РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.11.2017№910/8285/16

За позовом Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі

Регіональної філії «Одеська залізниця» Публічного акціонерного товариства

«Українська залізниця»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Трансдон»

про стягнення 4 805 735,43 грн.

Суддя Літвінова М.Є.

Представники сторін:

від позивача: Ротар І.В. за довіреністю від 30.10.2017;

Брігінець С.О. за довіреністю від 06.11.2017;

від відповідача: Рудь Л.В. за довіреністю № 87/09 від 27.09.2017;

Беседіна Т.І. за довіреністю № 87/09 від 27.09.2017.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Одеська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Трансдон» (далі - відповідач) про стягнення 3 623 879,60 грн.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач вказував на те, що на підставі укладеного між сторонами Договору № ОД/М-12-36дню від 26.01.2012 він передав відповідачу в оренду нафто-бензинові цистерни, проте відповідач починаючи з 01.05.2015 року не сплачував орендну плату, внаслідок чого за ним утворилась заявлена до стягнення сума боргу. У зв'язку з цим, позивач вирішив звернутись до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 10.05.2016 порушено провадження у справі № 910/8285/16, її розгляд призначено на 30.05.2016 року.

26.05.2016 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідач проти задоволення позову заперечує, оскільки жодного зерновозу від позивача він в оренду не приймав, а на капітальний ремонт цистерн відповідач витратив більше 27 000 000,00 грн., які позивачем відшкодовані не були. Крім того, відповідач вказує на те, що у зв'язку із скрутним економічним становищем в державі він 07.07.2014 року направив позивачу лист № 46/07 з проханням прийняти з оренди 25 цистерн, проте листом № Н31-01/636 від 17.04.2014 позивач безпідставно відмовив у достроковому прийнятті цистерн з оренди, оскільки це не передбачено Договором.

Також, відповідач вказує на те, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не відповідає дійсності, і незрозуміло, чому починаючи з липня 2015 року сума у стовпчику № 7 «Всього нараховано» дорівнює сумі у стовпчику № 10 «Сума боргу (з ПДВ)» та не відповідає сумі у стовпчику № 6 «Разом з ПДВ».

Ухвалою господарського суду міста Києва від 30.05.2016 на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 16.06.2016 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 16.06.2016 позовну заяву залишено без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України, оскільки неявка позивача перешкоджає з'ясуванню обставин, необхідних для розгляду спору по суті, а саме, позовні вимоги мотивовані несплатою коштів за користування зерновозами, тоді як подані до позову документи свідчать про передачу відповідачу в оренду цистерн, а не вагонів-зерновозів.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 03.08.2016 вищевказану ухвалу скасовано, а справу передано на розгляд господарському суду міста Києва.

Розпорядженням Керівника апарату господарського суду міста Києва від 10.08.2016 № 04-23/1624 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/8285/16. Внаслідок повторного автоматизованого розподілу справу № 910/8285/16 передано на розгляд судді Літвіновій М.Є.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 12.08.2016 суддею Літвіновою М.Є. прийнято справу № 910/8285/16 до свого провадження, її розгляд призначено на 05.09.2016 року.

30.08.2016 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи та доповнення до відзиву на позов, в якому окрім раніше вказаних доводів зазначив, що укладений між сторонами Договір не передбачає строків та порядку оплати орендної плати, тоді як жодної письмової вимоги від позивача в порядку ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України відповідач не отримував.

05.09.2016 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подано додаткові документи для долучення до матеріалів справи, а також заяву про зміну предмета позову та збільшення розміру позовних вимог, відповідно до змісту якої позивач з урахуванням заперечень відповідача щодо розрахунку суми основного боргу здійснив перерахунок та просить суд стягнути з відповідача суму основного боргу за оренду вагонів по Договору від 26.01.2012 № ОД/М-12-36д НЮ станом на 01.08.2016 у розмірі 3 523 361, 82 грн. та пеню в сумі 1 199 180, 21 грн.

В судовому засіданні 05.09.2016 року судом прийнято до розгляду вищевказану заяву позивача про зміну предмета позову та збільшення розміру позовних вимог, у зв'язку з чим справа розглядається в її редакції, відповідно має місце нова ціна позову.

В судовому засіданні 05.09.2016 року на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 19.09.2016 року.

15.09.2016 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи та пояснення по справі, в яких відповідач вказує на некоректність, незрозумілість та необґрунтованість розрахунку позивача.

При цьому, відповідач вказує на те, що вказане у п. 3.2. Договору речення «Остаточний розрахунок проводиться не пізніше 15-го числа наступного місяця за звітним, з урахуванням індексу інфляції» за результатами комплексного аналізу в сукупності з пунктом 3.1. Договору, він розуміє як вчинення арифметичних дій по обчисленню орендної плати за всіма вагонами за звітний місяць і корегування такої орендної плати на індекс інфляції. Таким чином, відповідач вважає, що у Договорі не встановлено строків та порядку оплати орендної плати, а письмової вимоги в порядку ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України від позивача він не отримував.

В судовому засіданні 19.09.2016 року на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 10.10.2016 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 10.10.2016 в порядку статті 69 Господарського процесуального кодексу України продовжено строк розгляду спору у справі № 910/8285/16 на 15 днів, на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні оголошено перерву до 19.10.2016 року.

В судовому засіданні 19.10.2016 року представником відповідача подані додаткові пояснення у справі, в яких відповідач повторно наголошує на необґрунтованість наданого позивачем розрахунку, а також подав заяву про застосування строків позовної давності до заявлених позовних вимог про стягнення основного боргу та пені.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 19.10.2016 на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 02.11.2016 року.

28.10.2016 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

В судовому засіданні 02.11.2016 року на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 21.11.2016 року.

16.11.2016 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до змісту якої позивач просить суд стягнути з відповідача суму основного боргу з оренди вагонів за Договором від 26.01.2012 № ОД/М-12-36д НЮ в сумі 3 598 746, 52 грн. та пеню в сумі 1 206 988, 91 грн.

Крім того, 16.11.2016 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

В судовому засіданні 21.11.2016 року судом прийнято заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог до розгляду, відповідно має місце нова ціна позову, виходячи з якої вирішується спір.

В судовому засіданні 21.11.2016 року на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 05.12.2016 року.

30.11.2016 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 05.12.2016 призначено у справі судову економічну експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз.

Одночасно, ухвалою господарського суду міста Києва від 05.12.2016 на підставі статті 79 Господарського процесуального кодексу України зупинено провадження у справі на час проведення судової експертизи.

15.09.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшов Висновок експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи № 979/17-45 від 30.08.2017 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 20.09.2017 на підставі частини 3 статті 79 Господарського процесуального кодексу України поновлено провадження у справі № 910/8285/16, її розгляд призначено на 17.10.2017 року.

17.10.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано клопотання про зменшення розміру пені в порядку ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, ст. 551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України.

Крім того, 17.10.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано заяву про застосування строків позовної давності та додаткові письмові пояснення у справі.

В судовому засіданні 17.10.2017 року на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 01.11.2017 року.

31.10.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

01.11.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

В судовому засіданні 01.11.2017 року на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 14.11.2017 року.

14.11.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подані додаткові пояснення у справі.

В судовому засіданні 14.11.2017 року представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 14.11.2017 року проти задоволення позову заперечив.

В судовому засіданні 14.11.2017 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

26.01.2012 року між позивачем (Орендодавець) та відповідачем (Орендар) було укладено Договір оренди вантажних вагонів № ОД/М-12-36дню (далі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого Орендодавець передає, а Орендар приймає в тимчасове користування на засадах оренди 300 нафто-бензинових цистерн з довготривалого запасу для перевезення вантажів, передбачених Правилами.

Полігон курсування вагонів: в межах України (внутрішньому, експортно-імпортному сполученні, а також транзитні перевезення територією України) (п. 1.2. Договору).

За умовами пункту 2.1. Договору фактична передача вагонів в оренду здійснюється на станції приписки Знам'янка Одеської залізниці після проведення їх відновлювальних ремонтів. Акти прийому-передачі підписуються:

- зі стороні Орендаря посадовими особами, які діють на підставі прав, наданих на посаді, статуту підприємства або на підставі довіреностей;

- зі сторони Орендодавця начальником станції, представником вагонного депо.

Відповідно до пункту 2.2. Договору Акти прийому-передачі складаються в 6 екземплярах (по одному для Орендаря, станції, дирекції, ЄТехПД, 2 екземпляра для Орендодавця).

Згідно з пунктом 2.5. Договору на орендовані вагони Орендар наносить з двох сторін трафарет «Орендовані ТОВ «Трансдон». Негайне повернення на станцію Знам'янка. Термін оренди до 31.01.2018 р.

Пунктом 2.8. Договору передбачено, що передача вагонів в оренду не тягне за собою виникнення у Орендаря права власності на ці вагони. Власником вагонів залишається держава, а Орендар користується ними тільки протягом строку Оренди.

Відповідно до п.п. 3.1., 3.2. Договору орендна плата за перший (базовий) місяць оренди складає 60 грн. (без ПДВ) на добу за один вагон але не менше 10% на рік від вартості вагону, визначеної шляхом незалежної оцінки, проведеної після проведення відновлювального ремонту. Вказана орендна плата діє до 30.04.2014 року. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць. Остаточний розрахунок проводиться не пізніше 15-го числа наступного місяця за звітним, з урахуванням індексу інфляції.

Орендна плата, розрахована відповідно до п.п. 3.1., 3.2. Договору діє до 31.04.2014 р. Сторони узгодили, що з 31.04.2014 року Орендодавець має право запропонувати Орендарю підвищити орендну плату за цим договором. У цьому разі Орендар зобов'язаний розглянути пропозицію Орендодавця та повідомити йому про своє рішення не пізніше 14 днів з моменту отримання пропозиції. У разі досягнення сторонами згоди про підвищення орендної плати сторони складають відповідну додаткову угоду. У разі недосягнення сторонами згоди щодо підвищення орендної плати протягом 30 календарних днів з моменту отримання Орендарем відповідної пропозиції Орендодавця цей Договір вважається достроково припиненим (п. 3.3. Договору).

В силу п.п. 3.4., 3.5. Договору при підрахунках орендної плати неповна доба враховується за повну. Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному законодавством.

Згідно з п. 3.6. Договору орендна плата нараховується з дати підписання сторонами актів приймання-передачі вагонів в оренду згідно з Додатками. Нарахування та сплата орендної плати за цим Договором припиняється з дати здачі вагонів з оренди на станції приписки. Орендна плата не нараховується на період знаходження вагона у плановому виді ремонту, тобто з дати виписки повідомлення форми ВУ-23М (про несправність вагону) до дати виписки повідомлення форми ВУ-36М (про приймання вагонів з ремонту).

01.03.2012 року сторони уклали Додаткову угоду № 1 до Договору, якою визначили, що Орендодавець передає, а Орендар приймає у тимчасове користування на засадах оренди 650 нафто-бензинових цистерн з довготривалого запасу для перевезення вантажів, передбачених Правилами.

21.10.2013 сторони уклали Додаткову угоду № 2 до Договору, якою доповнили Договір п. 3.7. та визначили, що на час знаходження орендованих вагонів на погодженій станції відстою для договору оренди, відносно цих вагонів, призупиняється. Орендна плата під час перебування вагонів на відстої не враховується. Відстій вагонів оформляється окремим Договором між залізницею та Орендатором,. Договірний тариф за надання вказаної послуги нараховується та сплачується за ставкою, яка діє на залізниці.

Згідно з Додатковою угодою № 3 від 16.06.2014 до Договору сторони визначили, що орендна плата за перший (базовий) місяць оренди складає 120 грн. (без ПДВ) за один вагон на добу, але не менше 10% на рік від вартості вагону, визначеної шляхом незалежної оцінки, проведеної після проведення відновлювального ремонту.

Розмір базової ставки орендної плати по кожному вагону надано у Додатку № 53 до Договору (п. 2 Додаткової угоди № 2).

25.07.2014 року між сторонами було укладено Додаткову угоду № 4 до Договору, якою доповнено п. 5.13. Договору та визначено, що Орендар зобов'язаний за власний рахунок виконувати поточні ремонти орендованих вагонів.

При цьому, означеною Додатковою угодою сторони змінили п. 7.2. Договору та встановили, що Орендодавець зобов'язаний за власний рахунок виконувати деповський та капітальний ремонти орендованих вантажних вагонів.

11.08.2014 року сторони уклали Додаткову угоду № 5 до Договору, якою заборонили направляти орендовані вагони призначенням на станції АР Крим.

У письмових поясненнях від 05.09.2016 позивач зазначив про те, що предметом оренди за спірним Договором є нафто-бензинові цистерни, а згідно актів приймання-передачі відповідачу було передано в оренду вагони-цистерни, проте нафто-бензинові цистерни є одним із видів вагонів-цистерн, які призначені лише для перевезення нафто-бензинових продуктів, а в останньому абзаці сторінки 2 позовної заяви позивачем було допущено описку та помилково замість нафто-бензинових цистерн вказано зерновози.

Стосовно розбіжностей у номері Договору, вказаного в Таблицях розрахунку орендної плати з номером Договору, який є підставою даного позову, позивач зазначив, що окрім спірного Договору між сторонами були укладені Договори № 1160026 від 15.01.2008, від 10.01.2014 (втратили чинність) та від 27.01.2015 (діючий) про організацію перевезень і проведення розрахунків за перевезення вантажів та надані залізницею послуги, згідно з п. п. 2.6., 3.2. якого відповідач зобов'язався здійснювати попередню оплату за перевезення вантажів та додаткові послуги шляхом перерахування коштів на рахунок позивача; в міру виконання перевезень та надання додаткових послуг позивач зобов'язався відображати в особовому рахунку відповідача використання коштів для оплати перевезень вантажів, за користування вагонами (контейнерами), подавання, забирання вагонів, маневрову роботу, зберігання вантажів, інших додаткових послуг, а також штрафів на підставі відповідних документів. У зв'язку з тим, що розрахунки з орендної плати здійснювалися за Договором № 1160026 від 27.01.2015, у розрахунку орендної плати вказано посилання на Договір № 1160026.

Судом встановлено, що згідно з наявними в матеріалах справи Актами про приймання вагонів-цистерн, які підписані сторонами без зауважень та заперечень і скріплені печатками обох підприємств, позивач передав відповідачу в оренду вагони, проте відповідач в порушення взятих на себе зобов'язань несвоєчасно здійснював орендну плату, внаслідок чого за ним утворилась заборгованість в сумі 3 598 746,52 грн.

Зважаючи на те, що відповідач допустив порушення взятих на себе зобов'язань в частині оплати орендної плати, позивач вирішив звернутись до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Укладений між сторонами Договір за своєю природою є договором оренди.

Відповідно до частини 1 статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Аналогічні положення закріплені у частині 1 статті 283 Господарського кодексу України, відповідно до змісту якої за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Частинами 1, 2 та 5 статті 762 Цивільного кодексу України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з приписами частини 1 статті 286 Господарського кодексу України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності.

Строки внесення орендної плати визначаються в договорі (ч. 4 ст. 286 Господарського кодексу України).

Вказані норми кореспондуються з приписами ч. ч. 1, 3 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», відповідно до змісту яких орендар за користування об'єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності. Строки внесення орендної плати визначаються у договорі.

Згідно з наявними в матеріалах справи Актів про приймання вагонів-цистерн, які підписані сторонами без зауважень та заперечень і скріплені печатками обох підприємств, позивач передав відповідачу в оренду вагони, проте відповідач в порушення взятих на себе зобов'язань несвоєчасно здійснював орендну плату, внаслідок чого за ним утворилась заборгованість в сумі 3 598 746,52 грн.

Під час розгляду спору відповідач неодноразово заперечував проти наданих позивачем розрахунків орендної плати, посилаючись на їх некоректність, незрозумілість та необґрунтованість.

У зв'язку з цим, ухвалою господарського суду міста Києва від 05.12.2016 призначено судову економічну експертизу, на вирішення якої поставлено питання чи підтверджується документально первинними та бухгалтерськими документами заявлений позивачем до стягнення розмір заборгованості в сумі 3 598 746,52 грн. за Договором оренди вантажних вагонів № ОД/М-12-36д НЮ від 26.01.2012 р., і якщо так, то за який саме період виникла ця заборгованість із зазначенням щомісячного розміру орендної плати, часткової оплати відповідача та залишку боргу за відповідний місяць? Якщо ні, то який він має бути? Згідно з Висновком Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судово-економічної експертизи № 979/17-45 від 30.08.2017 року, заборгованість ТОВ «Трансдон» за Договором оренди вантажних вагонів № ОД-12-36-д НЮ від 26.01.2012 документально підтверджується в сумі 3 598 746,52 грн.

Зі змісту описової частини Висновку вбачається, що дослідивши надані первинні документи за результатами проведеного дослідження документально підтверджується нарахування орендної плати за користування ТОВ «Трансдон» вагонами-цистернами за період з лютого 2012 р. по жовтень 2016 р. включно в сумі 34 527 518,31 грн.

При цьому, судовим експертом було досліджено як Акти про передачу вагонів-цистерн із довгострокового запасу, так і накопичувальні картки, і встановлено, що у 2012 році нараховано орендної плати - 3 020 167,27 грн., у 2013 році - 9 045 787,55 грн., у 2014 році - 10 524 138,92 грн., у 2015 році - 10 949 560,97 грн., у 2016 році - 988 133,70 грн., а всього на суму 34 527 788,41 грн., з яких оплачено у 2012 році - 3 019 039,06 грн., у 2013 році - 9 042 384,79 грн., у 2014 році - 10 498 476,08 грн., у 2015 році - 7 550 013,73 грн., у 2016 році - 819 128,23 грн.

Деталізований розрахунок заборгованості за кожним розрахунковим періодом наведено в Додатку № 2 до висновку експерта.

Отже, встановлені за результатами експертного розрахунку показники відповідають значенням, наведеним в «Розрахунку суми основного боргу», у зв'язку з чим експерт дійшов висновку, що розрахунок основного боргу ТОВ «Трансдон» за Договором в якому станом на 01.11.2016 заборгованість визначена в сумі 3 598 746,52 грн., підтверджується.

Перевіривши та оцінивши у відповідності з положеннями ст. ст. 42, 43 Господарського процесуального кодексу України наданий судовим експертом висновок, судом встановлено повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним, узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком судової експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.

У письмових поясненнях № 95/10 від 13.10.2017 відповідач вказує на те, що висновки судової експертизи є суто арифметичним підрахунком суми заборгованості та пені, без врахування положень нормативно-правових актів України та правочинів, укладених між сторонами. Зокрема, на вирішення експертизи не були поставлені та судовим експертом не досліджені питання чи могла виникнути заявлена у позовних вимогах заборгованість з урахуванням п. 2.4. Договору про організацію перевезення вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги № 1160026/8 від 15.01.2008 та п. 2.6. Договорів № 1160026 від 10.01.2014, № 1160026 від 27.01.2015 (які передбачають оплату на засадах предоплати та першочергове погашення заборгованості й пені), а також питання чи настав час сплати сум, заявлених у позовних вимогах позивача з урахуванням п. 3.2. Договору та ст. 530 Цивільного кодексу України.

Судом вищевказані доводи відповідача оцінюються критично та до уваги не приймаються, оскільки п. 2.4. Договору про організацію перевезення вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги № 1160026/8 від 15.01.2008 та п. 2.6. Договорів № 1160026 від 10.01.2014, № 1160026 від 27.01.2015 не врегульовують порядок нарахування та сплати орендної сплати за спірним Договором, а питання щодо настання чи ненастання строків оплати є правовим питанням, вирішення якого чинним законодавством віднесено до компетенції суду, а не судового експерта.

Будь-яких інших належних доказів на спростування зазначених судовим експертом висновків відповідачем не надано.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що заявлена позивачем до стягнення сума боргу по орендній платі підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а доводи відповідача щодо некоректності, незрозумілості та необґрунтованості наданого позивачем розрахунку не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та спростовуються наявними в ній доказами.

Крім того, відповідач зазначає, що вказане у п. 3.2. Договору речення «Остаточний розрахунок проводиться не пізніше 15-го числа наступного місяця за звітним, з урахуванням індексу інфляції» за результатами комплексного аналізу з п. 3.1. Договору, він розуміє як вчинення арифметичних дій по обчисленню орендної плати за всіма вагонами за звітний місяць і корегування такої орендної плати на індекс інфляції. Таким чином, відповідач вважає, що у Договорі не встановлено строків та порядку оплати орендної плати, а письмової вимоги в порядку ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України від позивача він не отримував.

Проте, як зазначалось судом вище, відповідно до п.п. 3.1., 3.2. Договору орендна плата за перший (базовий) місяць оренди складає 60 грн. (без ПДВ) на добу за один вагон але не менше 10% на рік від вартості вагону, визначеної шляхом незалежної оцінки, проведеної після проведення відновлювального ремонту. Вказана орендна плата діє до 30.04.2014 року. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць. Остаточний розрахунок проводиться не пізніше 15-го числа наступного місяця за звітним, з урахуванням індексу інфляції.

Таким чином, доводи відповідача про те, що договором не врегульовано порядок та строки внесення орендної плати судом до уваги не приймаються.

Зазначений висновок суду відповідає правовій позиції Вищого господарського суду України, яка викладена у постановах від 19.01.2017 у справі № 904/6718/15 та від 28.02.2017 у справі № 904/8168/15.

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних випадках ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Таким чином, оскільки відповідач в обумовлені строки не сплатив позивачеві орендну плату, відповідний борг, який існує на момент розгляду справи в суді в сумі 3 598 746,52 грн., має бути стягнутий з нього в судовому порядку.

Що стосується поданої відповідачем заяви про застосування позовної давності стосовно заявлених позовних вимог в частині стягнення основного боргу, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Судом встановлено, що між сторонами за спірним Договором виникли саме орендні правовідносини, які врегульовані положеннями Цивільного кодексу України та Законом України «Про оренду державного та комунального майна», оскільки за своєю правовою природою укладений між сторонами правочин є Договором оренди, у зв'язку з чим до спірних правовідносин застосовується трирічний строк позовної давності, визначений статтею 257 Цивільного кодексу України.

При цьому, як слушно зазначив позивач у письмових поясненнях № НЮ-14/1972 від 25.10.2017, спірні правовідносини не пов'язані із здійсненням перевезень вантажів у орендованих вагонах на підставі угод на перевезення вантажу (накладних), а сторони у справі мають статус орендодавця та орендаря, а не залізниці та вантажовідправника (вантажоодержувача).

Надана судом оцінка щодо правової природи укладеного між сторонами Договору відповідає правовій позиції з цього питання, яка зазначена Вищим господарським судом України у постановах від 19.01.2017 у справі № 904/6718/15 та від 28.02.2017 у справі № 904/8168/15.

Викладені відповідачем у заяві про застосування строків позовної давності та додаткових письмових поясненнях № 113/11 від 13.11.2017 доводи стосовно того, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню шестимісячний строк позовної давності, встановлений ст. 137 Статуту залізниць України, суд до уваги не приймає, оскільки надана відповідачем оцінка правовій природі укладеного між сторонами Договору є помилковою та суперечить зазначеним вище висновкам суду.

Судом встановлено, що позивач звернувся до суду з даним позовом в межах трирічного строку позовної давності, визначеного статтею 257 Цивільного кодексу України, у зв'язку з чим подана відповідачем заява про застосування строків позовної давності залишена без задоволення.

Що стосується заявлених позивачем вимог в частині стягнення пені в сумі 1 206 988,91 грн., суд зазначає наступне.

Так, згідно зі ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Одним із різновидів господарських санкцій, які застосовуються до правопорушника у сфері господарювання, є штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойки, штрафу, пені), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ст. 230 Господарського кодексу України).

Поняттям «штраф» та «пеня» дано визначення ч. ч. 2, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України.

Відповідно до зазначеної норми, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Приписи даної статті також кореспондуються з положеннями ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

Згідно з п. 5.5. Договору у випадку несвоєчасного внесення орендної плати Орендар сплачує Орендодавцю пеню у розмірі 0,5% суми простроченого платежу за кожну добу, але не більше подвійної облікової ставки НБУ.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане, проте законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Вищенаведений шестимісячний строк не є строком позовної давності, оскільки в нормі йдеться саме про припинення нарахування штрафних санкцій, за стягненням яких особа має право звернутися в межах річного строку позовної давності, встановленого пунктом 1 частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені в сумі 1 206 988, 91 грн., суд вважає його арифметично вірним та таким, що відповідає положенням чинного законодавства.

При цьому, судом враховано, що згідно з Висновком експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз №979/17-45 від 30.08.2017 розмір пені в сумі 1 206 988,91 грн. є документально підтвердженим.

Водночас, під час розгляду справи відповідачем було подано заяву про застосування строків позовної давності щодо заявлених позивачем вимог в частині стягнення пені.

Розглянувши означену заяву, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (статті 257 Цивільного кодексу України).

Згідно із ст. 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог, про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного (п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів»).

Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 06.11.2013 у справі № 6-116цс13, від 03.09.2014 у справі № 6-100цс14).

Враховуючи те, що нарахування пені здійснюється за кожен день прострочення виконання зобов'язання, відповідно позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню, за яким нараховується пеня, окремо; беручи до уваги визначений законодавством строк спеціальної позовної давності до вимог про стягнення пені тривалістю в один рік, а також те, що з позовною вимогою про стягнення пені до суду позивач звернувся 05.09.2016 (заява про зміну предмета позову та збільшення розміру позовних вимог № НЮ-14/1152 від 02.09.2016), суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення пені підлягають частковому задоволенню в сумі 1 143 095, 69 грн.

Що стосується заявленого відповідачем клопотання про зменшення розміру пені на підставі ст. 551 Цивільного кодексу України, ст. 233 Господарського кодексу України, ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, суд зазначає наступне.

Так, частиною 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

При цьому, вказана процесуальна норма застосовується виключно у сукупності з нормами права матеріального, які передбачають можливість зменшення розміру пені, а саме частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України і статтею 233 Господарського кодексу України.

Згідно зі статтею 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Аналогічні положення закріплені також у частині 3 статті 551 Цивільного кодексу України, згідно з якою розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Правовий аналіз названих статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду. При цьому, визначальним фактором при зменшенні розміру належної до сплати неустойки є винятковість випадку.

Зменшення розміру заявленої до стягнення пені є правом суду; оцінивши надані сторонами докази та обставини справи в їх сукупності, суд на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення розміру цих санкцій.

Як зазначено в п. 3.17.4. постанови Пленум Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (п. 3 ст. 83 ГПК України), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Обґрунтовуючи наявність підстав для зменшення розміру неустойки, відповідач посилався на те, що позовні вимоги стосуються стягнення суми боргу за оренду цистерн та пені, що не спричинило збитків позивачу, оскільки за умовами укладеного між сторонами Договору цистерни надавались відповідачу в оренду з неробочого парку (довготривалого запасу), на відновлення яких відповідачем було витрачено більше 27 000 000,00 грн., які не були відшкодовані позивачем.

Також, відповідач посилається на те, що ним були вжиті заходи на врегулювання питання щодо виконання зобов'язання листом № 46/07 від 07.07.2014, який було направлено позивачу з аргументацією скрутного економічного становища та проханням прийняти з оренди 25 цистерн, на який було отримано формальну відповідь від 14.07.2014 № Н31-01/636 про те, що Договором дострокова передача цистерн з оренди не передбачена.

При цьому, відповідач зазначає, що навіть за рівних умов позивач, окрім плати за оренду, отримав відновлені (відремонтовані) цистерни, які попередньо надавалися ним з неробочого парку. Тобто, замість повністю несправних та непридатних для експлуатації при перевезеннях вантажів, цистерни які знаходяться в експлуатації та приносять прибуток на даний час. Натомість, затрати на відновлення вагонів були понесені відповідачем в сумі 27 000 000, 00 грн.

Позивач, у свою чергу, в письмових поясненнях № НЮ-14/1972 від 25.10.2017 заперечив проти задоволення поданого відповідачем клопотання про зменшення розміру пені зазначивши, що обставини прострочення оплати орендної плати відповідачем не мають ознак винятковості, носять системний та тривалий характер; відповідач не вживав заходів з виконання зобов'язання а поважні причини несвоєчасного виконання зобов'язання з внесення орендної плати відповідачем відсутні.

Також, позивач зазначає, що за період з жовтня 2015 року по теперішній час відбулась значна девальвація грошової одиниці України, а також інфляційні процеси, внаслідок чого через несвоєчасну оплату відповідачем заборгованості у позивача зменшилась купівельна спроможність на 25,3%, що є його збитками.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази судом встановлено, що жодних належних доказів на підтвердження вказаних у клопотанні про зменшення розміру пені доводів, відповідачем всупереч статті 33 Господарського процесуального кодексу України надано не було.

Врахувавши надані сторонами докази, а також те, що відповідачем не було доведено винятковості випадку та приймаючи до уваги, що зменшення пені є правом господарського суду, суд дійшов висновку про те, що підстави для застосування в даному випадку норм ст. 551 Цивільного кодексу України, ст. 233 Господарського кодексу України та п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України відсутні, у зв'язку з чим суд залишає подане відповідачем клопотання про зменшення пені без задоволення.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно зі ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

У відповідності до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, як і не надано належним доказів на підтвердження відсутності боргу перед позивачем, у зв'язку з чим, на підставі встановлених під час розгляду справи обставин суд вважає заявлені позивачем вимоги частково обґрунтованими та такими, що ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

Доводи відповідача в частині того, що ним було витрачено на капітальний ремонт більше 27 000 000,00 грн., які позивачем відшкодовані не були, суд вважає безпідставними та до уваги не приймає, оскільки умовами укладеного між сторонами Договору не передбачено обов'язок позивача відшкодовувати витрати відповідача на здійснення капітального ремонту, а пунктом 10.3. Договору в редакції Додаткової угоди № 4 до нього сторони визначили, що порядок проведення поточного ремонту та розрахунків встановлюється окремими Договорами між Орендатором та кожною із залізниць України. При цьому, відповідно до п. 2.12. Договору у разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря кошти орендаря, витрачені на здійснення поліпшення вагонів (в тому числі на проведення ремонтів вагонів як до передачі їх в оренду так і після передачі), які неможливо відокремити від майна без заподіяння йому шкоди, не підлягають компенсації Орендодавцем.

Всі інші доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву та додаткових письмових поясненнях судом до уваги не приймаються, оскільки вони не нівелюють визначений умовами Договору обов'язок відповідача здійснити орендну плату за користування вагонами.

Згідно з п. 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено часткову обґрунтованість заявлених позовних вимог, вони підлягають задоволенню частково з урахуванням наведеного.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору та витрати за проведення судової експертизи покладаються на відповідача пропорційно задоволеній частині позову.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Трансдон» (03150, місто Київ, вулиця Загородня, будинок 15; ) на користь Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, місто Київ, вулиця Тверська, будинок 5; ) в особі Регіональної філії «Одеська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (65012, місто Одеса, вулиця Пантелеймонівська, будинок 19) 3 598 746 (три мільйони п'ятсот дев'яносто вісім тисяч сімсот сорок шість) грн. 52 коп. основного боргу, 1 143 095 (один мільйон сто сорок три тисячі дев'яносто п'ять) грн. 69 коп. пені, 39 399 (тридцять дев'ять тисяч триста дев'яносто дев'ять) грн. 12 коп. витрат за проведення судової експертизи та 71 127 (сімдесят одну тисячу сто двадцять сім) грн. 63 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 20.11.2017.

Суддя М.Є. Літвінова