КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" листопада 2017 р. Справа№ 910/3589/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Пашкіної С.А.

Сітайло Л.Г.

при секретарі Матюхіні І.В.

За участю представників:

від позивача: не з'явились

від відповідача: Яндян О.А. - представник за довіреністю від 27.11.2017

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Параллель-М ЛТД»

на рішення Господарського суду міста Києва від 08.09.2017

у справі № 910/3589/17 (суддя Мельник В.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Параллель-М ЛТД»

до Фізичної особи-підприємця Ситніка Михайла Петровича

про стягнення 69 755,39 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 41 300,09 грн. за поставлені за договором № 00400/14-ЛС купівлі-продажу нафтопродуктів та надання послуг від 01.01.2014, але не оплачені нафтопродукті, 3 % річних в сумі 3 014,57 грн. та інфляційних втрат в сумі 25 440,73 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва 08.09.2017, повний текст якого складений 06.10.2017, у справі № 910/3589/17 в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на тому, що з наявних у матеріалах справи доказів не можна дійти достовірного висновку, що позивачем було передано відповідачеві нафтопродукти, вартість яких просить стягнути позивач, оскільки відповідно до умов договору № 00400/14-ЛС купівлі-продажу нафтопродуктів та надання послуг від 01.01.2014, заправлення (передача палива) здійснюються на автозаправних станціях партнерів позивача, а також на автозаправних станціях позивача й супроводжується видачею чека термінала пред'явникові паливної картки, проте позивачем не надано доказів (чеків), які б підтверджували передачу пального.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Параллель-М ЛТД» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 08.09.2017 по справі № 910/3589/17 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач послався на те, що:

- суд першої інстанції, всупереч п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», яким встановлено, що згідно з частиною другою статті 4 3 ГПК та статтею 33 ГПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, і що якщо подані сторонами та іншими учасниками судового процесу докази є недостатніми, господарський суд може за їх клопотанням чи за власною ініціативою витребувати в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього письмові і речові докази, інші матеріали (пункти 3, 4, 6, 8 і 11 статті 65 ГПК), притому не лише від учасників судового процесу, а й від інших підприємств, установ, організацій, державних органів, не зробив жодних дій на отримання додаткових, на думку суду, документів, які б підтверджували передачу пального;

- судом першої інстанції зроблено неправильний та необґрунтований висновок про те, що факт передачі пального повинен підтверджуватись чеками, оскільки п. 2.1 спірного договору прямо встановлено, що факт передачі пального підтверджується видатковими накладними, завірені копії яких були додані до позовної заяви. Більш того, відповідно до Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» чек видається покупцю, а тому висновок суду щодо ненадання позивачем чеків не відповідає вимогам законодавства та є необґрунтованим;

- рішення суду першої інстанції не містить жодних доказів, на підставі яких прийнято рішення, та доводів, за якими господарський суд відхилив клопотання і докази сторін;

- відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції не врахував, що відповідач частково сплачував за пальне, що його було передано за накладною № 19203/2 від 30.06.2014, що доводить факт передачі пального відповідачу.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 07.08.2017 колегією суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді Пашкіна С.А., Сітайло Л.Г. відновлено строк подання апеляційної скарги, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Параллель-М ЛТД» прийнято до розгляду та порушене апеляційне провадження.

20.11.2017 від позивача через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів надійшло клопотання, в яком позивач зазначив про те, що його представник не може бути присутнім при розгляді справи, з огляду на що, просить розглянути апеляційну скаргу без представника позивача врахувавши те, що позивач повністю підтримує свою апеляційну скаргу та просить її задовольнити.

Позивач представників в судове засідання не направив.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, а також те, що явка представників сторін в судове засідання не визнана обов'язковою, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги у відсутність представників позивача за наявними матеріалами апеляційного провадження.

Під час розгляду справи представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а оспорюване рішення суду першої інстанції - без змін.

При розгляді справи колегією суддів встановлено, що апелянтом до апеляційної скарги додані додаткові докази, а саме розшифровки паливних карток до накладних № 2798/2 від 31.01.2014, № 6059/2 від 28.02.2014, № 9417/2 від 31.03.2014, № 12842/2 від 30.04.2014, № 16177/2 від 31.05.2014, № 19203/2 від 30.06.2014 та № 22091/2 від 31.07.2014.

При цьому клопотання про залучення вказаних документів до справи як додаткових доказів з обґрунтуванням підстав неможливості їх подання до суду першої інстанції позивачем суду апеляційної інстанції заявлено не було.

Частиною 1 ст. 101 ГПК України встановлено, що в процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Частинами 3, 4 п. 9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України» від 17.05.2011 № 7 встановлено, що у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття. До згаданих підстав належить, зокрема, необґрунтоване відхилення судом першої інстанції клопотань сторін про витребування господарським судом доказів у порядку статті 38 ГПК. У такому разі суд апеляційної інстанції за відповідним клопотанням сторони самостійно витребує необхідні додаткові докази.

Позивачем не надано жодних доказів того, що вказані документи не могли бути надані суду першої інстанції.

При цьому слід врахувати, що відповідно до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Прийняття судом апеляційної інстанції додаткових документів на стадії апеляційного провадження за відсутності визначених ст. 101 ГПК України підстав для їх прийняття, тобто без наявності належних доказів неможливості їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від заявника, фактично порушує принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, адже у такому випадку суд створює позивачу більш сприятливі, аніж відповідачу умови в розгляді конкретної справи.

За таких обставин, додані позивачем до апеляційної скарги додаткові докази, а саме, розшифровки паливних карток до накладних № 2798/2 від 31.01.2014, № 6059/2 від 28.02.2014, № 9417/2 від 31.03.2014, № 12842/2 від 30.04.2014, № 16177/2 від 31.05.2014, № 19203/2 від 30.06.2014 та № 22091/2 від 31.07.2014 при розгляді апеляційної скарги як додаткові докази колегією суддів не приймається.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, з урахуванням правил ст. ст. 99, 101 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі, колегія суддів встановила таке.

01.01.2017 позивач як продавець та відповідач як покупець уклали договір № 00400/14-ЛС купівлі-продажу нафтопродуктів та надання послуг (далі Договір) (а.с. 30-33), в п. 1.1 якого погодили, що предметом даного договору є взаємні права та обов'язки сторін, по яких позивач передає у власність, а відповідач приймає й зобов'язується оплатити паливо (бензини автомобільні, паливо дизельне й газ) у строки й на умовах, встановлених даним договором, шляхом здійснення заправлення автомобіля/ів відповідача по паливних картках, протягом дії даного договору; заправлення (передача палива) здійснюються на автозаправних станціях партнерів позивача, а також на автозаправних станціях позивача й супроводжується видачею чека термінала пред'явникові паливної картки.

Згідно п.2.1 Договору ціна, асортимент й кількість палива визначається (узгоджується) сторонами в момент заправлення, відповідно до діючої ціни на АЗС (ціна реалізації по безготівковому розрахунку). Загальною сумою договору є вартість палива, отриманого протягом дії Договору й зазначена в накладних (акті).

Відповідно до п. 2.2 Договору:

- по закінченні кожного календарного місяця, на 5-й робочий день місяця, наступного за звітним, позивач готує для відповідача накладну, у якій вказується точна (погоджена) кількість палива, переданого відповідачу за звітний місяць;

- дана накладна є невід'ємною частиною даного договору й повинна бути отримана відповідачем (шляхом звернення до позивача), підписана його уповноваженою особою, а також повернута позивачу до 20 робочого дня місяця наступного за звітним;

- у випадку не одержання відповідачем накладної, у тому числі не підписання й/або не повернення позивачу, у встановлений термін з вини відповідача або у випадку відсутності інших заперечень із боку відповідача (уповноваженої особи відповідача) дана накладна, підготовлена позивачем не може бути оскаржена відповідачем у майбутньому й підтверджує факт виконання позивачем своїх зобов'язань за цим договором.

Згідно з п. 2.6 Договору, за паливо, що відпускається відповідачу за Договором, відповідач зобов'язаний здійснювати оплату за тиждень не пізніше 3 календарних днів з моменту отримання рахунку, який передається відповідачу щотижня кожен понеділок або вівторок. У разі якщо день платежу збігається зі святковим або неробочим банківським днем, оплата здійснюється в наступний банківський день. Рахунок на оплату повинний бути отриманий відповідачем в обов'язковому порядку. Рахунок для оплати може передаватися відповідачу за допомогою факсу або електронної пошти й має силу оригіналу до фактичного його одержання відповідачем у позивача. Остаточний розрахунок за паливо, отримане протягом звітного місяця, повинен бути здійснений відповідачем до 10 робочого дня місяця, наступного за звітним, на підставі накладної (акта), з урахуванням платежів, що надійшли від покупця протягом звітного місяця. Не оплата повністю або частково платежів, передбачених цим Договором, є простроченням відповідача.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач посилається на те, що ним на виконання умов Договору в період з 01.01.2014 по 31.07.2014 відповідачу було відпущено пального на загальну суму 338 450,84 грн., проте останній, в порушення умов Договору, оплатив пальне частково, і заборгованість за вказаний товар становить 41 300,09 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч.2 ст.11 ЦК України).

Згідно з п. 1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму..

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За умовами укладеного між сторонами Договору, позивач зобов'язався передавати у власність відповідача паливо, а останній - приймати таке паливо та оплачувати його на умовах Договору.

На підтвердження факту поставки пального позивачем до матеріалів справи долучені видаткові накладні № 2798/2 від 31.01.2014 на суму 46 078,08 грн., № 6059/2 від 28.02.2014 на суму 45 714,61 грн., № 9417/2 від 31.03.2014 на суму 53 836,47 грн., № 12842/2 від 30.04.2014 на суму 51 402,70 грн., № 16177/2 від 31.05.2014 на суму 53 562,78 грн., № 19203/2 від 30.06.2014 на суму 52 722,43 грн. та № 22091/2 від 31.07.2014 на суму 35 133,77 грн. (а.с. 36-42). Загальна сума вказаних накладних становить 338 450,84 грн.

На підтвердження факту часткової оплати відповідачем пального позивачем до матеріалів справи надано виписку по клієнту-відповідачу «Проведені оплати з 01.01.2014 по 19.02.2017» (а.с. 47-48), з якої слідує, що в рахунок оплати пального відповідач позивачу перерахував 309 808,37 грн. (дата останнього платежу 10.07.2014).

З огляду на вказані обставини, позивач вимагає стягнути з відповідача на свою користь 41 300,09 грн. боргу, проте, як вірно зазначено відповідачем у відзиві на позовну заяву (а.с. 111-113) , різниця між 338 450,84 грн. та 309 808,37 грн. становить не 41 300,09 грн., а 28 642,47 грн., що на 12 667,62 грн. менше за суму, яка вказана позивачем.

Крім того, у відзиві на позовну заяву відповідач визнав той факт, що пальне у розмірах та за ціною, яка встановлена у відповідних видаткових накладних він отримував у позивача в період з 01.01.2014 по 30.06.2014, тобто фактично визнав отримання ним пального на суму 303 317,07 грн., а в період з 01.07.2014 відповідач не здійснював господарської діяльності у зв'язку з веденням на території Луганської області бойових дій, про що повідомив позивача листом № 2 від 01.07.2014.

Частина 1 ст. 35 ГПК України встановлює, що обставини, які визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, можуть не доказуватися перед судом, якщо в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Враховуючи, що як позивач, так і відповідач визнають як факт отримання відповідачем за Договором в період з 01.01.2014 по 30.06.2014 пального на суму 303 317,07 грн., так і факт перерахування в рахунок оплати пального відповідачем позивачу 309 808,37 грн., і у суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання, такі обставини суд визнає доведеними.

Водночас щодо пального за видатковою накладною № 22091/2 від 31.07.2014 на суму 35 133,77 грн. колегія суддів зазначає про таке.

Як слідує з доданого відповідачем до відзиву на позовну заяву наказу «Про припинення діяльності» від 01.07.2014 відповідача, у зв'язку з веденням бойових дій на території Луганської області, а саме в смт. Георгієвка, вирішено припинити діяльність відповідача та всі транспорті засоби, які йому належать, опечатати в гаражі до припинення бойових дій, а всіх найманих працівників відправити в щорічну чергову відпустку.

На виконання вказаного наказу актом від 01.07.2014 зафіксовано передачу транспортних засобів державні номери: ВВ 6237 АМ, ВВ 3020 АТ, ВВ 9938 ВК, ВВ 3184 АХ, ВВ 5604 ВО, ВВ 9113 АС в гараж.

Також відповідачем до відзиву на позовну заяву доданий лист відповідача № 2 від 01.07.2014, в якому відповідач просив позивача про припинення видачі палива для автомобілів з огляду на ведення бойових дій на території Луганської області, а саме в смт. Георгієвка, а також на опечатування транспортних засобів в гаражі.

На доказ отримання позивачем вказаного листа в його правому нижньому куті міститься відмітка про отримання його 01.07.2014 ОСОБА_4, проте, враховуючи, що будь-яких доказів на підтвердження того, що ОСОБА_4 є особою, уповноваженою позивачем на отримання документів, матеріали справи не містять, колегія суддів не може визнати доведеним факт отримання позивачем листа відповідача № 2 від 01.07.2017.

Факт поставки пального має бути підтверджений відповідними первинними документами.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Згідно ст.1 цього ж закону, первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно ч. 2 ст. 9 вказаного Закону, первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити : назва документа (форми), дату і місце складання, назву підприємства, від імені якого укладено документ, зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції, посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Надана позивачем видаткова накладна № 22091/2 від 31.07.2014 на суму 35 133,77 грн. не підписана відповідачем, матеріали справи не містять доказів одержання її відповідачем, підписання і направлення позивачу для підписання, в той час як, з огляду на період купівлі пального (липень 2014 року), місце, в якому відповідач здійснював свою діяльність (Луганська область), та адреси позивача, які зазначені у Договорі та у яких відповідач мав отримувати відповідні накладні (м. Донецьк), а також враховуючи проведення у зазначений період на вказаній території бойових дій, виконання відповідачем свого обов'язку по отриманню таких накладних було унеможливлене внаслідок обставин, які від нього не залежали.

При цьому колегія суддів зауважує позивачеві на тому, що накладна № 22091/2 від 31.07.2014 на суму 35 133,77 грн. містить відомості про те, що адресою позивача є місто Запоріжжя, в той час як у Договорі зазначено, що позивач перебуває в місті Донецьку, проте доказів того, що позивач повідомляв відповідача про зміну своєї адреси, матеріали справи також не містять.

За таких обставин, посилання позивача на те, що факт передачі відповідачу в липні 2014 року пального на суму 35 133,77 грн. має бути підтверджений лише видатковою накладною № 22091/2 від 31.07.2014, колегією суддів до уваги не приймаються як безпідставні.

Щодо посилань позивача на те, що суд першої інстанції, всупереч п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», яким встановлено, що згідно з частиною другою статті 4-3 ГПК та статтею 33 ГПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, і що якщо подані сторонами та іншими учасниками судового процесу докази є недостатніми, господарський суд може за їх клопотанням чи за власною ініціативою витребувати в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього письмові і речові докази, інші матеріали (пункти 3, 4, 6, 8 і 11 статті 65 ГПК), притому не лише від учасників судового процесу, а й від інших підприємств, установ, організацій, державних органів, не зробив жодних дій на отримання додаткових, на його думку документів, які б підтверджували передачу пального, колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України, основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 ГПК кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Отже:

- обов'язок доказування, а отже і подання доказів, відповідно до ст. 33 ГПК України покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства;

- саме змагальність сторін, яка реалізується в господарському процесі через ст. 33 ГПК України дає змогу суду всебічно, повно та об'єктивно з'ясувати всі обставини справи та внаслідок чого ухвалити законне, обґрунтоване і справедливе рішення у справі;

- вказана норма ГПК України зобов'язує доводити свою правову позицію саме ту сторону, яка на неї посилається.

Тобто, виходячи і змісту ч. 1 ст. 38 ГПК України, згідно з якою сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів, а також положень ст. 33 ГПК України, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, саме на позивача покладений обов'язок довести факт передачі відповідачу в липні 2014 року пального на суму 35 133,77 грн. і саме він у випадку неможливості подання відповідних доказів самостійно має звернутися до суду з клопотанням про їх витребування, чого ним зроблено не було.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 36 ГПК України встановлено, що письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

За обставин, що склалися, колегія суддів визнає недоведеним належними та допустимими доказами, той факт, що позивачем було передано відповідачеві нафтопродукти, вартість яких він просить стягнути з останнього.

Вимоги позивача про стягнення з відповідача 3 % річних в сумі 3 014,57 грн. та інфляційних втрат в сумі 25 440,73 грн. не сформульовані як самостійні, не містять окремого обґрунтування і доказів, а є правовим наслідком стягнення основного боргу, а тому, за відсутності підстав для такого, не можуть бути задоволені.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 41 300,09 грн., 3 % річних в сумі 3 014,57 грн. та інфляційних втрат в сумі 25 440,73 грн.

Рішення Господарського суду міста Києва від 08.09.2017 у справі № 910/3589/17 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи, підстав для його скасування не вбачається. Апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Параллель-М ЛТД» задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 44, 49 ГПК України судові витрати за подачу апеляційної скарги покладаються на позивача.

Керуючись ст. 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Параллель-М ЛТД» на рішення Господарського суду міста Києва від 08.09.2017 у справі № 910/3589/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 08.09.2017 у справі № 910/3589/17 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/3589/17.

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді С.А. Пашкіна

Л.Г. Сітайло