РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.11.2017Справа №902/840/17

За позовом Публічного акціонерного товариства «ІДЕЯ БАНК»

до Міністерства юстиції України, Головного управління державної казначейської служби України у Вінницькій області та Головного управління юстиції у Вінницькій області в особі Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ОСОБА_1

про відшкодування збитків та стягнення грошових коштів в сумі 39 154,53 грн.

Суддя Грєхова О.А.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Кодь В.О., за довіреністю;

від відповідача-1: Гусєв О.О., за довіреністю;

від відповідача-2: не з'явився;

від відповідача-3: не з'явився;

від третьої особи: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду Волинської області передані позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «ІДЕЯ БАНК» до Міністерства юстиції України, Головного управління Державного казначейства України у Вінницькій області та Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Вінницькій області про відшкодування збитків та стягнення грошових коштів в сумі 39 154,53 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за виконавчим документом № 1-12, виданим 26.04.2012 Жмеринським міськрайонним судом Вінницької області про конфіскацію в дохід держави всього майна, яке є власністю засудженого ОСОБА_1, було конфісковано та в подальшому реалізовано автомобіль, що перебував в заставі ПАТ «ІДЕЯ БАНК», внаслідок чого позивачу завдано збитки в розмірі 39 154,53 грн.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 11.09.2017 було передано позовну заяву Публічного акціонерного товариства «ІДЕЯ БАНК» за виключною підсудністю до Господарського суду міста Києва.

19.09.2017 до Господарського суду міста Києва надійшла вказана позовна заяву.

За результатами автоматичного розподілу, вищезазначену справу було передано на розгляд судді Грєховій О.А.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.09.2017 порушено провадження у справі №902/840/17, залучено ОСОБА_1 до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача, розгляд справи призначено на 17.10.2017.

12.10.2017 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від представника Головного управління Державного казначейства України у Вінницькій області надійшло клопотання про участь у судовому засіданні 17.10.2017 в режимі відеоконференції. Забезпечення проведення відеоконференції позивач просив доручити Господарському суду Вінницької області.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.10.2017 відмовлено в задоволенні клопотання Головного управління Державного казначейства України у Вінницькій області про участь у судовому засіданні 17.10.2017 в режимі відеоконференції.

13.10.2017 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва представником позивача було подано письмові пояснення та клопотання про витребування доказів.

У судове засідання 17.10.2017 з'явився представник відповідача-2, подав клопотання про відкладення розгляду справи та заяву про відсутність аналогічного спору.

Представник відповідача-1 у судове засідання з'явився.

Представник позивача, відповідача-3 та третьої особи у судове засідання не з'явились.

Розгляд клопотання представника позивача про витребування доказів, відкладено судом до наступного судового засідання.

Враховуючи неявку представників позивача, відповідача-3 та третьої особи в судове засідання, а також у зв'язку з частковим виконанням учасниками судового процесу вимог ухвали Господарського суду міста Києва від 20.09.2017 про порушення провадження у справі, розгляд справи було відкладено на 13.11.2017.

18.10.2017 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від представника відповідача-3 надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач-3 заперечуючи проти позову зазначив, що при вчиненні виконавчих дій державний виконавець діяв відповідно до вимог чинного законодавства України та в межах наданих йому повноважень, у зв'язку з чим права й свободи сторін виконавчого провадження не було порушено.

13.11.2017 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від представника відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач-2 заперечуючи проти позову, зазначає, що ухвалою Вищого адміністративного суду України від 21.03.2017 у справі № 80/1918/15-а, яка має преюдиційне значення, встановлено те, що жодних порушень Закону України «Про виконавче провадження» з боку державного виконавця під час виконання вироку суду в частині конфіскації майна ОСОБА_1 і порушення цим прав ПАТ «ІДЕЯ БАНК», з матеріалів справи не вбачається, а отже підстав для відшкодування збитків у позивача не має. Також відповідач-2 зазначає, що Головне управління юстиції у Вінницькій області в особі Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби не порушувало будь-яким чином законних прав та інтересів ПАТ «Ідея Банк» та не завдало збитків останньому.

Також, 13.11.2017 представником відповідача-1 було подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечуючи проти позову зазначив, що державним виконавцем було здійснено ряд дій, спрямованих на примусове виконання рішення суду, а саме складено акти опису та арешту майна від 18.10.2013, 21.10.2013, 06.06.2014, постановою від 21.10.2013 призначено суб'єкта оціночної діяльності, 31.10.2013, 20.01.2014 направлено повідомлення про хід проведених дій. В подальшому було проведено прилюдні торги та реалізовано арештоване майно боржника. Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 11.08.2014 судом звільнено з-під арешту майно. Відповідно до п. 8 ч.1 ст. 49 Закону, державним виконавцем винесено постанову від 25.03.2015 про закінчення виконавчого провадження.

У судове засідання 13.11.2017 з'явився представник позивача, подав клопотання про заміну неналежних відповідачів належними та подав клопотання про продовження строків розгляду справи.

Враховуючи подане позивачем клопотання про заміну неналежних відповідачів, суд в порядку статті 24 Господарського процесуального кодексу України замінив Головне управління Державного казначейства України у Вінницькій області на Головне управління державної казначейської служби України у Вінницькій області та Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Вінницькій області на Головне управління юстиції у Вінницькій області в особі Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби.

Враховуючи неявку представників відповідачів та третьої особи в судове засідання та заміну неналежних відповідачів, розгляд справи було відкладено на 27.11.2017.

23.11.2017 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником позивача було подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

24.11.2017 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від представника відповідача-3 надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника останнього, до якого відповідачем-3 було долучено відзив на позовну заяву, у якому відповідач-3, заперечуючи проти позову, зазначає, що при вчиненні виконавчих дій державний виконавець діяв відповідно до вимог чинного законодавства України та в межах наданих йому повноважень у зв'язку з чим права й свободи сторін виконавчого провадження не було порушено.

У судове засідання 27.11.2017 представники позивача та відповідача-1 з'явились.

Заслухавши думку присутніх в судовому засіданні учасників процесу щодо можливості розгляду справи за відсутності представника відповідача-3, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника відповідача-3.

Розглянувши у судовому засіданні 27.11.2017 клопотання представника позивача про витребування доказів, заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов висновку про відсутність підстав для його задоволення з огляду на необґрунтованість.

У судовому засіданні 27.11.2017 представник позивача надав усні пояснення по суті позову, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача-1 надав усні пояснення по суті спору, проти позову заперечив.

Представники відповідачів-2, 3 та третьої особи у судове засідання 27.11.2017 не з'явились.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 77 ГПК України у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Враховуючи, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи, беручи до уваги відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності представників відповідача та третіх осіб з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними в матеріалах справи доказами.

На виконання вимог ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 82 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 27.11.2017 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-1, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

30.10.2009 між Відкритим акціонерним товариством «Плюс банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ІДЕЯ БАНК» (далі - позивач, банк) та ОСОБА_1 (далі - третя особа, позичальник) було укладено Кредитний договір № 864.70166 (далі - Кредитний договір), за умовами якого банк надає позичальнику кредит у сумі 51 049,45 грн. терміном до 30.10.2014 для придбання транспортного засобу ВАЗ 21140 (легковий універсал-В) 2009 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, реєстраційний № НОМЕР_2 (далі - транспортний засіб) у ТОВ «Авто-Технологія», та оплату страхового платежу за життя позичальника, а позичальник зобов'язується одержати і повернути грошові кошти, надані згідно з цим Договором, на визначених цим Договором умовах.

За умовами пункту 2.1 Кредитного договору забезпеченням повернення кредиту, наданого банком позичальнику, процентів по ньому, комісій та інших платежів, відшкодування збитків, заподіяних невиконанням зобов'язань, неустойки (штрафу, пені), а також відшкодування витрат по стягненню, є застава транспортного засобу. Вказаного в п. 1.1 Договору, згідно з Договором застави, який укладається в день підписання цього Договору. При невиконанні позичальником своїх зобов'язань за цим Договором, банк має право звернути стягнення на предмет застави в порядку, встановленому чинним законодавством та договором застави.

З метою забезпечення виконання позичальником Кредитного договору, 30.10.2009 між сторонами було укладено Договір застави транспортного засобу (далі - Договір застави), за умовами якого, заставодавець передає в заставу заставодержателю у якості забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором № 864.70166 від 30.10.2009 та всіма додатковими угодами (договорами, додатками) до нього, які можуть бути укладені в майбутньому - транспортний засіб марки ВАЗ 211140 (легковий універсал-В) 2009 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, реєстраційний № НОМЕР_2) зареєстрований Вінницьке ВРЕР УДАІ УМВС України у Вінницькій області, 28.10.2009. Цей транспортний засіб належить заставодавця згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4, виданого Вінницьким ВРЕР УДАІ УМВС України у Вінницькій області 28.10.2009.

26.11.2009 Івано-Франківською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України було зареєстровано обтяження транспортного засобу марки ВАЗ 211140 у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна.

12.01.2015 до позивача від третьої особи надійшов лист третьої особи, у якому третя особа зазначила, що автомобіль, який є предметом застави, вже проданий, а гроші, які мав отримати банк знаходяться в казначействі.

Надалі, позивач звернувся із Листом № 14272 від 12.02.2015 до начальника ВПВР УДВС УУЮ у Вінницькій області, у якому просив кошти, які надійшли від реалізації заставного майна - транспортного засобу ВАЗ 211140, реєстраційний номер НОМЕР_2, 2009 року в межах суми заборгованості за кредитним договором перерахувати позивачу.

У відповідь на вказаний лист, Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Вінницькій області надало відповідь № 1350/21-28/4 від 25.02.2015, у якій зазначило, що в ході проведення виконавчих дій транспортний засіб ВАЗ 211140, реєстраційний номер НОМЕР_2, 2009 року випуску відповідно до акту проведення електронних торгів від 23.07.2014 реалізовано, кошти від реалізації у сумі 39 154,53 грн. перераховані до державного бюджету.

Як встановлено судом, рішенням Галицького районного суду м. Львова від 24.12.2015 у справі № 461/9261/15-ц позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» до третьої особи про звернення стягнення на предмет застави та стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково, в рахунок погашення кредитних зобов'язань на користь ПАТ «ІДЕЯ БАНК» за кредитним договором № 864.70166, укладеним між ПАТ «ІДЕЯ БАНК» та третьою особою, в сумі 48069,28 грн., яка складається із наступного: 0 грн. основний борг; 13738,54 грн. - прострочений борг; 13833,52 грн. - прострочені проценти; 11,17 - строкові проценти; 20362,41 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань; 103,64 грн. дебіторська заборгованість; 20 грн. віндикаційні витрати; звернуто стягнення на предмет застави, а саме: транспортний засіб марки «ВАЗ 211140», 2009 року випуску, колір чорний, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1, реєстраційний НОМЕР_2, шляхом продажу зазначеного автомобіля ПАТ «ІДЕЯ БАНК» будь-якій третій особі покупцю від імені власника - третьої особи, для чого надано ПАТ «ІДЕЯ БАНК» усі права та повноваження на відчуження транспортного засобу.

Передано автомобіль марки «ВАЗ 211140», 2009 року випуску, колір чорний, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1, реєстраційний НОМЕР_2, власником якого є третя особа в управління ПАТ «ІДЕЯ БАНК» на період до його реалізації.

06.06.2017 ПАТ «ІДЕЯ БАНК» звернулось до Головного управління державного казначейства України у Вінницькій області з претензією № 12.4.2/61146 у якій, на підставі ст.57 Закону України «Про заставу» просило протягом 10 днів з дня отримання цієї претензії перерахувати кошти в сумі 39 154,53 грн.

Головне управління державної казначейської служби України у Вінницькій області надало відповідь № 12-22/631-2593 від 20.06.2017 у якій зазначило, що реалізацію майна ОСОБА_1, що перебувало у заставі ПАТ «ІДЕЯ БАНК» здійснював Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Вінницькій області, а відтак Головне управління не порушувало будь-яким чином законних прав та інтересів ПАТ «ІДЕЯ БАНК» та не завдало збитків останньому.

Позивач вважає, що реалізацією конфіскованого автомобіля, що перебуває в заставі Банку, Головним управлінням юстиції у Вінницькій області в особі Відділу державної виконавчої служби управління державної виконавчої служби було завдано ПАТ «ІДЕЯ БАНК» збитків в розмірі, що становить суму від реалізації конфіскованого автомобіля, а саме на 39154,53 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

30.10.2009 між Відкритим акціонерним товариством «Плюс банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Ідея Банк» (далі - позивач, банк) та ОСОБА_1 (далі - третя особа, позичальник) було укладено Кредитний договір № 864.70166 (далі - Кредитний договір), за умовами якого банк надає позичальнику кредит у сумі 51 049,45 грн. терміном до 30.10.2014 для придбання транспортного засобу ВАЗ 21140 (легковий універсал-В) 2009 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, реєстраційний № НОМЕР_2 (далі - транспортний засіб) у ТОВ «Авто-Технологія», та оплату страхового платежу за життя позичальника, а позичальник зобов'язується одержати і повернути грошові кошти, надані згідно з цим Договором, на визначених цим Договором умовах.

За умовами пункту 2.1 Кредитного договору забезпеченням повернення кредиту, наданого банком позичальнику, процентів по ньому, комісій та інших платежів, відшкодування збитків, заподіяних невиконанням зобов'язань, неустойки (штрафу, пені), а також відшкодування витрат по стягненню, є застава транспортного засобу. Вказаного в п. 1.1 Договору, згідно з Договором застави, який укладається в день підписання цього Договору. При невиконанні позичальником своїх зобов'язань за цим Договором, банк має право звернути стягнення на предмет застави в порядку, встановленому чинним законодавством та договором застави.

З метою забезпечення виконання позичальником Кредитного договору, 30.10.2009 між сторонами було укладено Договір застави транспортного засобу (далі - Договір застави), за умовами якого, заставодавець передає в заставу заставодержателю у якості забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором № 864.70166 від 30.10.2009 та всіма додатковими угодами (договорами, додатками) до нього, які можуть бути укладені в майбутньому - транспортний засіб марки ВАЗ 211140 (легковий універсал-В) 2009 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, реєстраційний № НОМЕР_2) зареєстрований Вінницьке ВРЕР УДАІ УМВС України у Вінницькій області, 28.10.2009. Цей транспортний засіб належить заставодавця згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4, виданого Вінницьким ВРЕР УДАІ УМВС України у Вінницькій області 28.10.2009.

У відповідності до ст. 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до ч.1 ст.574 Цивільного кодексу України застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

За змістом ч. 1 ст. 576 Цивільного кодексу України предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Так, згідно з ст. 1 Закону України "Про заставу" застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про заставу" заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо. Застава може мати місце щодо вимог, які можуть виникнути у майбутньому, за умови, якщо є угода сторін про розмір забезпечення заставою таких вимог. Застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов'язання.

Згідно з ст. 11 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяження рухомого майна реєструються в Державному реєстрі в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» взаємні права та обов'язки за правочином, на підставі якого виникло обтяження, виникають у відносинах між обтяжувачем і боржником з моменту набрання чинності цим правочином, якщо інше не встановлено законом.

Реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. У разі відсутності реєстрації обтяження таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте воно є не чинним у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом.

На підставі реєстрації встановлюється пріоритет обтяження, якщо інші підстави для виникнення пріоритету не визначені цим Законом. Задоволення прав чи вимог декількох обтяжувачів, на користь яких встановлено обтяження одного й того ж рухомого майна, здійснюється згідно з пріоритетом, який визначається в порядку, встановленому цим Законом.

26.11.2009 Івано-Франківською філіє державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України було зареєстровано обтяження транспортного засобу марки ВАЗ 211140 у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, що підтверджується наявним в матеріалах справи витягом про реєстрацію з Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

Як встановлено судом, рішенням Галицького районного суду м. Львова від 24.12.2015 у справі № 461/9261/15-ц позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» до третьої особи про звернення стягнення на предмет застави та стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково, в рахунок погашення кредитних зобов'язань на користь ПАТ «ІДЕЯ БАНК» за кредитним договором № 864.70166, укладеним між ПАТ «ІДЕЯ БАНК» та третьою особою, в сумі 48069,28 грн., яка складається із наступного: 0 грн. основний борг; 13738,54 грн. - прострочений борг; 13833,52 грн. - прострочені проценти; 11,17 - строкові проценти; 20362,41 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань; 103,64 грн. дебіторська заборгованість; 20 грн. віндикаційні витрати; звернуто стягнення на предмет застави, а саме: транспортний засіб марки «ВАЗ 211140», 2009 року випуску, колір чорний, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1, реєстраційний НОМЕР_2, шляхом продажу зазначеного автомобіля ПАТ «ІДЕЯ БАНК» будь-якій третій особі покупцю від імені власника - третьої особи, для чого надано ПАТ «ІДЕЯ БАНК» усі права та повноваження на відчуження транспортного засобу.

Передано автомобіль марки «ВАЗ 211140», 2009 року випуску, колір чорний, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1, реєстраційний НОМЕР_2, власником якого є третя особа в управління ПАТ «ІДЕЯ БАНК» на період до його реалізації.

Частиною 3 ст. 35 ГПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно з п. 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26 грудня 2011 року N 18 (далі - Постанова) не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

Таким чином, рішенням Галицького районного суду м. Львова від 24.12.2015 у справі № 461/9261/15-ц встановлено, що заборгованість ОСОБА_1 за Кредитним договором, виконання якого забезпечено Договором застави, складає 48069,28 грн.

Також, зазначеним рішенням встановлено права ПАТ «ІДЕЯ БАНК» на заставне майно.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, Жмеринський міськрайонним судом Вінницької області було видано виконавчий лист № 1-12/12 на виконання рішення вказаного суду про конфіскацію всього майна, яке є власністю засудженого ОСОБА_1, в дохід держави.

Відповідно до статті 48 Кримінально-виконавчого кодексу України суд, який постановив вирок, що передбачає як додаткове покарання конфіскацію майна, після набрання ним законної сили надсилає виконавчий лист, копію опису майна і копію вироку для виконання центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері організації примусового виконання рішень су дів та інших органів (посадових осіб), про що сповіщає відповідну фінансову установу. У разі відсутності у справі опису майна засудженого надсилається довідка про те, що опису майна не проводилось. Виконання покарання у виді конфіскації майна здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), за місцезнаходженням майна відповідно до Закону У країни «Про виконавче провадження».

Згідно зі статтею 49 Кримінально-виконавчого кодексу України, конфіскації підлягає майно, що є власністю засудженого, в тому числі його частка у спільній власності, статутному фонді суб'єктів господарської діяльності, гроші, цінні папери та інші цінності, включаючи ті, що знаходяться на рахунках і на вкладах чи на зберіганні у фінансових установах, а також майно, передане засудженим у довірче управління.

Як встановлено судом, на примусовому виконанні у відповідача-3 перебувало виконавче провадження № 32527266 з примусового виконання виконавчого листа № 1-12, виданого 26.04.2012 року Жмеринським міськрайонним судом Вінницької області про конфіскацію в дохід держави всього майна, яке є власністю засудженого третьої особи

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначаються Законом України "Про виконавче провадження" №606-XIV, який був чинний, протягом здійснення виконавчих дій.

Державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб (ст. 6 ЗУ "Про державну виконавчу службу").

Статтею 54 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції закону на час виникнення спірних правовідносин) регламентовано, що звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - заставодержателя.

Відповідно до положень вказаної статті для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

Оскільки, зареєстроване право застави у ПАТ «ІДЕЯ БАНК» виникло набагато раніше винесення рішення Могилів-Подільським міськрайонним судом Вінницької області про конфіскацію автомобіля, а вартість предмета застави була нижча заборгованості ОСОБА_1 перед Банком, відповідно у державного виконавця не було правових підстав згідно ст. 54 Закону України "Про виконавче провадження" звертати стягнення на заставний автомобіль, так як в даному випадку звернення стягнення на предмет застави є порушенням вимог чинного законодавства та прав ПАТ «ІДЕЯ БАНК» як заставодержателя, оскільки, як зазначає позивач, на даний час зобов'язання по кредитному договору № 864.70166 від 30.10.2009р. належним чином не виконуються.

За приписами ст. 64 Закону України «Про виконавче провадження» майно, що підлягає конфіскації, вилучається. Реалізація конфіскованого майна здійснюється в порядку, встановленому цим Законом. Порядок подальшого розпорядження конфіскованим майном, не реалізованим у порядку, визначеному статтею 62 цього Закону, та майном, яке не підлягає реалізації, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження» реалізація арештованого майна, крім майна, вилученого з обігу згідно із законом, та майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах.

Під час проведення виконавчих дій в рамках вказаного виконавчого провадження державним виконавцем 21.10.2013 складено акт опису й арешту майна боржника, в тому числі автомобіля ВАЗ 211140 (легковий універсал-В) 2009 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, д.н.з. НОМЕР_2.

07.07.2014 відповідачем-3 проведено електронні торги та реалізовано вказаний транспортний засіб, що підтверджується Протоколом № 557 проведення електронних торгів від 07.07.2014.

Кошти в сумі 39154,53 грн., отримані органом ДВС від продажу цього майна були перераховані до державного бюджету, що сторонами не заперечується.

25.03.2015 виконавче провадження № 32527266 закінчене на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України "Про виконавче провадження".

Таким чином, як встановлено судом та не заперечується сторонами, автомобіль марки «ВАЗ 211140», 2009 року випуску, колір чорний, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1, реєстраційний НОМЕР_2, який був предметом застави, був реалізований Відділом управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Вінницькій області при примусовому виконанні виконавчого листа Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області № 1-12/12 від 02.02.2012, яким конфісковано все майно, яке є власністю ОСОБА_1.

Разом з тим, статтею 57 Закону України "Про заставу" передбачено захист інтересів заставодержателя при припиненні його прав та прав заставодавця на заставлене майно на підставах передбачених законом. Зокрема, ч. 2 вказаної статті регламентовано, що у разі вжиття державою заходів до примусового вилучення заставленого майна або майнових прав (націоналізація, реквізиція, конфіскація, накладення секвестру, а також інших заходів, аналогічних за своїми наслідками), держава відшкодовує збитки, заподіяні заставодержателю внаслідок здійснення цих заходів.

Відшкодування такої шкоди органом державної влади, оскільки останній фінансується з державного бюджету України, здійснюється з відповідного бюджету.

Відтак, участь органів Державного казначейства України як іншого відповідача є ознакою, притаманною для всіх спорів про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органів державної влади.

Разом з тим, Вищий арбітражний суд України в п. 15 роз'яснення № 02-5/602 від 24.12.1999 р. "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із застосуванням Закону України "Про заставу" зазначив, що заставодержатель, якому завдано збитків у зв'язку з діями держави (державних органів) стосовно примусового вилучення заставленого майна чи припинення права власності на заставлене майно, вправі звернутися з позовом до відповідного державного органу про відшкодування цих збитків у повному обсязі, хоча б згадані дії були правомірними. У таких випадках господарським судам слід застосовувати загальні норми цивільного законодавства стосовно відшкодування шкоди із врахуванням спеціальних норм, передбачених статтею 57 закону, які, зокрема, не ставлять обов'язок щодо відшкодування шкоди у залежність від наявності вини у діях відповідача.

Відтак, у даному випадку наявність або відсутність вини у діях Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Вінницькій області жодним чином не впливає на наявність у держави обов'язку з відшкодування збитків, заподіяних заставодержателю внаслідок конфіскації та в подальшому реалізації заставного майна.

Враховуючи вищевикладене, кошти в сумі 39 154,53 грн. які перераховані до державного бюджету підлягають стягненню на користь позивача, як завдані останньому збитки.

Щодо вимоги про зобов'язання Міністерства юстиції України надати у Головне управління державної казначейської служби у Вінницькій області подання про перерахунок коштів в сумі 39 154,53 грн. на рахунок ПАТ «ІДЕЯ БАНК», суд зазначає наступне.

Пунктом 6 частини 1 статі 2 Бюджетного кодексу України встановлено, що повноваження на здійснення платежів з конкретною метою в процесі виконання бюджету надаються розпоряднику бюджетних коштів відповідно до бюджетного призначення.

Згідно із ч. 1 ст. 25 Бюджетного кодексу України безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

За правилами ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою КМУ від 03.08.2011 № 845 (далі - Порядок).

Безспірне списання - це операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання казначейством та його територіальними управліннями рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів (п. 2 Порядку виконання рішень).

Пунктами 35 та 36 зазначеного Порядку передбачено, що Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації):

1) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду;

2) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень;

3) шкоди, заподіяної органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності;

4) різниці між сумою коштів, що надійшли до державного бюджету від реалізації конфіскованого або зверненого судом у дохід держави майна, іншого майна, у тому числі валютних цінностей, що переходять у власність держави, та сумою, встановленою у судовому рішенні;

5) шкоди, заподіяної фізичній особі внаслідок кримінального правопорушення.

У разі здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку стягувачі подають документи, зазначені у пункті 6 цього Порядку, до органу Казначейства за місцезнаходженням органу державної влади, внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності якого заподіяно шкоду.

Відповідно до приписів п. 38, 39 Порядку для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок. Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету. У разі коли для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку необхідні додаткові кошти понад обсяг відповідних бюджетних призначень, казначейство подає протягом одного місяця з дня надходження виконавчих документів Мінфіну пропозиції щодо необхідності внесення змін до закону про державний бюджет України або виділення коштів з резервного фонду державного бюджету на зазначену мету.

Враховуючи те, що за правилами бюджетного кодексу в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України і управління наявними коштами Державного бюджету України, зокрема безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду входить до компетенції Державного казначейства України, враховуючи відсутність на поточну дату порушення прав позивача та неможливість у даному випадку порушення прав позивача саме Міністерством юстиції України.

Таким чином, відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, відбувається шляхом стягнення з державного бюджету відповідної суми відшкодування, а не з рахунку органу яким завдано таку шкоду.

Відтак, саме центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів є виконавцем судового рішення про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади.

Поряд з цим, позивачем не наведено жодних доказів на підтвердження того, що як станом на дату звернення позивача з позовом до суду так і в процесі розгляду справи право позивача порушується Міністерством юстиції України.

Частиною першою ст. 1 ГПК України передбачено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з ст. 2 Господарського процесуального кодексу України господарський суд порушує провадження у справі за позовами, зокрема, підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

При цьому, відсутність рішення про стягнення збитків з Державного бюджету України, яке в свою чергу підлягає безспірному виконанню, свідчить про передчасність таких вимог позивача.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з покладенням судового збору за вимогу про зобов'язання Міністерство юстиції України надати у Головне управління державної казначейської служби у Вінницькій області подання про перерахунок коштів в сумі 39154,53 грн. на рахунок ПАТ «ІДЕЯ БАНК» на позивача в порядку ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. 43, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного бюджету України через Головне управління державної казначейської служби України у Вінницькій області (21018, м. Вінниця, вул. Пирогова, 29; ідентифікаційний код: 37979858) на користь Публічного акціонерного товариства «ІДЕЯ БАНК» (79008, Львівська обл., місто Львів, вулиця Валова, будинок 11; ідентифікаційний код: 19390819) збитки в розмірі 39 154 (тридцять дев'ять тисяч сто п'ятдесят чотири) грн. 53 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 30.11.2017.

Суддя О.А. Грєхова