номер провадження справи 18/21/17-5/109/17
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.11.2017 Справа № 17/5009/5413/11

за позовом: заступника прокурора прокуратури Запорізької області (69057, м. Запоріжжя, вулиця Матросова, 29а) в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції в спірних правовідносинах - позивач - Фонд державного майна України (01601, м. Київ, вул. Генерала Алмазова (Кутузова), 18/9)

до відповідача-1: виконавчого комітету Запорізької міської ради (69105, м. Запоріжжя, проспект Соборний, 206)

до відповідача-2: приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" (01033, м. Київ, вул. Шота Руставелі, будинок 39/41)

до відповідача-3: приватного акціонерного товариства "Приазовкурорт" (71100, Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Котляревського, 12/24)

третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-3: ОСОБА_1 (69096, АДРЕСА_1)

третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-3: ОСОБА_2 (69096, АДРЕСА_2)

третя особа-3, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-3: ОСОБА_3 (69096, АДРЕСА_3)

третя особа-4, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-3: ОСОБА_4 (69096, АДРЕСА_18

третя особа-5, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-3: ОСОБА_5 (69096, АДРЕСА_2)

третя особа-6, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-3: ОСОБА_6 (69121, АДРЕСА_4)

третя особа-7, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-3: ОСОБА_7

третя особа-8, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-3: ОСОБА_8 (69096, АДРЕСА_5)

третя особа-9, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-3: ОСОБА_9 (69096, АДРЕСА_12

третя особа-10, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-3: ОСОБА_10 (69096, АДРЕСА_13

третя особа-11, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-3: ОСОБА_11 (69037, АДРЕСА_7)

третя особа-12, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-3: ОСОБА_12 (69096, АДРЕСА_14

третя особа-13, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-3: ОСОБА_13 (69096, АДРЕСА_8)

третя особа-14, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-3: ОСОБА_14 (69096, АДРЕСА_9)

третя особа-15, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-3: ОСОБА_15 (69096, АДРЕСА_10)

третя особа-16, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-3: ОСОБА_16 (69096, АДРЕСА_15

третя особа-17, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-3: ОСОБА_17 (69096, АДРЕСА_11)

третя особа-18, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-3: ОСОБА_18 (70411, АДРЕСА_16

про визнання недійсним та скасування рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради, визнання права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння

Колегія суддів господарського суду Запорізької області у складі:

Головуючий суддя: Проскуряков К.В.,

судді Колодій Н.А., Смірнов О.Г.

Представники сторін:

за участю прокурора: Тронь Г.М., посвідчення № 035881, видане 05.10.2015;

від позивача: Літвінова В.Ю., довіреність № 98 від 08.02.2017;

від відповідача-1: Панаріна А.О., довіреність № 01/02-17/01398 від 26.05.2017;

від відповідача-2: Бондаренко С.А., довіреність № 30-05/01 від 30.05.2017;

від відповідача-3: ОСОБА_22, довіреність № 38/2 від 06.06.2017;

від 3-ї особи-1: ОСОБА_1, НОМЕР_1, виданий 14.07.1998;

від 3-ї особи-2: ОСОБА_23, договір № 10М від 23.05.2017;

від 3-ї особи-3: ОСОБА_23, договір № 10М від 23.05.2017;

від 3-ї особи-4: ОСОБА_23, договір № 10М від 23.05.2017;

від 3-ї особи-5: не з'явився;

від 3-ї особи-6: не з'явився;

від 3-ї особи-7: ОСОБА_23, довіреність № 10М від 23.05.17;

від 3-ї особи-8: ОСОБА_23, договір № 10М від 23.05.2017;

від 3-ї особи-9: ОСОБА_23, договір № 10М від 23.05.2017;

від 3-ї особи-10: ОСОБА_23, довіреність № 10М від 23.05.17;

від 3-ї особи-11: ОСОБА_24, довіреність № 966 від 10.07.2017; ОСОБА_25, довіреність № 1364 від 31.07.2017;

від 3-ї особи-12: ОСОБА_12, НОМЕР_2, виданий 09.12.1999; ОСОБА_23, договір № 10М від 23.05.2017;

від 3-ї особи-13: ОСОБА_23, договір № 10М від 23.05.2017;

від 3-ї особи-14: не з'явився;

від 3-ї особи-15: ОСОБА_15, НОМЕР_3, виданий 03.04.2001; ОСОБА_23, договір № 10М від 23.05.2017;

від 3-ї особи-16: ОСОБА_16, НОМЕР_4, виданий 29.08.2002; ОСОБА_23, договір № 10М від 23.05.2017;

від 3-ї особи-17: ОСОБА_17, НОМЕР_5, виданий 05.04.1996; ОСОБА_23, договір № 10М від 23.05.2017;

від 3-ї особи-18: не з'явився

ВСТАНОВИЛА:

Заявлено позовні вимоги про визнання недійсним та скасування рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради, визнання права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння

Постановою Вищого господарського суду України від 07.02.2017 р. скасовано рішення господарського суду Запорізької області від 21.11.2011 р. та постанову Донецького апеляційного господарського суду від 15.11.2016 р. у справі № 17/5009/5413/11, справу передано на новий розгляд до господарського суду Запорізької області.

На підставі ст. 2-1 ГПК України, відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 17.02.2017 р., справу передано на розгляд судді Носівець В.В.

Розпорядженням керівника апарату господарського суду Запорізької області № П-735/17 від 19.09.2017 р., враховуючи перебування на лікарняному головуючого судді у справі ОСОБА_26 з 18.09.2017 р., призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.09.2017 р., справу 17/5009/5413/11 передано на колегіальний розгляд у складі трьох суддів господарського суду Запорізької області: головуючий суддя - Проскуряков К.В., судді Колодій Н.А., Смірнов О.Г.

Ухвалою суду від 19.09.2017 р. справу прийнято до колегіального розгляду, судове засідання призначене на 24.10.2017 р. У судовому засіданні 24.10.2017 р. судом оголошено перерву до 20.11.2017 р. В судовому засіданні 20.11.2017 р. судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розгляд справи здійснювався із застосуванням технічних засобів фіксації судового процесу за допомогою ПАК «Оберіг».

Прокурор підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позові, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог від 27.09.2011 № 05/1-2446-11 (а.с. 79-81 т. 4) (яка прийнята судом при первісному розгляді даної справи) та письмових пояснень від 01.08.2017 р. за вих. №05/2-2446-11. В обґрунтування вимог вказував, що рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради № 238/5 від 29.07.2003 р. «Про оформлення права власності на об'єкти нерухомості по АДРЕСА_17; вул. 40 років Жовтня, 1а; 48а; 50а; вул. Зеленій, 45а; 46а; 47; 48; 49; 49а за закритим акціонерним товариством «Приазовкурорт» вирішено оформити право власності на зазначені об'єкти нерухомості. Прокурор вважає, що рішення № 238/5 від 29.07.2003 р. виконавчого комітету Запорізької міської ради суперечить вимогам законодавства. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 23.04.1960 р. № 606 "Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров'я УРСР" усі діючі госпрозрахункові санаторії, будинки відпочинку та пансіонати Міністерства охорони здоров'я зобов'язано було передати до 1 травня 1960 р. Українській республіканській раді профспілок з метою подальшого поліпшення організації відпочинку і санаторно-курортного обслуговування трудящих і підвищення ролі профспілок. Згідно з п. 2 вказаної постанови від 23.04.1960 р. № 606 майно передавалось профспілковим органам у відання. Після розпаду СРСР правонаступником Української республіканської ради профспілок стала Рада Федерації професійних спілок України. Постановою Верховної Ради Української РСР від 29.11.1990 р. № 506 "Про захист суверенних прав власності Української РСР" введено мораторій на території республіки на будь-які зміни форм власності і власника державного майна до введення в дію Закону Української РСР про роздержавлення майна. Статтею 1 Закону України "Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України" встановлено, що майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об'єктів союзного підпорядкування, розташованих на території України, є державною власністю України. Пунктом 3 Постанови Верховної Ради України від 04.02.1994 р. № 3943-ХІІ "Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР" передбачено, що до законодавчого визначення правонаступників майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР Фонд державного майна України здійснює право розпорядження цим майном у процесі приватизації та повноваження орендодавця майнових комплексів підприємств та організацій (їх структурних підрозділів). Тому власником спірного майна на момент прийняття відповідачем-1 оспорюваного рішення № 238/5 від 29.07.2003 р. була держава в особі ФДМУ і лише ФДМУ був уповноважений здійснювати розпорядження спірними об'єктами нерухомості як державним майном. Оскільки при прийнятті спірного рішення порушено вимоги закону, це рішення має бути визнано судом недійсним. Про викладені порушення вимог законодавства при прийнятті оспорюваного рішення та видачі відовідачу-3 свідоцтва про право власності на зазначені об'єкти нерухомості прокуратура дізналася лише у серпні 2011 року в ході перевірки, проведеної за завданням та дорученням Генеральної прокуратури України щодо додержання вимог законодавства під час відчуження державного майна, що перебуває у віданні Федерації професійних спілок України. Таким чином, прокуратура з поважних причин не зверталася з даним позовом раніше. Позивач аналогічно не знав і не міг знати про порушення вимог закону і видачу свідоцтва ПАТ «Приазовкурорт» на право власності на державне майно.

Отже, суть позовних вимоги направлена на захист порушених прав держави, і відповідні забезпечує їх реальний захист, а позиція Верховного Суду України у справі № 3-553гс15 від 30.09.2015 р., на яку послався суд касаційної інстанції у даній справі, фактично обмежує державу в особі ФДМ України на судовий захист у спосіб та в порядку визначеному Конституцією України та Цивільним кодексом України. По-друге, Перелік, установ, організацій і підприємств, які станом на 24.08.1991 знаходилися у відання Федерації незалежних профспілок України, складений 1997 році, не може бути доказом, що ФДМ України мав можливість дізнатися про порушене право саме зі вказаної дати, оскільки перелік складено до рішення виконкому Запорізької міської ради. По-третє, положення про позовну даність до заявлених позовних вимоги про витребування майна у порядку ст. 388 ЦК України не застосовуються. Також, позовна давність не може поширюватися на вимоги про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження своїм майном (с. 391 ЦК України), оскільки в такому разі йдеться про так зване триваюче правопорушення. Правовідносини, пов'язані з вибуттям майна із державної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а порушення Закону під час такого вибуття суспільному інтересу не відповідають.

Прокурор просить задовольнити позовні вимоги, а саме:

- визнати недійсним та скасувати рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 29.07.03 № 238/5 "Про оформлення права власності на об'єкти нерухомості по АДРЕСА_17; вул. 40 років Жовтня, 1а; 48а; 50а; вул. Зеленій, 45а; 46а; 47; 48; 49; 49а за закритим акціонерним товариством "Приазовкурорт" згідно із додатком до рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 29.07.2003 № 238/5 за адресами: м. Запоріжжя, АДРЕСА_17 (житловий будинок № 8 літера З інвентарний № 1-0016 загальною площею 142,6 м2; житловий будинок № 7 літера И інвентарний № 1-0011 загальною площею 175,1 м2; житловий будинок № 6 літера К інвентарний № 1-0018 загальною площею 50,7 м2); м. Запоріжжя, вул. 40 років Жовтня, 1а, (медпункт літери А, А1 інвентарний № 1-1611 загальною площею 25,7 м2); м. Запоріжжя, вул. 40 років Жовтня, 48а (гараж-бокс № 1 літера А інвентарний № 1-0025 загальною площею 245,1 м2); м. Запоріжжя, вул. 40 років Жовтня, 50а (гараж-бокс № 2 літера А інвентарний № 1-0038 загальною площею 155,6 м2); вул. Зелена, 45а (житловий будинок літера А інвентарний № 1-0022 загальною площею 106,2 м2); м. Запоріжжя, вул. Зелена, 46а (житловий будинок літера А інвентарний № 1-009 площею 120,7 м2 ; житлова прибудова сарай А1 та сарай літера Б); м. Запоріжжя, вул. Зелена, 47 (житловий будинок А, А1 інвентарний № 1-0017 загальною площею 64,3 м2); м. Запоріжжя, вул. Зелена, 48 (матеріальний склад літера А інвентарний № 1-0026 загальною площею 1075,6 м2; прохідна літера З інвентарний № 1-0026 загальною площею 12,4 м2; гараж-бокс № 14 літера Е інвентарний № 1-0027 загальною площею 218,5 м2; гараж-бокс № 3 літера Ж інвентарний № 1-0023, площею 153,6 м2); м. Запоріжжя, вул. Зелена, 49 (житловий будинок літера А інвентарний № 1-0013; житловий будинок літера А1, інвентарний № 1-0013, загальною площею 173,7 м2; літера А2 інвентарний № 1-0013); м.Запоріжжя, вул. Зелена, 49а (23/50 частини житлового будинку літера АА загальною площею 126,4 м2;

- визнати право власності за державою України в особі Фонду державного майна України на об'єкти нерухомого майна приватного акціонерного товариства "Приазовкурорт" за адресами: м. Запоріжжя, вул. 40 років Жовтня, 1а, (медпункт літери А, А1 інвентарний № 1-1611 загальною площею 25,7 м2); м. Запоріжжя, вул. 40 років Жовтня, 48а (гараж-бокс № 1 літера А інвентарний № 1-0025 загальною площею 245,1 м2); м. Запоріжжя, вул. 40 років Жовтня, 50а (гараж-бокс № 2 літера А інвентарний № 1-0038 загальною площею 155,6 м2);

- витребувати із чужого незаконного володіння приватного акціонерного товариства "Приазовкурорт" об'єкти нерухомості за адресами: м. Запоріжжя, вул. 40 років Жовтня, 1а, (медпункт літери А, А1 інвентарний № 1-1611 загальною площею 25,7 м2); м. Запоріжжя, вул. 40 років Жовтня, 48а (гараж-бокс № 1 літера А інвентарний № 1-0025 загальною площею 245,1 м2); м. Запоріжжя, вул. 40 років Жовтня, 50а (гараж-бокс № 2 літера А інвентарний № 1-0038 загальною площею 155,6 м2) у власність держави в особі Фонду державного майна України.

Позивач підтримав заявлені прокурором вимоги та пояснення від 16.03.2017 р. за вих. №10-25-4980, від 19.06.2017 р. № 10-25-11891, від 19.09.2017 р. за вих. №10-25-17888, зазначивши, що згідно з Указом Президії Верховної Ради України "Про передачу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України, у власність держави" № 1452-ХІІ від 30.08.1991 р. та ст. 1 Закону України "Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України" від 10.09.1991 № 1540-ХІІ майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об'єктів союзного підпорядкування, розташованих на території України, є державною власністю України. Постановою Верховної Ради Української РСР від 29.11.1990 «Про захист суверенних прав власності Української РСР» № 506 введено мораторій на території республіки на будь-які зміни форми власності та власника державного майна до введення у дію Закону Української РСР про роздержавлення майна. Профспілки діяли за загальним статутом профспілок СРСПР та були загальносоюзною громадською організацією. Отже, спірні об'єкти були майновими комплексами громадської організації колишнього союзу РСР, розташованим на території України. Майно, в тому числі і спірне майно, яке передано у відання профспілок згідно з постановою Ради Міністрів УРСР №606 від 23.04.1960 р. є державною (загальнодержавною) власністю. Відповідно до п. 1 Тимчасового положення про Фонд державного майна України, затвердженого Постановою ВРУ від 07.07.1992 р. №2558, Фонд здійснює державну політику у сфері приватизації державного майна і виступає орендодавцем майнових комплексів, що є загальнодержавною власністю, тому розпорядження цим майном можливе за згодою Фонду. Отже, оскільки на даний час питання щодо суб'єктів права власності зазначеного майна на законодавчому рівні не врегульовано, то майно таких організацій (в тому числі і спірне майно) є державною (загальнодержавною) власністю, і тому неправомірне здійснення будь-яких дій щодо зміни власника цього майна. Відповідно до Постанови ВРУ від 24.08.1991 р. «Про проголошення незалежності України» рішення державних органів, органів громадських, політичних, кооперативних, інших організацій і підприємств, посадових осіб, а також договори та інші угоди, прийняті чи здійснені на основі законодавства СРСР щодо зміни власника і форм власності, а також створення акціонерних та спільних підприємств за участю органів влади та управління Союзу РСР, після прийняття вказаної постанови, без узгодження з відповідними органами, визначеними Кабінетом Міністрів України вважаються недійсними. За таких обставин позивач, вважає, що на момент створення ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» спірне майно перебувало у державній власності, а тому могло бути відчужене виключно за згодою власника. Отже, ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» не будучи власником майна, не мало права без згоди Фонду державного майна України передавати у власність це майно ЗАТ «Приазовкурорт» як внесок до статутного капіталу. Постановою Верховної Ради України від 10.04.1992 р. № 2268-ХІІ "Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташовані на території України" майно та фінансові ресурси розташованих на території України підприємств, установ та об'єктів, що перебували у віданні центральних органів цих організацій, до визначення правонаступників загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР вирішено тимчасово передати Фонду державного майна України. Крім того, Постановою Верховної Ради України від 04.02.1994 р. № 3943-ХІІ "Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР" встановлено, що тимчасово, до законодавчого визначення суб'єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованих на території України, зазначене майно є загальнодержавною власністю. При дослідженні Вищим господарським судом України у справі № 17/108-11/24 складеного ФДМ України Переліку лікувально-оздоровчих організацій, установ і підприємством, які станом на 24.08.1991 р. знаходилися у віданні Федерації незалежних профспілок України, суд прийшов до висновку, про наявність рішення виконавчого комітету Циблівської сільської ради від 25.07.2001 р. № 51/1, у 1996 році Фонд державного майна України не міг знати, з огляду на те, що оскаржуване позивачем рішення прийнято пізніше ніж отримано Перелік. Таким чином ФДМ України не міг знати про наявність рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 29.07.2003 р. № 238/5 «Про оформлення права власності на об'єкти нерухомості по АДРЕСА_17; вул. 40 років Жовтня, 1а; 48а; 50а; вул. Зеленій, 45а; 46а; 47; 48; 49; 49а за закритим акціонерним товариством «Приазовкурорт». Позивач просив задовольнити позовні вимоги.

Відповідач-1 - виконавчий комітет Запорізької міської ради - заявлені позовні вимоги не визнав. У заперечення на позов (а.с. 8-9 т. 9) зазначив, що на час винесення виконавчим комітетом Запорізької міської ради оспорюваного рішення визначений законом обсяг повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад в галузі житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, громадського харчування, транспорту і зв'язку передбачав здійснення заходів, спрямованих на оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна за фізичними чи юридичними особами за наявності встановленого діючим законодавством переліку право встановлювальних документів. Тобто рішення виконавчим комітетом Запорізької міської ради прийнято в межах його компетенції. Щодо інших позовних вимоги відповідач-1 поклався на розсуд суду. Щодо строку позовної давності, вважає, що на даний позов поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, так як позивачем по суті є держава в особі її органів як суб'єкт владних повноважень.

Відповідач-2 - Приватне акціонерного товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» - заявлені позовні вимоги не визнав. У відзиві на позов (а.с. 10 - 12 т. 9) зазначив, що у зв'язку з тим, що позивач пов'язує порушення свого права з 1992 р., а саме у зв'язку з передачею майна Федерацією незалежних профспілок України у власність АТ ЛОЗ профспілок України «Укрпрофоздоровниця» за актом прийому-передачі від 24.09.1992 р., відповідач-2 надано докази, які вказують на те, що позивач був обізнаний про належність спірного майна відповідачу, починаючи з 1996 року та мав право й можливість звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Всупереч своєму обов'язку з управління державним майном, станом на час подання прокурором позову ФДМ України не вжив заходів, спрямованих на повернення спірного майна державі. Відповідач-2 просить застосувати сплив строку позовної давності і відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відповідач-3 - ПрАТ «Приазовкурорт» - заявлені позовні вимоги не визнав, заявив про застосування наслідків пропуску позовної давності. У додатковому відзиві від 11.07.2017 р. за вих. №63 на позовну заяву вказав, що спірне рішення «Про оформлення права власності на об'єкти нерухомості по АДРЕСА_17; вул. 40 років Жовтня, 1а; 48а; 50а; вул. Зеленій, 45а; 46а; 47; 48; 49; 49а за закритим акціонерним товариством «Приазовкурорт» прийняте на підставі «Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно», затвердженого наказом Мінюсту України від 07.02.2002 р. № 7/5 та на підставі наданих документів про створення Закритого акціонерного товариства «Приазовкурорт» та про передачу майна у власність відповідачу-3 одним з його засновників - Закритим акціонерним товариством "Укрпрофоздоровниця". Цим рішенням ОП «ЗМБТІ» було зобов'язане оформити та видати свідоцтва на право власності на спірне нерухоме майно. Спірне нерухоме майно отримане відповідачем-2 в процесі створення в якості наповнення статутного фонду від засновника - ЗАТ "Укрпрофоздоровниця". Також, відповідач-3 зазначав, що рішенням від 20.01.1997 р. та постановою від 17.06.1997 р. Вищого арбітражного суду України встановлено, що Федерація незалежних профспілок правомірно володіла, користувалась та розпоряджалась майном шляхом передачі до статутного фонду (у власність) закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця". Відповідач-3 вважає, що з тих доказів, що приведені позивачем в обґрунтування своїх вимог, неможливо встановити відомості про факти, що входять в предмет доказування. Оскільки вимоги прокурора є похідними від вимог органу, який мав відповідні повноваження щодо спірного майна, то й перебіг позовної давності мав розпочатися з моменту, коли про порушення прав та інтересів держави дізнався саме відповідний орган, а не прокурор. В матеріалах справи відсутні будь-які докази права власності позивача на майно, стосовно якого виник спір. Оспорюване рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради № 238/5 від 29.07.2013 не є рішенням про визнання чи підтвердження за ПрАТ «Приазовкурорт» права власності на об'єкти нерухомості. Тому це рішення, направлене на облік та реєстрацію, відносилося до компетенції виконавчого комітету Запорізької міської ради та відповідало діючого на той час законодавству. На підставі зазначеного рішення оформлені Свідоцтва про право власності на майно за ПрАТ «Приазовкурорт» та право власності зареєстровано в державному реєстрі прав власності не нерухоме майно. Після чого це рішення вичерпало свою дію і його скасування не може забезпечити реальний захист права власності. Такий спосіб захисту як скасування рішення може бути ефективним лише у випадку, коли рішення прийнято, але ще не виконано. Також відповідач-3 зазначив, що рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради № 238/5 від 29.07.2003 оскаржується прокурором в повному обсязі 9по 18 об'єктам), тоді як вимоги про визнання права власності та витребування майно із чужого незаконного володіння заявлені стосовно частини майна, про яке йдеться в оспорюваному рішення (тільки 3 об'єкти). Обраний прокурором спосіб захисту в частині визнання недійсним та скасування рішення виконавчого комітету про оформлення права власності в повному обсязі не забезпечує реальний захист прав у поєднанні з іншими позовними вимогами, а тому повинен розглядатися судом. Відповідач-3 просить відмовити в задоволенні позову.

Третя особа-1 - ОСОБА_1 - надав письмові пояснення від 01.06.2017 р. по суті спору та клопотання про застосування строків позовної давності, в яких зазначив, що ще в 2008 році власники будинків, що є предметом спору, зверталися до прокуратури Запорізької області з проханням усунути порушення закону при відводі земельних ділянок, на яких розташоване спірне майно. Листом від 11.08.2008 р. № 07/1-р звернення направлено до прокуратури Ленінського району м. Запоріжжя. Таким чином, ще в 2008 році позивач міг дізнатись про те, що спірне майно перейшло у власність фізичних осіб. Крім того, частина об'єктів нерухомості перебуває у власності фізичних осіб. Просить суд в задоволенні позову відмовити.

Від третьої особи-2, третьої особи-3, третьої особи-4, третьої особи-5, третьої особи-7, третьої особи-8, третьої особи-9, третьої особи-10, третьої особи-12, третьої особи-13, третьої особи-14, третьої особи-15, третьої особи-16, третьої особи-17, 10.07.2017 до суду надійшов відзив, за яким вони просили застосувати наслідки пропуску строку позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог. У відзиві на позов представник перелічених третіх осіб зазначив, що прокурором та позивачем не доведено обставин, на які останні посилаються, як на підставу своїх вимог, а саме: відсутні докази того, що позивач здійснює право розпорядження спірним майном, як таким, що перебуває в процесі приватизації, або здійснює повноваження орендодавця згідно вимог постанови Верховної Ради України від 10.04.1992 р.; спірне майно перебувало у віданні ВЦРПС та підпадало під дію постанови Верховної Ради України від 10.04.1992 р.

Третя особа-11 - ОСОБА_11 - проти позову заперечив. В поясненнях, поданих суду 01.08.2017, зазначено, що позов у даній справі поданий прокурором з порушенням строків позовної давності. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог та застосувати строк позовної давності.

Представники третьої особи - 6, 18, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-3: ОСОБА_6 та ОСОБА_18 у судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили. Клопотань про розгляд справи без участі уповноважених представників або про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило.

В матеріалах справи містяться клопотання від 01.06.2017 р. про заміну третіх осіб на підставі ст. 25 ГПК УКраїни, а саме ОСОБА_28 на ОСОБА_29, оскільки на підставі договору дарування частини житлового будинку від 21.12.2012 р. право власності на об'єкт нерухомості по АДРЕСА_17 перейшло до ОСОБА_29; ОСОБА_7 на ОСОБА_30, у зв'язку зі смертю ОСОБА_7 право власності на підставі спадщини перейшло до ОСОБА_30; ОСОБА_14 на ОСОБА_31, у зв'язку зі смертю ОСОБА_14 право власності на об'єкт на підставі спадщини перейшло до ОСОБА_31

В задоволенні вказаних клопотань колегією суддів відмовлено, оскільки заявниками не надано суду доказів переходу права власності.

Розглянувши та дослідивши матеріали справи, заслухавши прокурора, представників позивача, відповідачів - 1, 2, 3, представників третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - 3, колегія суддів

ВСТАНОВИЛА:

Статтею 87 Цивільного кодексу Української Радянської Соціалістичної Республіки (в редакції 1963 року) встановлено, що соціалістичною власністю є: державна (загальнодержавна) власність; колгоспно-кооперативна власність; власність профспілкових та інших громадських організацій.

Згідно із ст. 97 ЦК Української РСР, профспілкові та ін. громадські організації володіють, користуються і розпоряджаються майном, що належить їм на праві власності, відповідно до їх статутів (положень) (ч. 1). Право розпорядження майном, що є власністю профспілкових та інших громадських організацій, належить виключно профспілковим та іншим громадським організаціям (ч. 2).

18.11.1990 р. Президією Ради Загальної Конфедерації професійних союзів СССР прийнята Постанова № 2-1а "Про затвердження Договору про закріплення прав по володінню, користуванню та розпорядженню профспілковим майном", якою з метою забезпечення виконання статутних завдань було затверджено Договір про закріплення прав по володінню, користуванню та розпорядженню профспілковим майном. Вказаним договором у власність Федерації незалежних профспілок було передано майно згідно додатку.

Після розпаду СРСР правонаступником Української республіканської Ради профспілок стала Рада Федерації незалежних профспілок України, правонаступником якої, в свою чергу, є Федерація професійних спілок України.

Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної ради м. Києва від 23.12.1991 р. № 1971 було зареєстровано ЗАТ "Укрпрофоздоровниця", яке створено на основі майна юридичних осіб - Федерації професійних спілок України (правонаступник Ради Федерації незалежних профспілок України) та Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (правонаступник Фонду соціального страхування України).

В подальшому у зв'язку необхідністю приведення діяльності ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" у відповідність із Законом України "Про акціонерні товариства" відповідачем 2 змінено своє найменування на приватне акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця".

Рішенням загальних зборів ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" від 20.06.2002 р. № 2/6, яке оформлене протоколом № 2, ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" вирішено виступити співзасновником ЗАТ "Приазовкурорт", реорганізувавши шляхом виділення Приазовське Дочірнє підприємство ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця".

Згідно з п. 1.1. Статуту ПрАТ "Приазовкурорт", затвердженого протоколом загальних зборів акціонерів ЗАТ "Приазовкурорт" від 18.03.2011 р., ЗАТ "Приазовкурорт" створено відповідно до установчого договору про створення та діяльність ЗАТ "Приазовкурорт" від 31.10.2002 р. шляхом перетворення Приазовського Дочірнього підприємства ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" у вищенаведене акціонерне товариство. ЗАТ "Приазовкурорт" змінено своє найменування на ПрАТ "Приазовкурорт". ПрАТ "Приазовкурорт" є повним правонаступником Приазовського Дочірнього підприємства ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця".

Відповідно до акту приймання-передачі майна від 30.10.2002 р., ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" передано у власність, як внесок до Статутного фонду, майно згідно з додатками до акту приймання-передачі майнового комплексу Приазовського дочірнього підприємства, яке розташоване в м. Бердянськ, Запорізької області, вартістю 43 485 200 грн.

29.07.2003 р. виконавчим комітетом Запорізької міської ради прийнято рішення № 238/5 "Про оформлення права власності на об'єкти нерухомості по АДРЕСА_17; вул. 40 років Жовтня, 1а, 48а, 50а; вул. Зеленій, 45а, 46а, 47, 48, 49, 49а за ЗАТ "Приазовкурорт". Зазначеним рішенням виконавчий комітет Запорізької міської ради вирішив: оформити право власності на об'єкти нерухомості по АДРЕСА_17; вул. 40 років Жовтня, 1а; 48а; 50а; вул. Зеленій, 45а; 46а; 47; 48; 49; 49а за ЗАТ "Приазовкурорт" згідно з додатком. ЗАТ "Приазовкурорт" доручено в місячний термін провести реєстрацію прав власності на об'єкти нерухомості по АДРЕСА_17; вул. 40 років Жовтня, 1а; 48а; 50а; вул. Зеленій, 45а; 46а; 47; 48; 49; 49а в орендному підприємстві "Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації" згідно з додатком. ОП "ЗМБТІ" доручено оформити та видати свідоцтва про права власності на об'єкти нерухомості по АДРЕСА_17; вул. 40 років Жовтня, 1а; 48а; 50а; вул. Зеленій, 45а; 46а; 47; 48; 49; 49а за ЗАТ "Приазовкурорт" та погасити реєстрацію за ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" згідно з додатком.

На підставі рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 29.07.2003 р. № 238/5, видані свідоцтва про права власності ЗАТ "Приазовкурорт" на об'єкти нерухомості по АДРЕСА_17; вул. 40 років Жовтня, 1а; 48а; 50а; вул. Зеленій, 45а; 46а; 47; 48; 49; 49а.

Відповідно до постанови Ради Міністрів Української РСР від 23.04.1960 р. № 606 "Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров'я УРСР" (далі - постанова № 606) усі діючі госпрозрахункові санаторії (згідно з додатком до постанови № 606), будинки відпочинку та пансіонати Міністерство охорони здоров'я зобов'язане було передати у строк до 1 травня 1960 року Українській республіканській раді профспілок із метою подальшого поліпшення організації відпочинку і санаторно-курортного обслуговування трудящих і підвищення ролі профспілок. Згідно з пунктом 2 постанови № 606 майно передавалося профспілковим організаціям у відання. Відповідно до пункту 6 названої постанови будівництво нових санаторіїв, будинків відпочинку та інших санаторно-курортних будівель і споруд, а також їх впорядкування, реконструкція і ремонт здійснюються будівельними організаціями раднаргоспів, виконкомів місцевих Рад народних депутатів трудящих, міністерств, відомств і санаторно-курортних управлінь.

Згідно з Указом Президії Верховної Ради України від 30.08.1991 р. № 1452-XII "Про передачу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України, у власність держави" та Законом України від 10.09.1991 р. №1540-XII "Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України" майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об'єктів союзного підпорядкування, розташовані на території України, є державною власністю України.

Постановою Верховної Ради Української РСР від 29.11.1990 р. "Про захист суверенних прав власності Української РСР" № 506 введено мораторій на території республіки на будь-які зміни форми власності та власника державного майна до введення у дію Закону Української РСР про роздержавлення майна.

Передача майнових комплексів у відання Української республіканської Ради профспілок, правонаступником якої після розпаду Союзу РСР стала Рада Федерації незалежних профспілок України, а у подальшому - Федерація професійних спілок України, жодним чином не мала наслідком зміну форми власності переданого майна, яке так і залишилося державним.

Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної Ради народних депутатів міста Києва від 23.12.1991 р. № 971 зареєстровано ЗАТ "УКРПРОФОЗДОРОВНИЦЯ" як підприємство, що є правонаступником Української республіканської ради по управлінню курортами профспілок, оздоровниць і господарств, об'єднань санаторно-курортних закладів профспілок України і створене на майні засновників Федерації професійних спілок України та Фонду соціального страхування України з тимчасової втрати працездатності. При цьому частка майна Федерації професійних спілок України, переданого до статутного фонду ЗАТ "УКРПРОФОЗДОРОВНИЦЯ" становить 92,92 % розміру статутного фонду.

Водночас профспілки діяли за загальним статутом профспілок СРСР та були загальносоюзною громадською організацією.

Отже, спірні об'єкти були майновими комплексами громадської організації колишнього Союзу РСР, розташованим на території України.

За таких обставин, на момент створення ЗАТ "УКРПРОФОЗДОРОВНИЦЯ" спірне майно перебувало у державній власності, а тому могло бути відчужене виключно за згодою власника.

Постановою Верховної Ради України від 10.04.1992 р. "Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташовані на території України" передбачено, що майно та фінансові ресурси розташованих на території України підприємств, установ та об'єктів, що перебували у віданні центральних органів цих організацій, до визначення правонаступників загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР передані тимчасово Фонду державного майна України.

Щодо майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР у зв'язку із законодавчою невизначеністю правонаступників такого майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР та з метою його збереження в інтересах громадян України Верховна Рада України Постановою від 04.02.1994 р. № 3943-XII встановила, що тимчасово, до законодавчого визначення суб'єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, зазначене майно є загальнодержавною власністю.

Відповідно до Тимчасового положення про Фонд державного майна України та Закону України "Про Фонд державного майна України", з прийняттям якого наведене положення втратило чинність, Фонд державного майна України є державним органом, який здійснює державну політику в сфері приватизації державного майна.

Отже, з урахуванням того, що спірне майно розташоване на території України та перебувало у віданні загальносоюзної громадської організації, а на момент створення ЗАТ "УКРПРОФОЗДОРОВНИЦЯ" - у державній власності, то таке майно не могло бути відчужене без згоди його власника - держави в особі ФДМУ.

Водночас, спірне майно було передано ПАТ "Приазовкурорт" у складі цілісного майнового комплексу без згоди держави в особі ФДМУ. Проте, станом на час прийняття виконавчим комітетом Запорізької міської ради рішення від 29.07.2003 р. № 238/5 "Про оформлення права власності на об'єкти нерухомості по АДРЕСА_17; вул. 40 років Жовтня, 1а; 48а; 50а; вул. Зеленій, 45а; 46а; 47; 48; 49; 49а за закритим акціонерним товариством "Приазовкурорт" лише ФДМУ був уповноважений розпоряджатися спірним майном.

Таким чином, об'єкти нерухомості, про оформлення права власності на які йдеться в оспорюваному рішенні Комітету були відчужені ЗАТ "УКРПРОФОЗДОРОВНИЦЯ", шляхом внесення до статутного фонду ЗАТ "Приазовкурорт". В свою чергу, раніше це майно було внесено до статутного фонду ЗАТ "УКРПРОФОЗДОРОВНИЦЯ" Федерацією профспілок України, як засновником.»

В обґрунтування заявлених позовних вимог прокурор в інтересах держави в особі ФДМУ, посилається на те, що спірне майно є державним, а тому могло бути відчужене лише за згодою ФДМУ, просить визнати недійсним та скасувати рішення Комітету від 29.07.2003 р. № 238/5, визнати право власності за державою України в особі ФДМУ на відповідні об'єкти нерухомого майна (в частині спірних об'єктів нерухомого майна, які зареєстровані за ПАТ "Приазовкурорт") та витребувати із чужого незаконного володіння ПАТ "Приазовкурорт" об'єкти нерухомості.

Частиною першою статті 144 Конституції України встановлено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Відповідно до ст.24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Відповідно до частини десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються недійсними в судовому порядку.

Згідно з ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно з частиною першою статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Згідно з приписами статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Судом встановлено, що рішення Комітету оскаржується прокурором у повному обсязі, у той час як вимоги про визнання права власності та про витребування майна з чужого незаконного володіння стосуються лише частини майна, про яке йдеться в оспорюваному рішенні (згідно з переліком об'єктів нерухомості), яке залишилося зареєстрованим саме за ПАТ "Приазовкурорт".

Відповідно до п. 10 ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування», в редакції чинній на дату прийняття рішення, до відання делегованих повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить облік та реєстрація відповідно до закону об'єктів нерухомого майна незалежно від форм власності.

Згідно з п.6.1. Тимчасового положення «Про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 р. №7/5 (редакцію станом на 29.07.2003 р.) оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна провадиться органами місцевого самоврядування юридичним особам у разі внесення до статутного фонду об'єктів нерухомого майна їх засновниками.

Статтею 12 Закону України «Про господарські товариства» (редакція від 11.06.2003 р.) передбачено, що товариство є власником майна, переданого йому засновниками і учасниками у власність.

Згідно Рішення Зборів акціонерів ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» від 20.06.2002 р., установчим договором про створення і діяльність ЗАТ «Приазовкурорт» та його Статутом, затвердженим Установчими зборами акціонерів товариства від 31.10.2002 р. ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» передало у власність, як внесок до Статутного фонду ЗАТ «Приазовкурорт» майно згідно з додатками до акту приймання-передачі майна майнового комплексу Приазовського дочірнього підприємства, що належить на правах власності ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» у власність ЗАТ «Приазовкурорт».

Відповідно до додатку №6 до вказаного акту приймання-передачі, до складу цього майна увійшли житлові будинки по АДРЕСА_17; вул. 40 років Жовтня, 1а; 48а; 50а; вул. Зеленій, 45а; 46а; 47; 48; 49; 49а в орендному підприємстві "Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації" згідно з додатком.

Листом від 17.03.2003 р. за вих. №01/172 уповноважена особа ЗАТ «Приазовкурорт» звернулось до заступника міського голови м. Запоріжжя з проханням переоформити право власності на нерухоме майно передане Санаторію «Великий луг» за ЗАТ «Приазовкурорт». Також, до листа були надані необхідні документи для здійснення переоформлення права власності на нерухоме майно.

Отже, рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради №238/5 від 29.07.2003р. було прийнято згідно волі засновників ПрАТ «Приазовкурорт», одним з яких є ЗАТ «Укрпрофоздоровниця», якими було передано майно до статутного фонду створеного ними товариства.

На підставі зазначеного рішення ПрАТ «Приазовкурорт» оформлені Свідоцтва про право власності на майно, яке зареєстровано в державному реєстрі прав власності на нерухоме майно.

Суд зазначає, що вказане рішення виконавчого комітету не є рішенням про визнання чи підтвердження за ПрАТ «Приазовкурорт» права власності на об'єкти нерухомості, а направлено лише на облік та реєстрацію права власності на майно, хоча фактично приймаючи рішення, виконавчий комітет Запорізької міської ради вирішив питання щодо реєстрації права власності державного майна за ПрАТ «Приазовкурорт» без згоди Фонду державного майна України.

Таким чином, на час прийняття виконавчим комітетом Запорізької міської ради оспорюваного рішення, хоча й визначений законом обсяг повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад передбачав здійснення заходів, спрямованих на оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна за юридичними особами на підставі певного переліку правовстановлюючих документів, проте його було прийнято без згоди ФДМУ відносно спірного майна, яке не вибувало з державної власності.

Відповідачем - 3 - ПрАТ «Приазовкурорт» - заявлено клопотання про застосування строків позовної давності до даних правовідносин в три роки, що передбачено статтею 257 ЦК України. Отже, одним із доказів щодо пропуску терміну на оскарження спірного рішення прокурором є відомості про обізнаність прокуратури у справі №137/7 за позовом Фонду державного майна України до Федерації профспілок України, Фонду соцстраху України та АТ «Укрпрофоздоровиця» ще з 1997 р. Отже, ПрАТ «Приазовкурорт» є повноцінним і законним власником нерухомого майна, який на підставі ч. 1 ст. 319 ЦК України володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Представники Виконавчого комітету Запорізької міської ради та Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" підтримали клопотання ПрАТ «Приазовкурорт» щодо застосування строків позовної давності.

В матеріалах справи міститься клопотання від 19.09.2017 р. за вих. №10-25-17888 Фонду державного майна України про визнання причин пропуску позовної давності поважними та поновлення цього строку, з посиланням на пояснення від 16.03.2017 р. за вих. №10-25-4980 та від 19.06.2017 р. за вих. №10-25-11891, в яких обґрунтовано поважність причини пропуску строків позовної давності, а саме посилається на те, що згідно з п.4 ч. 1 ст. 268 ЦК України (чинної на час звернення прокурора з даним позовом до суду) позовна давність не поширюється на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акту органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право. Відповідно до постанови пленуму ВГСУ «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», позовна давність не може поширюватися на вимоги про усунення перешкод у здісненні власником права користування та розпорядження своїм майном (ст. 391 ЦК України), оскільки в такому разі йдеться про так зване триваюче правопорушення. Таким чином, власник може звернутись з позовом про витребування майна із незаконного володіння у будь-який час незалежно від того, коли почалося порушення його прав, право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності у цієї особи титулу власника, в даному випадку - держави Україна а особі ФДМУ. Отже, прокурором була подана позовна заява в інтересах держави в особі Фонду державного майна України в межах позовної давності, визначених законодавством України. Зазначає, що Фонд державного майна України не міг знати про наявність рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 29.07.2003 р. №238/5 «Про оформлення права власності на об'єкти нерухомості по АДРЕСА_17; вул. 40 років Жовтня, 1а, 48а, 50а; вул. Зеленій, 45а, 46а, 47, 48, 49, 49 а за ЗАТ «Приазовкурорт» при складанні Переліку в 1997 р., оскільки оскаржуване позивачем рішення прийнято пізніше ніж було отримано Перелік. Також, посилається на постанови ВГСУ від 10.05.2017 р. у справі №4/5009/7265/11 та у справі №33/5009/8037/11, яких зазначено, що обґрунтування обізнаності Фонду під час звернення до суду з позовом до АТ «Укрпрофозровниця» про визнання недійсним установчих документів є безпідставними, адже під час розгляду справи №137/7 досліджувались питання щодо дійсності установчих документів АТ «Укрпрофозровниця», а не підстави передачі спірного майна.

Положеннями статті 15 ЦК закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною другою статті 2 ЦК передбачено, що одним з учасників цивільних відносин є держава Україна, яка згідно зі статтями 167, 170 ЦК набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Одним із зазначених органів є прокуратура, на яку покладено функції представництва інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.

За змістом положень статті 2 ГПК господарський суд порушує справи за позовними заявами, зокрема прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. Прокурор у позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Відповідно до положень частин другої, четвертої статті 29 ГПК (у редакції, чинній на час звернення прокурора з позовом) у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Строк, у межах якого пред'являється позов як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу), ЦК визначено як позовну давність (стаття 256 ЦК).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК), перебіг якої відповідно до частини першої статті 261 ЦК починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналогічні за змістом норми матеріального права містилися і в Цивільному кодексі Української РСР (статті 71, 76), за винятком положення, закріпленого у статті 267 ЦК, про застосування позовної давності лише за заявою сторони.

Як свідчать матеріали справи, прокурор, звертаючись до господарського суду з позовом просив визнати поважними причини пропуску строку звернення з даним позовом та просив поновити строк позовної давності. За твердженням прокурора про порушення інтересів держави він дізнався у серпні 2011 р. у ході прокурорської перевірки на виконання доручення від 04.08.2011 р. за вих. « 07/2/1-302вих-417окв-11 Генеральної прокуратури України.

В свою чергу, Фонд державного майна України також надавав до суду письмові пояснення в яких вказує, що про порушення своїх прав та обов'язків йому стало відомо в 2011 році з позову Прокуратури Запорізької області.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( пункт 1 ст.32 цієї Конвенції) наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національному законодавстві держав - учасниць Конвенції виконує кілька завдань у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитися у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20.09.2011р. за заявою № 14902/04 у справі ВАТ Нафтова компанія "Юкос" проти Росії, пункт 51 рішення від 22.10.1996р. за заявами №№ 22083/93, 22095/93 у справі Стаббінгс та інші проти Сполучених Королівства).

У ЦК України позовна давність визначена як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосуванню якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові (ст.267 ЦК України).

При цьому, встановлення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування судом матеріального права, і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Визначення початку перебігу позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Статтею 361 Закону України "Про прокуратуру" (в редакції чинній на час подання позову в даній справі) передбачено право прокурора з метою представництва інтересів держави або громадянина в суді в межах повноважень, визначених в законі звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справи за його участю, тощо.

Згідно з частиною першою четвертою статті 29 ГПК України прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовами інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. Прокурор, який бере участь у справі несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладання мирової угоди.

Оскільки вимоги прокурора є похідними від вимог органу, який на думку прокурора мав відповідні повноваження щодо спірного майна, то й перебіг позовної давності має розпочатися з моменту, коли про порушення прав та інтересів держави дізнався саме відповідний орган, а не прокурор.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного суду України від 13.04.2016р. № 907/238/15. В іншій постанові від 22.04.2015р. № 916/2122/13 Верховний суд також навів правовий висновок, згідно з яким за змістом частини першої другої, четвертої статті 29 ГПК України, ст.261 ЦК України в разі звернення прокурора в інтересах держави в особі органу уповноваженого здійснювати відповідні функції держави у спірних правовідносинах, позовна давність повинна обраховуватися із дати, коли саме позивачу (яким є орган в інтересах якого звернувся до суду прокурор) стало відомо про порушення його права, а не з моменту коли про порушене право стало відомо прокурору.

Отже, як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушено, так і в разі пред'явлення позову в інтересах зазначеної особи іншою уповноваженою на це особою відлік позовної давності обчислюється однаково - з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду, на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу строку позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із позовом про захист інтересів держави, у справі, що розглядається, в особі ФДМУ, але не наділяє прокурора повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності відповідного клопотання з боку самої особи, в інтересах якої він звертається до суду.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України, зокрема: від 27 травня 2014 року у справі № 3-23гс14, від 25 березня 2015 року у справі № 3-21гс15, від 22 березня 2017 року у справі № 3-1486гс16, від 07 червня 2017 року у справі № 3-455гс17.

У підпункті 4.1. пункту 4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" також зазначено, що якщо у передбачених законом випадках з позовами до господарського суду звертається прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор.

Щодо встановлення початку перебігу строку позовної давності для Фонду державного майна України та наявності або відсутності поважних причин, його пропуску судова колегія виходить з наступного.

Як вбачається з тексту позовної заяви прокурор та позивач просять суд визнати недійсним та скасувати рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 29.07.03 № 238/5 "Про оформлення права власності на об'єкти нерухомості по АДРЕСА_17; вул. 40 років Жовтня, 1а; 48а; 50а; вул. Зеленій, 45а; 46а; 47; 48; 49; 49а за закритим акціонерним товариством "Приазовкурорт"; визнати право власності за державою України в особі Фонду державного майна України на об'єкти нерухомого майна ПрАТ "Приазовкурорт" та витребувати із чужого незаконного володіння ПрАТ "Приазовкурорт" об'єкти нерухомості.

Позовну заяву подано до господарського суду Запорізької області - 09.09.2011 р., що підтверджується відбитком печатки суду на першій сторінці позову. (а.с. 4, т. 1).

Відповідно до приписів п. 4 ст. 268 ЦК України, який був чинним на момент звернення до суду з зазначеним позовом, строк позовної давності не застосовувався до вимог, зокрема, на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акту органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право.

В подальшому, зазначений пункт було виключено, проте, згідно з підпунктом 2 пункту 2 розділу 1 Закону України від 20.12.2011р. № 4176-У1 "Про внесення змін до деяких законів України про вдосконалення порядку здійснення судочинства" протягом трьох років з дня набрання чинності цим законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

Отже, рішення Виконавчого комітету Запорізької міської ради, яке є правовим актом органу державної влади, порушує права власності держави на спірні об'єкти нерухомості.

Згідно із частинами першої та третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності

До правовідносин, які виникли під час дії нормативного правового акта, який згодом втратив чинність, застосовуються його норми. До правовідносин, які виникли раніше і регулювалися нормативно-правовим актом, який втратив чинність але якщо права і обов'язки зберігалися і після набрання чинності новим нормативно-правовим актом, застосовуються положення нових актів цивільного законодавства. Проте положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України за своєю суттю направлене на захист прав власників та інших осіб від держави. Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконних правових актів, їх скасування не повинно ставитися під сумнів сталість цивільного обороту, підтримують яку норми про позовну давність. Тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже з огляду на статус держави та її органів, як суб'єкта владних повноважень, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюється на позови прокуратури, які пред'явлені від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади або органу місцевого самоврядування.

На такі позови поширюється положення ст.257 ЦК України щодо загальної позовної давності і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коди держава в особі її органів як суб'єкта владних повноважень довідалась або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів (постанова ВСУ від 16.09.2015 р., постанова ВСУ від 16.08.2017 р.), тому доводи прокурора про зворотнє є необгрунтованими.

Колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку ФДМУ не міг не знати про факт вибуття з його володіння спірного майна раніше 2011 р., оскільки на виконання вимог постанови Верховної Ради України від 11.11.1996 р. № 461/96-ВР "Про проект Постанови Верховної Ради України про тлумачення Постанови ВРУ "Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР" ФДМУ у 1996 р. був складений Перелік лікувально-оздоровчих організацій, установ і підприємств, які станом на 24.08.1991 р. знаходились у віданні Федерації незалежних профспілок України, до якого було включене і спірне майно.

Незважаючи на це, та всупереч своєму обов'язку з управління державним майном, станом на час подання прокурором позову ФДМУ не вжив заходів, спрямованих на повернення спірного майна державі.

На вищевказаний Перелік звертає увагу і Верховний суд України у постановах від 25.03.2015 року по справі № 11/163/2011/5003 та від 22.03.2017р. у справі № 5004/2115/11, підкреслюючи факт обізнаності ФДМ України про порушення свого права ще у 1996 році.

З урахуванням викладеного, судом не приймаються до уваги твердження позивача щодо його обізнаності стосовно порушення прав та інтересів лише з 2011 р., з моменту подання позову Прокуратурою Запорізької області, оскільки, останній пов'язує порушення свого права з 1992 р., а саме у зв'язку з передачею майна Федерацією незалежних профспілок України у власність Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" за актом прийому-передачі від 24.09.1992 р., тобто зазначені вище докази підтверджують те, що позивач був обізнаний про належність спірного майна відповідачу - 3 починаючи з 1996 р. та мав право і можливість звернутися до суду за захистом свого порушеного права, але не скористався таким правом.

Таким чином, твердження прокурора Запорізької області та Фонду Державного майна України про визнання поважними причини пропуску строку позовної давності для подачі позову у зв'язку з тим, що про порушення інтересів держави останні дізналися лише у 2011р. у ході прокурорської перевірки, не приймаються судом як поважні та обґрунтовані, оскільки, позивач не міг не знати та повинен був бути обізнаний про такі порушення раніше.

Отже, позивачем не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування причин невжиття ним заходів, спрямованих на повернення спірного майна державі до звернення прокурора з позовом до суду.

Також, суд враховує, що з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна вбачається, що власниками вказаного майна на цей час є фізичні особи, які виступають у цій справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - 3. (а.с. 27-39, т. 8)

На підставі викладеного, колегія суддів прийшла до висновку, що в задоволенні клопотання Фонду державного майна України про визнання причин пропуску позовної давності поважними та поновлення цього строку слід відмовити.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 22, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

В задоволенні заявлених позовних вимог відмовити.

Головуючий суддя К.В.Проскуряков

Суддя Н.А. Колодій

Суддя О.Г. Смірнов

Рішення господарського суду набирає чинності протягом 10 днів із дня його підписання.

Рішення оформлено і підписано згідно із вимогами ст. 84 ГПК України 27.11.2017.