ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2017 року Справа № 904/887/17

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого:Панової І.Ю.,
суддів:Погребняка В.Я., Ткаченко Н.Г.,
розглянувши касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Верченко Ірини Павлівни
на рішеннягосподарського суду Дніпропетровської області від 20.03.2017
та постановуДніпропетровського апеляційного господарського суду від 04.07.2017
у справі№ 904/887/17 господарського суду Дніпропетровської області
за позовомФізичної особи-підприємця Верченко Ірини Павлівни
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Вторма 2"
простягнення 456 085,52 грн. та витребування із незаконного володіння майна
за участю представників: не з'явилися,

ВСТАНОВИВ:

В січні 2017 року фізична особа - підприємець Верченко Ірина Павлівна (далі - ФОП Верченко І.П., позивач) звернулася до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вторма 2" (далі - ТОВ "Вторма 2", відповідач) в якому просила суд:

- стягнути з відповідача на користь позивача 456 085,52 грн. заборгованості з якої: 11 574,48 грн. - прострочених суборендних платежів, 2584,97 грн. - пені за простроченні зобов'язання, 127 062,07 грн. - втраченої вигоди, 264 864,00 грн. - вартості втраченої вторинної сировини, 50 000,00 грн. - моральної шкоди; - витребувати із незаконного володіння відповідача на користь позивача склад-ангар загальною площею 200 кв.м. вартістю 239 400,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем не було повернуто майно за договором суборенди та не сплачено суборендну плату за час його дії, оскільки договір суборенди нерухомого майна № 1/07 від 01.07.2016, який укладений між ФОП Верченко І.П. (орендатор) та ТОВ "Вторма 2" (суборендар, відповідач) є розірваним з 24.09.2016 на підставі листа № 15 від 25.08.2016, що стало підставою для стягнення з відповідача заборгованість у сумі 11 574,48 грн., яка складається з суборендних платежів за вересень, жовтень та листопад 2016, нараховану пеню в розмірі 0,5% від простроченої суми за кожен день прострочення, що становить 2 584,97 грн., а також неодержаний прибуток у вигляді суборендних платежів, які б позивач міг отримати з іншого суборендаря за строк дії договору оренди, а саме за період з 25.09.2016 по 23.06.2019 у сумі 127 062,07 грн.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 20.03.2017 у справі № 904/887/17 (суддя Рудовська І.А.), залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 04.07.2017 колегія суддів: Чередко А.Є., Коваль Л.А., Пархоменко Н.В.) в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, ФОП Верченко І.П. звернулася до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою в якій просить скасувати вказані вище судові акти, а справу № 904/887/17 передати на новий розгляд до господарського суду Дніпропетровської області, посилаючись на порушення судами норм матеріального права, зокрема, ст.ст. 783, 795 ЦК України, ст. 173, 283 ГК України та процесуального права.

Переглянувши у касаційному порядку прийняті у даній справі судові акти, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суди попередніх інстанцій встановили, що 01.07.2016 між ТОВ "Дніпропетровський завод Продмаш" (орендодавець, третя особа) та ФОП Верченко І.П. (орендар, позивач) укладено договір оренди нерухомого майна (далі - договір оренди від 01.07.2016), за яким ФОП Верченко І.П. разом з відкритим майданчиком площею 567,5кв.м. передано в оренду ангар площею 349,23 кв.м. за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Войцеховича, 53.

Того ж дня, на підставі договору оренди між ФОП Верченко І.П. (орендар) та ТОВ "Вторма 2" (суборендар, відповідач) укладено договір суборенди нерухомого майна № 1/07 від 01.07.2016 (далі - договір суборенди), за яким відповідачеві у суборенду передається нерухоме майно, а саме: ангар площею 349,23 кв.м та однокімнатне офісне приміщення площею 10,00 кв.м. за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Войцеховича, 53. Строк договору суборенди було встановлено до 23.03.2017.

Згідно з умовами договору суборенди відповідач повинен був сплачувати позивачеві орендну плату у розмірі 3 750 грн. 79 коп. (за оренду ангару площею 349, 23 кв.м) та 107 грн. 40 коп. (за оренду однокімнатного офісного приміщення площею 10,00 кв.м), всього 3858,16 грн. на місяць не пізніше 10-го числа поточного місяця.

Судами також було встановлено, що на час укладення між сторонами договору суборенди відповідач користувався тим самим майном, а саме ангаром площею 349,23 кв.м за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Войцеховича, 53 на підставі договору оренди з третьою особою.

На підставі укладеного 01.04.2014 між ТОВ "Дніпропетровський завод Продмаш" (орендодавець) та ТОВ "Вторма 2" (орендар, відповідач) договору оренди нерухомого майна (далі - договір оренди від 01.04.2014), ТОВ "Дніпропетровський завод Продмаш" передало ТОВ ТОВ "Вторма 2" в оренду нерухоме майно (ангар) площею 349,23 кв.м за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Войцеховича, 53. Строк договору оренди було встановлено до 23.03.2017.

Крім того, суди також надали належну оцінку і тій обставині, що договір оренди від 01.04.2014 залишався чинним до його розірвання сторонами на підставі додаткової угоди від 28.09.2016 та передачі майна орендодавцеві за актом приймання-передачі від 28.09.2016.

При цьому, суди встановили, що станом на 01.07.2016 (дата укладення договору оренди від 01.07.2016 та договору суборенди) договір від 01.04.2014 не припинив свою дію, а майно за ним не було повернуте орендодавцеві за актом приймання-передачі, підписання якого передбачено п. 3.3.13 договору від 01.04.2014 та ст. 795 ЦК України і тому не могло бути передано за актом приймання-передачі позивачу.

З огляду на вказане, господарські суди визнали безпідставними, посилання позивача щодо передачі відповідачем третій особі спірного ангару за актом № 2 прийому передачі від 31.05.2016 до договору оренди від 01.04.2014, оскільки матеріалами справи не підтверджується наявність, станом на травень 2016, підстав для припинення договору оренди від 01.04.2014 та повернення з оренди спірного майна, натомість матеріали справи місять копію додаткової угоди № 1 до договору оренди від 01.04.2014, згідно якої відповідач та третя особа розірвали цей договір з 28.09.2016 та копію акту прийому-передачі № 2 від 28.09.2016 до договору, згідно з яким саме в цей день відповідач передав орендоване майно орендодавцю.

Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

В силу вимог ст. 761 ЦК України, право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права.

Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

Статтею 765 ЦК України передбачено, що наймодавець зобов'язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

Передання наймачем речі у користування іншій особі (піднайм) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше не встановлено договором або законом.

Строк договору піднайму не може перевищувати строку договору найму.

До договору піднайму застосовуються положення про договір найму (ст. 774 ЦК України).

Відповідно до ст. 783 ЦК України, наймодавець має право вимагати розірвання договору найму, якщо: 1) наймач користується річчю всупереч договору або призначенню речі; 2) наймач без дозволу наймодавця передав річ у користування іншій особі; 3) наймач своєю недбалою поведінкою створює загрозу пошкодження речі; 4) наймач не приступив до проведення капітального ремонту речі, якщо обов'язок проведення капітального ремонту був покладений на наймача.

Статтею 795 ЦК України передбачено, що передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором.

Повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Відповідно до ст. 774 ЦК України передання наймачем речі у користування іншій особі (піднайм) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше не встановлено договором або законом.

За наведених підстав, суди дійшли висновку про те, що у ТОВ "Дніпропетровський завод Продмаш" була відсутня можливість передачі у липні 2016 року права володіння та користування спірним ангаром позивачеві, а у останнього за договором суборенди відповідачеві, який вже користувався цим майном на підставі договору від 01.04.2014 та мав відповідні зобов'язання перед третьою особою.

Крім того, згідно з п. 1.2. договору оренди від 01.07.2016, укладеним між третьою особою та позивачем, забороняється передача в суборенду повністю або частково орендованого майна орендарем без згоди орендодавця.

Разом з тим, судами було становлено той факт, що доказів згоди орендодавця - ТОВ "Дніпропетровський завод Продмаш" на передачу позивачем орендованого майна в суборенду ТОВ "Вторма 2" матеріали справи не містять.

Однак, за договором суборенди позивачем було передано відповідачу в оренду майно, а саме однокімнатне офісне приміщення площею 10,00 кв.м за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Войцеховича, 53, яке не передавалося йому в оренду за договором від 01.07.2016.

З урахуванням наведеного суди дійшли вірного висновку про те, що права та обов'язки за договором оренди від 01.04.2014, укладеним з третьою особою, щодо користування ангаром площею 349, 23 кв.м за за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Войцеховича, 53 не припинились, а відтак не могли виникнути і нові (тотожні) зобов'язання щодо користування цим майном перед позивачем за договором суборенди, що виключає примусове виконання за цим договором в натурі та застосування відповідальності за його невиконання у вигляді сплати неустойки та відшкодування збитків.

Крім того, як встановлено вище судами попередніх інстанцій, в діях відповідача з невиконання укладеного ним з позивачем договору суборенди від 01.07.2016 відсутня протиправна поведінка, оскільки фактично відповідач користувався спірним майном та мав відповідні зобов'язання за договором оренди від 01.04.2014, укладеним з третьою особою.

Водночас, судами зазначено, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами заподіяння йому збитків у вигляді неодержаного прибутку, а саме суборендних платежів, які б позивач міг отримати з іншого суборендаря за строк дії договору оренди, а саме за період з 25.09.2016 по 23.06.2019 у сумі 127 062,07 грн.

Колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника.

За загальним принципом цивільного права особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (ч.1 ст. 22, ст. 611, ч. 1 ст. 623 ЦК).

Згідно ст. 225 ГК України, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, зокрема відноситься додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною. Згідно з частиною другою статті 623 ЦК розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом прядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

З огляду на викладене, суди дійшли обґрунтованого висновку, що укладений 01.07.2016 між ФОП Верченко та ТОВ "Дніпропетровський завод Продмаш" договір оренди нерухомого майна, який до того ж не передбачав суборенду майна без згоди орендодавця, було розірвано на підставі листа останнього № 157 від 26.09.2016 згідно ст.ст. 778, 785 ЦК України. Відтак, позивачу було запропоновано звільнити приміщення до 23.10.2016.

Отже, у відповідача після 23.10.2016 були відсутні будь-які правові підстави для використання орендованого майна за вказаним вище договором та передачі його в суборенду.

Також судами вірно зазначено про те, що додатковою угодою № 1 до договору оренди від 01.04.2014 відповідач та тертя особа розірвали цей договір з 28.09.2016, безпосередньо із ТОВ "Дніпропетровський завод Продмаш", на підставі якого згідно з актом приймання - передачі № 1 від 28.09.2016 відповідачеві було передано нерухоме майно, зокрема ангар площею 349, 23 кв.м.

Таким чином, суди встановили, що з 28.09.2016 ангар перебуває в оренді у відповідача на законних підставах, так само, як до цього перебував у його користуванні на підставі договору оренди від 01.04.2014.

Виходячи з наведеного, суди встановивши фактичну відсутність між сторонами відповідних правовідносин, а відтак і певних зобов'язань відповідача, дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати за договором суборенди від 01.07.2016, пені за прострочку оплати збитків за несвоєчасне повернення з суборенди ангару площею 349, 23 кв.м за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Войцеховича, 53,

Також правильно відмовлено місцевим господарським судом, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції в позові, в частині вимоги ФОП Верченко І.П. про витребування із незаконного володіння відповідача на користь позивача складу-ангару загальною площею 200 кв.м. вартістю 239 400,00 грн. та стягнення з відповідача 264 864,00 грн. вартості втраченої вторинної сировини, яка знаходилася у вказаному ангарі, а також 50 000,00 грн. - моральної шкоди, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами свого права власності на склад-ангар загальною площею 200 кв.м вартістю 239 400, 00 грн. та вторинну сировину, а саме макулатуру марки МС-5Б та МС-7Б вартістю 264 862,00 грн., а також знаходження ангару у володінні відповідача та втрату внаслідок винних дій останнього вторинної сировини, тобто наявності підстав, як для відшкодування шкоди, в тому числі моральної, так і витребування майна з чужого незаконного володіння.

При цьому, господарські суди вірно врахували те, що відповідач постійно займається збором і переробкою макулатури та іншої сировини як від населення, так і від суб'єктів господарювання і це є його основною діяльністю. Так, щомісячно ТОВ "Вторма 2" закуповує понад 1 тис. тон макулатури, що підтверджується бухгалтерською довідкою за січень-вересень 2016 року.

Враховуючи зазначене вище, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що висновки судів попередніх інстанцій про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог є законними, обґрунтованими, відповідають нормам чинного законодавства, фактичним обставинам справи і наявним у ній матеріалам., оскільки позивачем не доведено права власності на спірне нерухоме майно, а також заподіяння йому будь-яких йому збитків відповідачем.

Частиною 1 ст.1 ГПК України передбачено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Отже, лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Оскільки з матеріалів справи не вбачається наявність у позивача суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу не наведено доводів (обґрунтування) того, яким чином договір оренди спірного нерухомого майна від 01.04.2014 укладений між відповідачем, порушує суб'єктивні права або охоронювані законом інтереси позивача, то суди першої та апеляційної інстанцій правомірно відмовили у задоволенні заявленого позову.

З огляду на викладене та враховуючи, що скаржник в силу ст.ст. 32, 33 ГПК України не довів в установленому законом порядку тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог і заперечень та оскільки в силу вимог ст. 1117 ГПК України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти їх, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваних у справі судових актів.

Відповідно до статті 1117 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів вважає прийняті у справі рішення та постанову такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстав для їх зміни чи скасування не вбачається.

Викладені у касаційній скарзі доводи заявника зводяться до переоцінки наданих до матеріалів справи доказів, що за приписами статті 1117 ГПК України виходить за межі повноважень касаційної інстанції, а тому судова колегія вважає їх непереконливими та такими, що спростовуються наданими до матеріалів справи доказами та встановленими під час розгляду справи обставинами справи.

Керуючись статтями 1117, 1119 - 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Верченко Ірини Павлівни залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 20.03.2017 та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 04.07.2017 у справі № 904/887/17 залишити без змін.

Головуючий І.Ю. Панова

Судді В.Я. Погребняк

Н.Г. Ткаченко