ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2017 року Справа № 908/3327/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого суддіСибіги О.М.,
суддівМалетича М.М., Плюшка І.А.
розглянувши матеріали касаційної скаргиДержавного підприємства "Дослідне господарство "Широке" Донецької державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України", с. Широке, Запорізька обл.
на постановуДонецького апеляційного господарського суду від 24.07.2017 року
у справі господарського суду Запорізької області
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Седна-Агро", м. Монастирище, Черкаська обл.
доДержавного підприємства "Дослідне господарство "Широке" Донецької державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України", с. Широке, Запорізька обл.
простягнення 946 295, 97 грн.
та за зустрічним позовомДержавного підприємства "Дослідне господарство "Широке" Донецької державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України", с. Широке, Запорізька обл.
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Седна-Агро", м. Монастирище, Черкаська обл.
провизнання укладеною додаткової угоди до договору поставку

за участю представників за первісним позовом

позивача: Кушнір С.В.,

відповідача: не з'явився

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Седна-Агро" (далі за текстом - ТОВ "Седна-Агро") звернулось до господарського суду Запорізької області з позовом до державного підприємства "Дослідне господарство "ІЗВЄСТІЯ" Донецької державної сільськогосподарської дослідної станції НААН України" (назву якого змінено на державне підприємство "Дослідне господарство "Широке" Донецької державної сільськогосподарської дослідної станції НААН України") (далі за текстом - ДП "ДГ "ІЗВЄСТІЯ" Донецької ДСГДС НААН України" або ДП "ДГ "Широке" Донецької ДСГДС НААН України") про стягнення 946 295, 97 грн.

ДП "ДГ "ІЗВЄСТІЯ" Донецької ДСГДС НААН України" звернулось до господарського суду Запорізької області з зустрічним позовом до ТОВ "Седна-Агро" про визнання укладеною Додаткової угоди № 1 від 12.10.2016 року до Договору поставки ЗЗР в кредит 2016 № 005-ЩВ від 26.02.2016 року.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 27.02.2017 року позовні вимоги задоволено частково: присуджено до стягнення з ДП "ДГ "Широке" Донецької ДСГДС НААН України" на користь ТОВ "Седна-Агро" пеню в розмірі 42 938, 48 грн., 35 % річних в розмірі 51 220, 86 грн., втрати від інфляції в розмірі 63 121, 23 грн., 35 % штрафу в розмірі 4 491, 52 грн., судовий збір у розмірі 2 426, 58 грн., витрати на оплату послуг адвоката в розмірі 19 000 грн.; в іншій частині позовних вимог - відмовлено; в задоволенні зустрічного позову - відмовлено.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 24.07.2017 року рішення господарського суду Запорізької області від 27.02.2017 року в частині стягнення 35 % штрафу і судового збору змінено: викладено абзац перший резолютивної частини рішення господарського суду Запорізької області від 27.02.2017 року в наступній редакції:

"Позовні вимоги задоволено"; викладено абзац другий резолютивної частини рішення господарського суду Запорізької області від 27.02.2017 року в наступній редакції: "Стягнуто з ДП "ДГ "Широке" Донецької ДСГДС НААН України" на користь ТОВ "Седна-Агро" пеню в розмірі 42 938 грн., 35 % річних в розмірі 51 220, 86 грн., втрати від інфляції в розмірі 63 121, 23 грн., 35 % штрафу в розмірі 789 015, 40 грн., судовий збір в розмірі 14 194, 44 грн., витрати на оплату послуг адвоката в розмірі 19 000 грн."; абзац третій резолютивної частини рішення господарського суду Запорізької області від 27.02.2017 року виключено; в іншій частині рішення господарського суду Запорізької області від 27.02.2017 року - залишено без змін.

Не погоджуючись з постановою суду апеляційної інстанції, ДП "ДГ "Широке" Донецької ДСГДС НААН України" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Донецького апеляційного господарського суду від 24.07.2017 року, а рішення господарського суду Запорізької області від 27.02.2017 року залишити без змін.

ТОВ "Седна-Агро" до Вищого господарського суду України подано відзив на касаційну скаргу, в якому позивач проти доводів касаційної скарги заперечує та просить залишити її без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом проти доводів касаційної скарги заперечував та просив залишити її без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Відповідача за первісним позовом згідно з приписами ст. 1114 ГПК України належним чином повідомлено про день, час і місце розгляду касаційної скарги, однак він не скористався передбаченим процесуальним законом правом на участь у розгляді справи касаційною інстанцією.

Заслухавши пояснення представника позивача, приймаючи до уваги межі перегляду справи в суді касаційної інстанції, перевіривши повноту встановлення господарськими судами обставин справи та правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення місцевого та постанова апеляційного господарських судів - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з огляду на наступне.

Господарськими судами встановлено, що 26.02.2016 року ТОВ "Седна-Агро" (постачальник) та ДП "ДГ "ІЗВЄСТІЯ" Донецької ДСГДС НААН України" (покупець) укладено Договір поставки ЗЗР в кредит № 005-ЩВ (далі за текстом - Договір), за умовами якого постачальник зобов'язується продати та поставити у власність покупця засоби захисту рослин (далі - товар), а покупець зобов'язується приймати зазначений товар і оплачувати його вартість згідно встановленого цим Договором порядку; поставка товару здійснюється за рахунок постачальника згідно замовлень покупця, за умови наявності товару на складі постачальника; асортимент, номенклатура, кількість, ціна, строки оплати та характеристики товару визначаються сторонами на підставі замовлення покупця й вказуються у відповідній Специфікації та видаткових накладних, які складають невід'ємну частину цього Договору.

Відповідно до п. п. 3.1, 3.4 Договору ціна товару та/або його окремої партії визначається та вказується в Специфікаціях до цього Договору та/або видаткових накладних на дату їх складання, що є невід'ємними частинами; сторони встановлюють та вказують ціну товару (та/або кожної партії товару) у національній валюті України - гривні, а також визначають її грошовий еквівалент в іноземній валюті, доларах США та/або Євро, про що зазначають в Специфікаціях; загальна сума Договору становить суму вартості замовленого і поставленого товару за даним Договором згідно укладених сторонами Специфікацій та/або видаткових накладних на товар в період дії цього Договору.

Згідно з п. п. 4.1 - 4.3 Договору покупець зобов'язується здійснити оплату за товар у строки (терміни), встановлені в Специфікаціях до цього Договору; товар оплачується покупцем шляхом перерахування грошових коштів на поточний банківський рахунок постачальника в національній валюті - гривні, згідно цін вказаних у Специфікаціях до Договору, скоригованих у порядку, визначеному п. 3.2 цього Договору та є грошовими зобов'язаннями покупця перед постачальником з оплати товару; оплата вважається проведеною після зарахування коштів на рахунок постачальника; всі рахунки та/або видаткові накладні, Специфікації до цього Договору, що виписані в період дії Договору, є його невід'ємною частиною.

За умовами п. п. 7.3, 7.5, 7.6 Договору у разі прострочення строків (термінів) оплати товару, визначених у п. 4.1 Договору та Специфікаціях, покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період нарахування пені, від суми заборгованості за кожен день прострочки і до повного виконання стороною своїх зобов'язань та припиняється в день виконання винною стороною зобов'язань за Договором, забезпечених санкцією; в разі порушення покупцем строків оплати за товар (його партію), встановлених Договором та /або Специфікаціями, покупець сплачує постачальнику штраф у розмірі 35 % від суми невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання; крім того, відповідно до вимог ст. 625 Цивільного кодексу України за порушення грошового зобов'язання покупець зобов'язується сплатити постачальнику суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочки та 35 % річних від простроченої (неоплаченої) суми.

На виконання умов Договору сторонами укладено Специфікації до Договору: № 1 від 26.02.2016 року, № 2 від 03.03.2016 року, № 003 від 12.03.2016 року, № 4 від 18.03.2016 року, № 5 від 24.03.2016 року, № 006 від 06.04.2016 року, № 7 від 15.04.2016 року на загальну суму 3 179 480, 74 грн. Умовами вказаних Специфікацій строк оплати погоджено сторонами до 12.10.2016 року.

На підставі видаткових накладних № 544, № 548 від 09.03.2016 року, № 911 від 18.03.2016 року, № 1218, № 1226, № 1219 від 29.03.2016 року, № 2024, № 2021, № 2023 від 12.04.2016 року, № 2207 від 15.04.2016 року, № 2235 від 18.04.2016 року, № 2022 від 12.04.2016 року позивач здійснив поставку погодженого в Специфікаціях товару на загальну суму 3 179 480, 74 грн.

Оплату поставленого товару відповідачем здійснено з порушенням строків, визначених Специфікаціями № № 1 - 7, оскільки остаточний розрахунок проведено 14.11.2016 року, у зв'язку з чим позивач звернувся до господарського суду з позовом про стягнення з відповідача господарських санкцій, нарахованих з урахуванням вимог п. п. 7.3, 7.5, 7.6 Договору, а саме, пені в розмірі 42 938, 48 грн., 35 % штрафу в розмірі 789 015, 40 грн., 35 % річних в розмірі 51 220, 86 грн., втрати від інфляції в розмірі 63 121, 23 грн.

Заперечуючи проти первісних позовних вимог, відповідач за первісним позовом звернуся до суду з зустрічним позовом про укладення Додаткової угоди № 1 від 12.10.2016 року до Договору поставки ЗЗР в кредит 2016 № 005-ЩВ від 26.02.2016 року, посилаючись на те, що 19.10.2016 року він направив на адресу ТОВ "Седна-Агро" лист № 376 від 12.10.2016 року з Додатковою угодою № 1 до Договору поставки ЗЗР в кредит 2016 № 005-ЩВ від 26.02.2016 року, якою пропонувалося внести зміни в п. 4.1 Договору щодо обов'язку покупця здійснити оплату за товар у строк (термін) не пізніше 31.12.2016 року. Вказаний лист з пропозицією отримано відповідачем за зустрічним позовом 22.10.2016 року, проте відповіді у передбачений законом строк позивач за зустрічним позовом не отримав, що стало підставою для вирішення переддоговірного спору у судовому порядку.

Місцевий господарський суд, встановивши факт прострочення виконання зобов'язання щодо своєчасної оплати поставленого товару, дійшов висновку, що позивачем за первісним позовом у відповідності до вимог чинного законодавства та умов Договору правомірно здійснено нарахування пені, інфляційних втрат та 35 % річних, які задоволено до стягнення у повному обсязі; в частині стягнення штрафу суд виходив з того, що відповідач є державних підприємством, а тому до нього підлягають застосуванню положення ч. ч. 1, 2 ст. 231 Господарського кодексу України, за якими нарахування штрафу здійснюється за прострочення понад 30 днів, у зв'язку з чим здійснено перерахунок штрафних санкцій та задоволено до стягнення штраф у розмірі 4 491, 52 грн.; в задоволенні зустрічного позову відмовлено, оскільки пропозиція позивача за зустрічним позовом була мотивовано відхилена листом відповідача за зустрічним позовом з дотриманням строків, які передбачені положеннями ст. 188 Господарського кодексу України.

Апеляційний господарський суд не погодився з висновками місцевого господарського суду щодо часткового задоволення вимог про стягнення штрафу, оскільки положення абзацу 3 ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України застосовується за допущене прострочення виконання лише не грошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій, у зв'язку з чим рішення в цій частині скасовано та прийнято нове рішення про стягнення штрафу в розмірі 789 015, 40 грн., в іншій частині рішення залишено без змін з тих же підстав.

Проте, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що такі висновки господарських судів є передчасними та зроблені без належного з'ясування всіх обставин у справі з огляду на наступне.

Так, за змістом положень ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Аналогічні приписи містяться і у ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до положень ст. ст. 610, 612 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (ч. ч. 1, 2 ст. 217 Господарського кодексу України). Штрафними санкціями відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими Господарським кодексом та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов'язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України (ч. 1 ст. 199 Господарського кодексу України).

Видами забезпечення виконання зобов'язання за змістом положень ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України є неустойка, порука, гарантія, застава, притримання, завдаток, а частиною другою цієї норми визначено, що договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік забезпечувальних заходів для належного виконання зобов'язання не є вичерпним і сторони, використовуючи принцип свободи договору, передбачений ст. 627 Цивільного кодексу України, мають право встановити й інші, крім тих, що передбачені ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України, засоби, які забезпечують належне виконання зобов'язання, за умови, що такий вид забезпечення не суперечить закону.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються у розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежного виконання зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Отже, Господарський кодекс України визначає штраф і пеню як різновид штрафних санкцій.

При цьому, господарським судами слід було врахувати, що цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника таких, що ґрунтуються на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Особливості застосування штрафу полягають у тому, що штраф обчислюється тільки у відсотках і тільки від суми порушеного зобов'язання. Він являє собою грошову суму, яка одноразово виплачується порушником зобов'язання. Основною умовою застосування штрафу є те, що штраф може встановлюватись за будь-яке порушення зобов'язання. Пеня, у свою чергу, є неустойкою, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Стягнення з порушника господарського зобов'язання за одне й те саме порушення пені та штрафу одночасно не узгоджується з приписами ст. 61 Конституції України, за змістом якої ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відповідної правової позиції дотримується і Верховний Суд України у своїх постановах від 01.07.2014 року у справі №3-31гс14 та від 24.12.2013 року у справі № 3-37гс13.

Отже, судами всупереч наведеному не було досліджено, яка саме форма господарсько-правової відповідальності повинна застосовуватися до спірних договірних відносин.

Крім того, під час здійснення судами розгляду даної справи не враховано можливість застосування до спірних правовідносин сторін положень ч. 3 ст. 83 ГПК України, ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України, ст. 233 Господарського кодексу України, які надають право суду зменшити розмір нарахованих штрафних санкцій, тобто не враховано співрозмірність несвоєчасно сплачених грошових коштів та стягнутих штрафних санкцій.

Так, в силу положень ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Водночас, за приписами ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен з'ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Зі змісту наведених норм випливає, що при вирішенні питання про зменшення неустойки, суд повинен встановити співрозмірність неустойки невиконаному зобов'язанню відповідачем та врахувати інтереси обох сторін. У даному випадку судами попередніх інстанцій взагалі не досліджувалось наступні обставини: природа виникнення вказаної прострочки: з об'єктивних причин, незалежних від відповідача чи з його вини; термін прострочення та його вплив на реальні збитки позивача від неналежного виконання відповідачем зобов'язань за Договором поставки.

Зважаючи на те, що фінансова санкція, спрямована на спонукання сторони, винної у порушенні зобов'язання, до його виконання та дотримання у подальшому, а не засіб безпідставного збагачення, суди мають аналізувати і досліджувати наведенні обставини для реалізації свого права щодо зменшення розміру санкцій, оскільки це дійсно є дискреційним правом суду.

Щодо зустрічної позовної вимоги про визнання Додаткової угоди укладеною, то господарські суди попередніх інстанцій взагалі не розглянули питання щодо можливості внесення змін до існуючого Договору поставки та наявності чи відсутності правових підстав для її укладення.

З урахуванням вищенаведених правових приписів та обставин справи, колегія суддів Вищого господарського суду України відзначає, що судами попередніх інстанцій не було з'ясовано обставини, які є суттєвими для вирішення даного спору, що призвело до неповного з'ясування всіх обставин справи, а, отже, і до порушення норм процесуального права.

Неповне дослідження фактичних обставин справи та неналежне з'ясування дійсних прав і обов'язків сторін унеможливлює правильне застосування матеріального закону, що регулює спірні правовідносини.

Таким чином, колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку, що всупереч покладеному на суди обов'язку щодо повного та всебічного з'ясування дійсних обставин справи суди на вищенаведене уваги не звернули, а тому судові акти попередніх інстанцій не можна визнати законними та обґрунтованими.

Передбачені процесуальним законом межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішеннях судів чи відхилені ними, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Відтак, у касаційної інстанції відсутні процесуальні повноваження щодо переоцінки доказів та фактичних обставин справи, встановлених під час розгляду справи господарськими судами попередніх інстанцій.

Відповідно до ч. 1 ст. 11110 ГПК України підставою для скасування рішення місцевого господарського суду та постанови апеляційного господарського суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 1119 ГПК України Вищий господарський суд України за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, якщо суд припустився порушень норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення спору.

При новому розгляді справи судам необхідно врахувати викладене, всебічно, повно і об'єктивно з'ясувати обставини справи, дійсні права та обов'язки сторін, перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін і, в залежності від встановленого, вирішити спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

За таких обставин, касаційна скарга ДП "ДГ "Широке" Донецької ДСГДС НААН України" підлягає частковому задоволенню, а постанова Донецького апеляційного господарського суду від 24.07.2017 року та рішення господарського суду Запорізької області від 27.02.2017 року - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу задовольнити частково.

2. Рішення господарського суду Запорізької області від 27.02.2017 року та постанову Донецького апеляційного господарського суду від 24.07.2017 року у справі № 908/3327/16 - скасувати.

3. Справу № 908/3327/16 направити на новий розгляд до господарського суду Запорізької області.

Головуючий суддяО.М. Сибіга

СуддіМ.М. Малетич

І.А. Плюшко