КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" листопада 2017 р. Справа№ 910/6558/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Гончарова С.А.

Майданевича А.Г.

за участю секретаря судового засідання - Куценко К.Л.,

за участю представників сторін:

від позивача: Каба Д.М. - представник за довіреністю б/н від 18.04.2017;

від відповідача: Ягодка О.О. - представник за довіреністю б/н від 18.05.2017;

від третьої особи: Кравцов С.В. - представник за довіреністю б/н від 18.04.2017;

розглянувши апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства "Укрвторчормет" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Металінвест ЛТД"

на рішення Господарського суду міста Києва від 27.07.2017

у справі № 910/6558/17 (суддя - Ковтун С.А.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Металінвест ЛТД"

до Публічного акціонерного товариства "Сбербанк"

про визнання недійсним п. 6.8 договору поруки № 4 від 25.05.2015,

за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - Публічного акціонерного товариства "Укрвторчормет"

до Публічного акціонерного товариства "Сбербанк"

про визнання недійсним п. 6.8 договору поруки № 4 від 25.05.2015,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Металінвест ЛТД» (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Сбербанк» (надалі - відповідач) про визнання недійсним п. 6.8 договору поруки № 4 від 25.05.2015, яким встановлено, що усі спори, розбіжності або вимоги, що виникають з цього договору чи у зв'язку з ним, в тому числі, що стосується його укладення, виконання, зміни, порушення, розірвання, визнання недійсним повністю або частково, або визнання неукладеним, а також з будь-яких інших питань, що стосуються цього договору, підлягають розгляду у постійно діючому третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірний договір було укладено під впливом тяжких обставин для поручителя (ст. 223 ЦК України), а також відбулась передача на розгляд третейського суду спору, не підвідомчого третейському суду.

03.07.2017 Публічне акціонерне товариство «Укрвторчормет» звернулося до суду з клопотанням про залучення його до участі у справі третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, та подав позовну заяву про визнання недійсним пункту 6.8 договору поруки № 4 від 25.05.2015.

За доводами третьої особи, спір про стягнення заборгованості у валюті є публічно-правовим, а тому не може розглядатись третейськими судами.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.07.2017 у задоволені позову відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Публічне акціонерне товариство "Укрвторчормет" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 27.07.2017 та прийняти нове, яким позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Укрвторчормет" задовольнити повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Металінвест ЛТД" також звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 27.07.2017.

Двома різними ухвалами Київського апеляційного господарського суду від 01.09.2017 вказані апеляційні скарги у даній справі були прийняті та об'єднані в одне апеляційне провадження, розгляд справи призначено на 20.09.2017.

Справа розглядалась різними складами суду.

У зв'язку з участю судді Сухового В.Г. у конференції, відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 19.09.2017, для розгляду апеляційних скарг у даній справі визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Коротун О.М., судді: Гончаров С.А., Майданевич А.Г., вказана судова колегія ухвалою від 20.09.2017 прийняла апеляційну скаргу у даній справі до свого провадження, розглянула її по суті та ухвалила постанову у даній справі.

В судовому засіданні 19.10.2017 в порядку ст. 77 ГПК України було оголошено перерву до 23.11.2017.

Разом з цим, 23.10.2017 на адресу Київського апеляційного господарського суду надійшла ухвала Господарського суду міста Києва від 910/6558/17 у даній справі. Відповідно до вказаної ухвали місцевий господарський суд виправив описку, допущену в резолютивній частині рішення Господарського суду міста Києва № 910/6558/17 від 24.07.2017 та виклав резолютивну частину рішення Господарського суду міста Києва № 910/6558/17 від 24.07.2017 в такій редакції: «У задоволенні позовів відмовити повністю».

В судовому засіданні 23.11.2017 представник позивача свою апеляційну скаргу у даній справі підтримав, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати з прийняттям нового про задоволення позову. Окрім цього подав додаткові пояснення у даній справі.

Представник третьої особи в судовому засіданні 23.11.2017 апеляційні скарги у даній справі також підтримав, просив їх задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати з прийняттям нового про задоволення свого позову, з викладених у апеляційній скарзі підстав.

Представник відповідача в судовому засіданні 23.11.2017 проти задоволення апеляційних скарг у даній справі заперечив, просив залишити їх без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з підстав, викладених у відзиві на апеляційні скарги та доповненні до відзиву.

Дослідивши матеріали справи, докази по справі, розглянувши доводи апеляційних скарг, відзиву на них, оглянувши оригінали документів, заслухавши пояснення представників учасників апеляційного провадження, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно з'ясовано судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 07.07.2011 Публічне акціонерне товариство «Сбербанк» (що є правонаступником Публічного акціонерного товариства «ДОЧІРНІЙ БАНК СБЕРБАНКУ РОСІЇ») (Банк) та Публічне акціонерне товариство «Укрвторчормет» (позичальник) уклали договір про відкриття кредитної лінії № 74-В/11/54KЛ (надалі - кредитний договір).

25 травня 2015 року між банком та позичальником укладено додатковий договір № 5 до кредитного договору.

Також 25.05.2015, з метою забезпечення виконання кредитного договору (в новій редакції), між банком та TOB «Металінвест ЛТД» (поручителем) укладено договір поруки № 4 (надалі - договір поруки).

Відповідно до п. 6.8 договору поруки сторони передбачили, що усі спори, розбіжності або вимоги, що виникають з цього договору чи у зв'язку з ним, в тому числі, що стосується його укладення, виконання, зміни, порушення, розірвання, визнання недійсним повністю або частково, або визнання не укладеним, а також з будь-яких інших питань, що стосуються цього договору, підлягають розгляду у постійно діючому третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України», місцезнаходження якого: 03142, м. Київ, вул. Заболотного, буд. 150, корпус А, офіс 25 (свідоцтво про реєстрацію постійного діючого третейського суду від 15.03.2013, видане Державною реєстраційною службою України) згідно з регламентом зазначеного третейського суду, який є невід'ємною частиною даної третейської угоди та знаходиться у відкритому доступі на сайті суду http://arbitrate.com.uа/. Спір розглядається одноособово суддею, призначеним головою третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» з списку суддів, що знаходиться у відкритому доступі на сайті цього суду http://arbitrate.com.uа/.

Розглядаючи спір по суті у даній справі, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість первісного позову та позову третьої особи. Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками місцевого господарського суду з урахуванням наступного.

Законом України «Про третейські суди» передбачено, що до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом (статті 1, 5).

Третейський суд - це недержавний незалежний орган, що утворюється за угодою або відповідним рішенням заінтересованих фізичних та/або юридичних осіб у порядку, встановленому Законом України «Про третейські суди», для вирішення спорів, що виникають із цивільних та господарських правовідносин.

Третейська угода - це угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом.

Таким чином, третейська угода про передачу спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав, що спростовує доводи TOB «Металінвест ЛТД» про неможливість звернення до суду загальної юрисдикції про захист своїх прав.

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі. Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона, у т.ч. підписана сторонами. Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди. У разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною. Третейська угода може містити як вказівку про конкретно визначений третейський суд, так і просте посилання на вирішення відповідних спорів між сторонами третейським судом.

В Україні можуть утворюватися та діяти постійно діючі третейські суди та третейські суди для вирішення конкретного спору (ст. 7 Закону).

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про третейські суди», місцезнаходженням постійно діючого третейського суду є місцезнаходження його засновника, що не обмежує засновника третейського суду в праві визначати розташування третейських суддів за адміністративно-територіальним принципом.

Постійно діючі третейські суди можуть утворюватися та діяти при зареєстрованих згідно з чинним законодавством України, у тому числі, асоціаціях.

Згідно зі ст. 14 Закону України «Про третейські суди» сторони мають право вільно призначати чи обирати третейський суд та третейських суддів.

За умовами спірного пункту договору сторонами обрано постійно діючий третейський суд при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України», та визначено кількісний та персональний (особовий) склад - спір розглядається одноособово суддею, призначеним головою третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» зі списку суддів, що знаходиться у відкритому доступі на сайті цього суду, що спростовує доводи позивача про позбавлення його можливості вибору третейського судді. Крім того, ст. 14 Закону України «Про третейські суди» не містить імперативного припису щодо обв'язку сторін визначити склад суду, а тільки надає їм таке право.

Частина 2 статті 12 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що підвідомчий господарським судам спір може бути передано сторонами на вирішення третейського суду, крім спорів про визнання недійсними актів, а також спорів, що виникають при укладанні, зміні, розірванні та виконанні господарських договорів, пов'язаних із задоволенням державних потреб, спорів, передбачених пунктом 4 частини першої цієї статті (корпоративні спори), та інших спорів, передбачених законом. Рішення третейського суду може бути оскаржено в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Законом України «Про третейські суди» (ст. 6) встановлено, що третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком наведеного у вказаній нормі переліку.

Відповідно до статті 12 Закону третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд, регламент третейського суду розглядається як невід'ємна частина третейської угоди. За будь-яких обставин у разі суперечності третейської угоди регламенту третейського суду застосовуються положення регламенту. Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує. Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди. Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору. У разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною. Недійсність окремих положень договору, контракту, що містить третейське застереження, не тягне за собою недійсність такого третейського застереження. Третейська угода може містити як вказівку про конкретно визначений третейський суд, так і просте посилання на вирішення відповідних спорів між сторонами третейським судом.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що предметом третейської угоди може бути не лише спір, який існує на момент укладення такої угоди, а й будь-які спори, які виникатимуть між сторонами договору в майбутньому та передбачені третейською угодою. (Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 08 квітня 2015 року по справі №15/056).

Виключний перелік справ, які не можуть розглядати третейські суди, наведено у 6 Закону України «Про третейські суди», серед яких:

1) справ у спорах про визнання недійсними нормативно-правових актів;

2) справ у спорах, що виникають при укладенні, зміні, розірванні та виконанні господарських договорів, пов'язаних із задоволенням державних потреб;

3) справ, пов'язаних з державною таємницею;

4) справ у спорах, що виникають із сімейних правовідносин, крім справ у спорах, що виникають із шлюбних контрактів (договорів);

5) справ про відновлення платоспроможності боржника чи визнання його банкрутом;

6) справ, однією із сторін в яких є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт під час здійснення ним владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, державна установа чи організація, казенне підприємство;

7) справ у спорах щодо нерухомого майна, включаючи земельні ділянки;

8) справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення;

9) справ у спорах, що виникають з трудових відносин;

10) справ, що виникають з корпоративних відносин у спорах між господарським товариством та його учасником (засновником, акціонером), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами) господарських товариств, пов'язаних із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності цих товариств;

11) інших справ, які відповідно до закону підлягають вирішенню виключно судами загальної юрисдикції або Конституційним Судом України;

12) справ, коли хоча б одна із сторін спору є нерезидентом України;

13) справ, за результатами розгляду яких виконання рішення третейського суду потребуватиме вчинення відповідних дій органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими чи службовими особами та іншими суб'єктами під час здійснення ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень;

14) справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Справи про визнання недійсними договорів не віднесено Законом до справ, непідвідомчих третейським судам.

Оскільки, як зазначено вище, звернення до третейського суду є одним зі способів реалізації права кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права та свободи від порушень і протиправних посягань у сфері цивільних і господарських правовідносин, визначене Цивільним кодексом України право на звернення до суду у встановлений спосіб (ст. 16 ЦК України), у тому числі і з вимогами про визнання недійсним договору, може бути реалізовано шляхом застосування третейського судочинства. А тому доводи TOB «Металінвест ЛТД» про те, що виключно суди загальної юрисдикції можуть розглядати спори про визнання недійсними угод, є такими, що не ґрунтуються на законодавстві.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що третейська угода/третейське застереження про передання спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав. Наявність третейського застереження у договорі не позбавляє права сторін звертатися до суду відповідної юрисдикції за вирішенням спору.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що апелянтами не наведено наявності умов, які б давали суду підстави для скасування рішення третейського суду в розумінні ст. 122-5 ГПК України.

Щодо постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21.10.2015 у справі 6-831цс15 за заявою фізичної особи про скасування рішення третейського суду, на яку посилається скаржник у письмових поясненнях, вказуючи на те, що стягнення коштів в іноземній валюті суперечить приписам діючого законодавства України та порушує права та охоронювані законом інтереси відповідача, колегія суддів зазначає таке.

У названій постанові Верховний Суд України виходив зі змісту Закону України ,,Про третейські суди" в питанні розмежування компетенції щодо розгляду кредитних спорів між громадянами і банками, тобто, спорів, що виникають з цивільних правовідносин про повернення кредитів, наданих в іноземній валюті, зокрема, з огляду на публічну основу норм закону щодо регулювання обігу іноземної валюти в Україні та наявність в правовідношенні щодо проведення розрахунку за договором кредиту, наданого в іноземній валюті, такої концентрації суспільно - значимих публічних елементів, що не дозволяє віднести такі спори до спорів суто приватного характеру між приватними особами, які можуть розглядатися в приватному порядку - третейськими судами.

Чинне законодавство України, як і ст.ст. 1, 5 і 6 Закону України ,,Про третейські суди", розмежовує поняття цивільних і господарських правовідносин.

Так, у ч. 2 ст. 9 Цивільного кодексу України зазначено, що Законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання.

Кредитування суб'єктів господарювання врегульовано у ст. 346 Господарського кодексу України, згідно з якою для одержання банківського кредиту позичальник надає банкові такі документи: клопотання (заяву), в якому зазначаються характер кредитної угоди, мета використання кредиту, сума позички і строк користування нею; техніко-економічне обґрунтування кредитного заходу та розрахунок економічного ефекту від його реалізації; інші необхідні документи.

Для зниження ступеня ризику банк надає кредит позичальникові за наявності гарантії платоспроможного суб'єкта господарювання чи поручительства іншого банку, під заставу належного позичальникові майна, під інші гарантії, прийняті у банківській практиці. З цією метою банк має право попередньо вивчити стан господарської діяльності позичальника, його платоспроможність та спрогнозувати ризик непогашення кредиту.

Кредити надаються банком під відсоток, ставка якого, як правило, не може бути нижчою від відсоткової ставки за кредитами, які бере сам банк, і відсоткової ставки, що виплачується ним по депозитах. Надання безвідсоткових кредитів забороняється, крім випадків, передбачених законом.

Включення до складу майна суб'єктів господарювання грошей, поряд з національною також в іноземній валюті, для здійснення фінансових відносин передбачено у ч. 5 ст. 139 ГК України.

Згідно з ч. 2 ст. 198 ГК України грошові зобов'язання учасників господарських відносин повинні бути виражені і підлягають оплаті у гривнях. Грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства. Виконання зобов'язань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону.

Отже, відносини у сфері кредитування суб'єктів господарювання, в тому числі в іноземній валюті, врегульовано нормами Господарського кодексу України та іншими актами законодавства.

Також слід врахувати, що згідно з приписами п. 14 ст. 6 Закону України ,,Про третейські суди" третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), тобто, норми Закону виводять із компетенції третейських судів спори, коли за своєю природою одна з сторін спору - споживач перебуває не в рівних умовах з сильною фінансовою структурою - банком, а тому потребує посиленого судового захисту споживача в державному суді.

У даній же справі стороною спору (боржником) є суб'єкт господарювання, який здійснює підприємницьку діяльність, в тому числі зовнішньоекономічну, на власний ризик та є вільним у виборі фінансових установ для кредитування.

Крім того, на підприємницькі (господарські) товариства не поширюються норми закону про захист прав споживачів, а тому не може йтися про наявність підстав для посилення судового захисту такого суб'єкта господарювання в державному суді, в тому числі у спорах про повернення кредитів, наданих в іноземній валюті.

Таким чином, оскільки господарські правовідносини щодо кредитування суб'єктів господарювання мають особливості регулювання, то відсутні підстави вважати правовідносини у даній справі подібними з правовідносинами у названій цивільній справі.

Враховуючи викладене, а також те, що перелік винятків зазначений у ст. 6 Закону України ,,Про третейські суди" щодо підвідомчості справ третейським судам, є вичерпним, і не містить спорів, що виникають з господарських правовідносин, у яких грошове зобов'язання виражене в іноземній валюті, суд апеляційної інстанції вважає, що третейським судом розглянуто спір в межах його компетенції, встановленої законом.

А тому доводи третьої особи, викладені в апеляційній скарзі не приймаються судом апеляційної інстанції як підстава для скасування рішення місцевого господарського суду та задоволення зустрічного позову.

Щодо доводів позивача про укладення спірної третейської угоди під впливом тяжких обставин, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьої, п'ятою, шостою ст. 203 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 3 ст. 215 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Так, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 6 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16 (яка є обов'язковою на підставі ст. 111-28 ГПК України при застосуванні судом таких норм права), суд зазначив, що відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За змістом частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Разом з тим правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

При цьому суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до ст. 42 ГК України підприємництво як вид господарської діяльності - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Разом з цим, доводи позивача про: «погіршення фінансових результатів ПАТ «Укрвторчормет» за 2014 рік, припинення постачання ПАТ «Укрвторчормет» продукції із загальновідомими політичними подіями в Україні, неможливість здійснення постачання продукції з огляду на розміщення ПАТ «МК «Азовсталь», ПАТ «Єнакіївський металургійний завод» на непідконтрольній території», не приймаються судом апеляційної інстанції як підстава для задоволення апеляційної скарги. Оскільки такі обставини виникли не через та у зв'язку з укладенням спірної третейської угоди, а з зв'язку з політичної та економічної ситуацією в Україні. А з урахуванням того, що підприємницька діяльність - це діяльність на власний ризик, виникнення таких обставин не є тяжкими обставинами, в розумінні ст. 233 ЦК України. А тому доводи в цій частині є необґрунтованими.

Щодо доводів позивача з посиланням на практику ЄСПЛ, зокрема справу «Серявін та інші проти України» в частині порушення судом першої інстанції ст. 6 Конвенції в частині ігнорування судом доречних аргументів сторони, суд апеляційної інстанції зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України», no. 4241/03 від 28.10.2010).

А тому судом досліджуються докази і доводи сторін, виходячи з предмету спору і належності доказів у кожній справі в розумінні ст.ст. 33-34, 36, 43 ГПК України. При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що судом першої інстанції було відхилено «усі доречні аргументи сторони», а тому доводи позивача в цій частині відхиляються судом апеляційної інстанції як необґрунтовані.

Таким чином, суд апеляційної інстанції не приймає наведені доводи позивача як підстава для скасування рішення місцевого господарського суду.

Отже, доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянти не подали жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли би бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43, 101 ГПК України.

Судові витрати за подання апеляційних скарг покладаються на апелянтів в порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись статтями 32-34, 36, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства "Укрвторчормет" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Металінвест ЛТД" на рішення Господарського суду міста Києва від 27.07.2017 у справі № 910/6558/17 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 27.07.2017 у справі № 910/6558/17 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/6558/17 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у встановленому чинним законодавством порядку.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді С.А. Гончаров

А.Г. Майданевич