК "Інтерінвестсервіс" (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Пост Преміум" (покупець) укладено договір купівлі-продажу майнових прав №2, відповідно до п. 1.1 якого продавець продає, а покупець купує майнові права на об'єкти нерухомості, що знаходяться в адміністративно-житловому комплексі з підземним паркінгом в АДРЕСА_1 (том 2 а.с. 162).

Згідно з п. 1.2 договору купівлі-продажу майнових прав №2 від 17.06.2013р. сторони договору домовились, що під об'єктами нерухомості, майнові права на які передаються за даним договором, продавець та покупець розуміють, зокрема, житлові приміщення (квартири), визначені у додатку №1, у якому вказано, у тому числі, двохкімнатні квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, площею 93,5 кв. м. та площею 92,6 кв.м.

Із наявного в матеріалах справи витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №11901540 від 30.10.2013р. вбачається, що 06.07.2013 року державним реєстратором Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві було проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 93,5 кв.м. за Товариством з обмеженою відповідальністю "Пост Преміум".

Також відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №11908989 від 30.10.2013 року вбачається, що 06.07.2013р. державним реєстратором Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві було проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 92,6 кв.м. за Товариством з обмеженою відповідальністю "Пост Преміум".

В подальшому зазначені квартири продані у власність третім особам.

Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Для пред'явлення позову про визнання права власності у позивача на момент звернення до суду із відповідним позовом таке право має існувати, а інша особа - відповідач - повинна його оспорювати або не визнавати.

Тобто за змістом цієї норми позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів.

Звернення з позовом про визнання права власності можливе лише за умови, що особи, які не визнають, заперечують та/або оспорюють право власності, не перебувають із власником у зобов'язальних відносинах, оскільки передумовою для застосування ст. 392 Цивільного кодексу України є відсутність іншого, окрім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права.

При цьому, ст. 387 Цивільного кодексу України унормовано, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстав заволоділа ним. Витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння здійснюється шляхом подання до суду віндикаційного позову, який визначають як позов про повернення свого майна з чужого незаконного володіння. По суті, це вимога власника, який не володіє майном, повернути майно в натурі.

Предметом віндикаційного позову є вимога неволодіючого власника до незаконно володіючого невласника про витребування майна із чужого незаконного володіння, з метою відновити порушене володіння річчю.

Позивачем у віндикаційному позові може бути власник майна або особа, яка хоч і не є власником майна, але володіє ним на підставах, встановлених законом чи договором (так званий "титульний володілець"), який на момент пред'явлення позову не володіє цим майном. Відповідачем за віндикаційним позовом є особа, яка незаконно володіє майном, тобто, заволоділа ним без відповідної правової підстави.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, а також ст.20 Господарського кодексу України.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Звертаючись до господарського суду, позивач повинен вказати у позовній заяві предмет та підстави позову, тобто, самостійно визначити, яке його право, на його суб'єктивну думку, є порушеним, та в який спосіб належить здійснити судовий захист порушеного права. Натомість, вирішуючи спір, судам належить з'ясувати наявність порушеного права позивача та відповідність обраного ним способу захисту порушеного права способам, визначеним у законодавстві.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено вище, на момент розгляду справи в суді першої інстанції, право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано на підставі договору-купівлі продажу від 20.05.2016 року за ОСОБА_5 (запис про право власності №14655289) та право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано на підставі договору-купівлі продажу від 22.04.2014 року за ОСОБА_7 (запис про право власності №5426648). Однак, вимог до ОСОБА_5 та ОСОБА_7 позивачем заявлено не було.

За таких обставин, враховуючи, що позивачем при зверненні до суду першої інстанції із даним позовом було обрано зазначений вище спосіб захисту свого права, а також зважаючи на відсутність порушеного права позивача з боку відповідачів 1-4, вимоги позивача про визнання за ним права власності на двохкімнатну квартиру 541 загальною площею 93,5 кв.м., реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 0 та на двохкімнатну квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 92,6 кв.м., реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 00, розташовані за адресою: АДРЕСА_1, задоволенню не підлягають.

Вимоги про визнання свідоцтв про право власності недійсними; скасування рішення про державну реєстрацію; зобов'язання Приватного акціонерного товариства "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс", Української студії телевізійних фільмів "Укртелефільм" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Пост Преміум" передати позивачу: двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1. та двокімнатну квартиру АДРЕСА_2.; зобов'язання Приватного акціонерного товариства "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс", Української студії телевізійних фільмів "Укртелефільм" передати копію Акту Державної комісії про прийняття в експлуатацію житлового будинку з нежитловими приміщеннями за адресою: АДРЕСА_1.; копію рішення органу місцевого самоврядування про затвердження Акту Державної комісії прийняття закінченого будівництвом житлового будинку з нежитловими приміщеннями за адресою: АДРЕСА_1.; зобов'язання Державну реєстраційну службу України провести державну реєстрацію прав власності ТОВ "Торгово- логістичний комплекс "Арктика" та видати свідоцтво на право власності на двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1. та двокімнатну квартиру АДРЕСА_2. задоволенню не підлягають як похідні від вимоги про визнання права власності, а також приймаючи до уваги, що на теперішній час право власності на спірне майно зареєстровано за третіми особами 5 та 6.

Крім того, позивачем не доведено належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України факту перебування майна та документів на нього на момент розгляду справи у відповідачів 1, 2, 4.

Також, Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з Приватного акціонерного товариства "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" штрафу за прострочення терміну передачі новозбудованого майна в розмірі 3% від суми договору, а саме 19 573,05 грн, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 5.5 Інвестиційних договорів №240/F та №2401/F від 16.11.2005 року за прострочення терміну закінчення будівництва і здачі об'єкту будівництва в експлуатацію та/або термінів передачі новозбудованого майна інвестору компанія сплачує інвестору штраф у розмірі 3% від суми договору.

Пунктом 6.1 Інвестиційних договорів №240/F та №2401/F від 16.11.2005 року передбачено, що після внесення 100% інвестиційних внесків та після закінчення спорудження об'єкту будівництва і здачі його в експлуатацію, але до кінця першого кварталу 2008 року, компанія зобов'язується передати інвестору новозбудоване майно і відповідні документи.

Додатковими угодами б/н від 22.03.2012 року до Інвестиційних договорів №240/F та №2401/F від 16.11.2005 року, укладеними Приватним акціонерним товариством "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Земля-50", визначено терміном закінчення будівництва та здачі об'єкта будівництва в експлуатацію - 31.12.2012 року

При цьому, Київський апеляційний господарський суд відзначає, що встановивши новий термін закінчення будівництва та здачі об'єкта будівництва в експлуатацію, інвестор та компанія не передбачили терміну, у який новозбудоване майно підлягає передачі інвестору, у зв'язку з чим боржник не може вважатися таким, що прострочив.

Як вбачається з вимог апеляційної скарги, апелянт просить змінити мотивувальну частину рішення, шляхом виключення, зокрема висновку суду щодо нікчемності Договору купівлі-продажу майнових прав №2 від 17.06.2013 року, в частині відчуження на користь ТОВ «Пост Преміум» двокімнатної квартири АДРЕСА_1, площею 93,5 кв.м. та двокімнатної квартири АДРЕСА_2 на 13 поверсі, площею 92,6 кв. м. на підставі приписів ст. 41 Конституції України, ч. 2 ст. 215 та ч. 2 ст. 228 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 13 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства; при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Згідно зі ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до статей 203, 204 Цивільного кодексу України підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені винятково законами. Проте, положення зазначених статей необхідно застосовувати з урахуванням ст. 4 Цивільного кодексу України, виходячи з буквального тлумачення норм статей 4 та 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину має відповідати: Цивільного кодексу України; іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України; актам Президента України у випадках, встановлених Конституцією; постановам Кабінету Міністрів України; актам органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим, що видаються у випадках і в межах, встановлених Конституцією та законом; таким чином, враховуючи загальні принципи цивільного права, правочини не повинні суперечити положенням законів, галузевих законодавчих актів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції (Лист Верховного Суду України від 24.11.2008 року "Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними").

Згідно зі ст. 228 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 Цивільного кодексу України:

1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина;

2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (ст. 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок (Постанова Верховного суду України від 13.04.2016 року № 6-1528цс15).

Так, при кваліфікації правочину за статтею 228 Цивільного кодексу України потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів звертає увагу, що висновок місцевого господарського суду, що нікчемності договору купівлі-продажу майнових прав №2 від 17.06.2013 року, в частині відчуження на користь ТОВ «Пост Преміум» двокімнатної квартири АДРЕСА_1, площею 93,5 кв.м. та двокімнатної квартири АДРЕСА_2 на 13 поверсі, площею 92,6 кв. м. на підставі приписів ст. 41 Конституції України, ч. 2 ст. 215 та ч. 2 ст. 228 Цивільного кодексу України є необґрунтованим.

Також є обґрунтованим посилання апелянта на безпідставність зазначення в мотивувальній частині рішення відповідних доводів щодо виникнення у позивача права власності на спірні об'єкти та права та обмеження пов'язані з цим.

В той же час, колегія суддів зазначає про відсутність підстав для скасування рішення, оскільки не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення. Водночас апеляційний господарський суд у мотивувальній частині своєї постанови не лише вправі, а й повинен зазначити власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку обставин справи (п.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 N 7 Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України ).

Статтями 33, 34, 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд приходить до висновку, про часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_5 та про відсутність підстав скасування рішення Господарського суду міста Києва від 22.03.2017 року по справі №910/24107/13.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103 -105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

2 Змінити мотивувальну частину рішення № №910/24107/13 шляхом виключення з мотивувальної частини рішення від 22.03.2017 по справі №910/24107/13 абзаців:

- «Тобто, навіть за умови реєстрації права власності на новозбудоване майно за ПАТ «М1К «Інтерінвестсервіс» чи іншу особу після введення житлового будинку в експлуатацію, воно зобов'язане було передати спірне майно на користь ТОВ «ТЛК «Арктика» як належного власника разом з відповідними документами.

Право розпорядження особи, яка оформила право власності на новостворене майно, було обтяжене майновими правами інвестора - ТОВ «ТЛК «Арктика», а відтак вказане майно мало бути передане TOB «ТЛК «Арктика» або могло бути відчужене будь-якій іншій особі виключно за волевиявленням ТОВ «ТЛК «Арктика».

З огляду на викладене, виключне право вільного розпорядження новоствореним нерухомим майном - квартирою АДРЕСА_1 загальною площею 93.5 кв.м. та квартирою АДРЕСА_2, мало лише ТОВ «ТЛК «Арктика».

- «При цьому, господарський суд вважає за необхідне зазначити, що укладаючи вказаний договір відповідач 1 був обізнаний з тим, що єдиним власником майнових прав на спірні квартири є інвестор (ТОВ «ТЛК «Арктика») і тільки інвестор був правомочним відчужувати на користь третіх осіб свої майнові права, проте всупереч приписам Закону України «Про інвестиційну діяльність», Цивільного кодексу України та Інвестиційного договору здійснив продаж таких прав відповідачу 4.

Вищенаведені обставини доводять наявність вини ПАТ «М1К «Інтерінвестсервіс» у порушенні права власності позивача на майнові права, а відтак суд приходить до висновку про нікчемність договору купівлі-продажу майнових прав №2 від 17.06.2013 р. в частині відчуження на користь ТОВ «Пост Преміум» двокімнатної квартири АДРЕСА_1, площею 93,5 кв.м та двокімнатної квартири АДРЕСА_2 на 13 поверсі, площею 92,6 кв.м на підставі приписів ст. 41 Конституції України, ч. 2 ст. 215 та ч. 2 ст. 228 Цивільного кодексу України».

- «Оскільки позивачем повністю проведено оплату за договором інвестування, то він є власником майнових прав на об'єкт інвестування. Після введення об'єкту в експлуатацію та за умови не передачі йому права власності на про інвестовані об'єкти нерухомості, позивач має право на витребування такого майна, якщо його відчуження відбулося поза волею позивача. Відповідно, ефективним способом захисту порушених прав позивача в такому випадку може бути витребування майна з чужого незаконного володіння.

3. Рішення Господарського суду міста Києва від 22.03.2017 року по справі №910/24107/13 залишити без змін.

4. Матеріали справи №910/24107/13 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді А.Г. Майданевич

С.А. Гончаров