ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2017 року Справа № 910/25631/13

Вищий господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого суддіЄвсікова О.О.,
суддівКролевець О.А.,
Попікової О.В.,
розглянув касаційні скарги 1. Міністерства юстиції України в особі департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, 2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Сінеф"
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 06.09.2017 (головуючий суддя Жук Г.А., судді Дикунська С.Я., Калатай Н.Ф.)
у справі№ 910/25631/13 Господарського суду міста Києва
за позовомПублічного акціонерного товариства "Банк Форум"
до1.Приватного підприємства "Гєлан", 2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Стек-Компютер", 3. Товариства з обмеженою відповідальністю "Прогресив", 4. Приватного підприємства "Ефективні технології продаж", 5. Товариства з обмеженою відповідальністю "ВаРос"
простягнення 19879164,39 грн.,
за участю представників:
позивачане з`явились,
відповідачівне з`явились,
скаржника-1Медведєв О.В.
скаржника-2Резніченко Д.Г.

За результатами розгляду касаційних скарг суд касаційної інстанції бере до уваги таке.

1. Обставини, що передували прийняттю оскаржуваних рішень у справі

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.03.2017 здійснено процесуальне правонаступництво та замінено стягувача у виконавчому провадженні за наказом Господарського суду міста Києва від 04.04.2014 у справі №910/25631/13 з ПАТ "Банк Форум" на його процесуального правонаступника ТОВ "Сінеф"; стягувачем у виконавчому провадженні з виконання наказу Господарського суду міста Києва від 04.04.2014 у справі № 910/25631/13 вказано ТОВ "Сінеф".

12.05.2017 державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України замінено стягувача у виконавчому провадженні за наказом Господарського суду міста Києва від 04.04.2014 у справі №910/25631/13 з ПАТ "Банк Форум" на його процесуального правонаступника ТОВ "Сінеф".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.04.2017 визнано відмову ТОВ "Сінеф" від примусового виконання судового рішення Господарського суду міста Києва від 13.03.2014 у справі №910/25631/13.

12.05.2017 головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, посилаючись на п. 1 ст. 39 та ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження", виніс постанову ВП №43070013 про закінчення виконавчого провадження, згідно з п. 3 якої постанову про стягнення виконавчого збору від 12.05.2014 №430700123 винесено в окреме провадження.

2. Зміст та стислий виклад підстав подання скарги на дії ДВС

17.05.2017 ТОВ "Сінеф" звернулося до Господарського суду міста Києва зі скаргою на дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень департаменту Державної виконавчої служби, в якій скаржник просив визнати незаконною бездіяльність державного виконавця щодо невинесення постанови про зняття арешту з майна боржника у виконавчому провадженні №43007013 на підставі ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження"; скасувати рішення державного виконавця про винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 12.05.2014 №43070013 в окреме провадження; зобов`язати уповноважених осіб департаменту Державної виконавчої служби вчинити дії у відповідності з приписами ст. ст. 39, 40 Закону України "Про виконавче провадження", а саме: зняти арешт з майна (нежитлового приміщення загальною площею 322,6 кв. м, що розташоване за адресою: м. Львів, вул. Зелена, 238, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна №1) та коштів боржника, вилучити з Державного реєстру прав на нерухоме майно запис про обтяження №6119334 та виконати інші необхідні дії у зв`язку із закінченням вказаного виконавчого провадження; привести постанову про закриття виконавчого провадження №43070013 від 12.05.2017 у відповідність вимогам п. 20 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012, щодо зазначення інформації про результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені ч. 1 ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження " у спосіб надання окремого доповнення (звіту) до постанови. Зобов`язати уповноважених осіб Департаменту ДВС надіслати вказаний звіт на адресу сторін у справі та суду.

Скаржник вважає неправомірними дії державного виконавця з виділення постанови про стягнення виконавчого збору від 12.05.2014 в окреме провадження, так як Законом України "Про виконавче провадження" вчинення зазначених дій не передбачено.

Крім того скаржник зазначає, що державний виконавець не вчинив всіх необхідних дій, спрямованих на повне завершення виконавчого провадження. Зокрема, останнім, всупереч вимог встановлених ч. 1 ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження" не знято арешт з майна (коштів) боржника, не виключено з реєстру боржників відомостей про боржника, а постанова про закінчення виконавчого провадження не відповідає вимогам чинного законодавства щодо форми та змісту.

3. Стислий виклад суті ухвали місцевого господарського суду та мотиви її прийняття

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.06.2017, з урахуванням ухвали Господарського суду міста Києва від 19.07.2017 про виправлення, скаргу ТОВ "Сінеф" задоволено частково: визнано недійсним п. 3 постанови про закінчення виконавчого провадження від 12.05.2017 щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 12.05.2014 № 43070013 в окреме провадження. В іншій частині скарги відмовлено.

Суд послався, зокрема, на норми Закону України "Про виконавче провадження" та положення Інструкції з організації примусового виконання рішень.

4. Стислий виклад суті постанови апеляційного господарського суду та мотиви її прийняття

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.09.2017 у справі №910/25631/13 ухвалу Господарського суду міста Києва від 30.06.2017 скасовано частково, резолютивну частину ухвали викладено в новій редакції, за якою скаргу ТОВ "Сінеф" на бездіяльність відділу Державної виконавчої служби України задоволено частково: визнано недійсним п. 3 постанови державного виконавця відділу примусового виконання рішень департаменту Державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України про закінчення виконавчого провадження від 12.05.2017 щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 12.05.2014 № 43070013 в окреме провадження; визнано незаконною бездіяльність відділу щодо незняття арешту, накладеного на майно боржника; зобов`язано відділ усунути допущені порушення та вчинити дії відповідно до приписів Закону України "Про виконавче провадження", які передбачені при закінченні виконавчого провадження.

Апеляційний господарський суд виходив із того, що закінчення виконавчого провадження як виконавча дія є підставою для настання відповідних правових наслідків, що передбачені саме тим нормативним актом, на підставі якого і вчиняється закінчення провадження у справі.

Державний виконавець, закриваючи виконавче провадження, керувався ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VІІІ, положення якої не передбачають можливості виділення постанови про стягнення виконавчого збору в окреме провадження.

Посилання ТОВ "Сінеф" на неправомірність винесення державним виконавцем 15.05.2017 постанови про відкриття виконавчого провадження №53935150 з виконання постанови державного виконавця від 12.05.2014 про стягнення виконавчого збору відхилено апеляційною інстанцією з тих підстав, що вказані вимоги не були предметом розгляду в суді першої інстанції. А тому всі доводи та обставини, на які посилається апелянт щодо неправомірності прийняття до виконання постанови про стягнення виконавчого збору, можуть бути наведені при окремому оскарженні дій державного виконавця щодо винесення саме постанови №53935150 від 15.05.2017.

Апеляційний господарський суд вказав, що у даному випадку відсутні законні підстави для продовження арешту, накладеного на майно та кошти боржника.

Відтак, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що скарга ТОВ "Сінеф" в частині визнання бездіяльності державного виконавця щодо незняття арешту, який був накладений на все рухоме та нерухоме майно боржника, є обґрунтованою, а тому підлягає задоволенню.

Вимоги ТОВ "Сінеф" про зобов`язання відділу примусового виконання рішень привести постанову про закриття виконавчого провадження №43070013 від 12.05.2017 у відповідність до вимог п. 20 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень щодо зазначення інформації про результати виконання, розміру авансового внеску, який підлягає поверненню, залишено без задоволення, оскільки в матеріалах виконавчого провадження відсутні, зокрема, докази в підтвердження внесення стягувачем авансового внеску.

5. Підстави, з яких оскаржено постанову господарського суду апеляційної інстанції

Не погоджуючись із постановою апеляційного господарського суду, Міністерство юстиції України в особі департаменту Державної виконавчої служби звернулось із касаційною скаргою до Вищого господарського суду України, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить її скасувати, прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні скарги ТОВ "Сінеф" на дії виконавчої служби.

ТОВ "Сінеф", не погоджуючись із постановою апеляційного господарського суду, також звернулось до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, з урахуванням уточнень, просить змінити постанову та доповнити її наступними пунктами: визнати недійсними дії відділу примусового виконання рішень департаменту ДВС МЮУ щодо винесення постанови №53935150 від 15.05.2017; визнати недійсною постанову державного виконавця №53935150 від 15.02.2017; видалити з державного реєстру записи про обтяження №22524416 (відкритий розділ) та №5444964 (спеціальний розділ); зобов`язати уповноважених осіб відділу примусового виконання рішень усунути допущені правопорушення та здійснити відповідні виконавчі дії.

6. Доводи, викладені у відзиві на касаційну скаргу

ТОВ "Сінеф" у відзиві на касаційну скаргу Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України вважає її безпідставною та просить залишити без задоволення.

7. Нормативно-правові акти, роз`яснення Пленуму Вищого господарського суду України та мотиви, з яких виходить касаційна інстанція при прийнятті постанови

Відповідно до ст. 1212 ГПК України скарга на рішення, дії чи бездіяльність органів державної виконавчої служби, приватних виконавців щодо виконання судових рішень господарських судів може бути подана стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод і законних інтересів, крім рішень виконавця про відкладення проведення виконавчих дій, які можуть бути оскаржені протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод і законних інтересів.

У п. 9.13 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.2012 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" роз`яснено, що за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов`язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

При цьому господарський суд не вправі самостійно вчиняти ті чи інші дії, пов`язані із здійсненням виконавчого провадження, замість державного виконавця (наприклад, відкривати або закінчувати виконавче провадження), але може зобов`язати державного виконавця здійснити передбачені законом дії, від вчинення яких той безпідставно ухиляється.

Господарські суди попередніх інстанцій встановили, що, приймаючи постанову про закінчення виконавчого провадження, державний виконавець керувався нормами ст. 39 та ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VІІІ, який набрав чинності 05.10.2016.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження підлягає закінченню у разі визнання судом відмови стягувача від примусового виконання судового рішення.

Відповідно до ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження", якою встановлено наслідки закінчення виконавчого провадження, у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених п. п. 1, 3, 4, 6 ч. 1 ст. 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених п. п. 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого ч. 9 ст. 27 цього Закону), 11, 14 і 15 ч. 1 ст. 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Вказані норми, якими керувався державний виконавець при винесенні постанови про закінчення провадження, не передбачають можливості виділення постанови про стягнення виконавчого збору в окреме провадження.

Можливість виділення саме постанови про стягнення виконавчого збору в окреме провадження не передбачена і в Інструкції з організації примусового виконання рішень від 02.04.2012 №512/5 (в редакції станом на 12.05.2017).

Таким чином, господарські суди дійшли правильного висновку про наявність підстав для визнання недійсним п. 3 постанови про закінчення виконавчого провадження від 12.05.2017 щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору в окреме провадження.

Разом з тим, апеляційним господарським судом встановлено, що вказана у ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження" підстава для продовження накладення на майно та кошти боржника арешту відсутня, оскільки у державного виконавця відсутні законні підстави для винесення нової постанови про стягнення виконавчого збору.

Тому скаргу ТОВ "Сінеф" в частині визнання бездіяльності державного виконавця щодо незняття арешту, який був накладений на все рухоме та нерухоме майно боржника та зобов`язання відділу примусового виконання рішень усунути допущені порушення та вчинити дії у відповідності до приписів Закону України "Про виконавче провадження", які передбачені при закінченні виконавчого провадження, правомірно задоволено судом апеляційної інстанції.

Вимоги щодо приведення постанови про закриття виконавчого провадження №43070013 від 12.05.2017 у відповідність до вимог п. 20 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень обґрунтовано відхилено судами, зокрема з тих підстав, що в матеріалах виконавчого провадження відсутні докази в підтвердження внесення стягувачем авансового внеску.

Вимоги ТОВ "Сінеф" про визнання недійсною постанови державного виконавця, винесеної 15.05.2017, правильно не розглянуті апеляційною інстанцією, оскільки вони не були предметом скарги на дії (бездіяльність) державного виконавця, яка розглядалась у суді першої інстанції.

За ст. 1117 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

З огляду на встановлені обставини справи та наведені норми права, колегія суддів не вбачає підстав для скасування законної та обґрунтованої постанови апеляційного господарського суду.

8. Висновки суду касаційної інстанції за результатами розгляду касаційних скарг

З дотриманням передбачених законодавством меж перегляду справи в касаційній інстанції, заслухавши суддю-доповідача, представників скаржників, обговоривши доводи касаційних скарг та перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права господарськими судами попередніх інстанцій, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню.

Посилання скаржників на порушення апеляційним господарським судом норм права не знайшли свого підтвердження при касаційному перегляді цієї справи.

З огляду на те, що ухвалою Вищого господарського суду України від 09.11.2017 відстрочено Міністерству юстиції України в особі департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України сплату судового збору за подання касаційної скарги до 20.11.2017, та враховуючи його несплату, колегія суддів вбачає підстави для стягнення з скаржника 1600 грн. судового збору в дохід Державного бюджету України.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11111, 11113 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Міністерства юстиції України в особі департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України залишити без задоволення.

Касаційну скаргу ТОВ "Сінеф" залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.09.2017 у справі №910/25631/13 залишити без змін.

Стягнути з Міністерства юстиції України в особі департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у дохід Державного бюджету України судовий збір у розмірі 1600 грн. за подання касаційної скарги у справі №910/25631/13.

Видачу наказу із зазначенням відповідних реквізитів доручити Господарському суду міста Києва.

Головуючий суддя О.О. Євсіков
суддіО.А. Кролевець
О.В. Попікова