номер провадження справи 22/88/17
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.11.2017 Справа № 908/2009/17

Господарський суд Запорізької області у складі судді Ярешко О.В., при секретарі Лінчук А.В.

За участю представників сторін: від позивача - не з'явився;

від відповідача - не з'явився (Мастеров О.В. дов. № 2/25-19 юр від 10.01.2017 р., у судовому засіданні 31.10.2017 р.)

Розглянувши в судовому засіданні матеріали справи № 908/2009/17

за позовом: Дочірнього підприємства "Спецсервіс-центр" (01133, м. Київ, вул. Кутузова, буд. 18/7)

до відповідача: Державного підприємства "Бердянський морський торговельний порт" (71112, Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Горького, буд. 13/7)

про визнання недійсним пункту 1.3 договору зберігання № 25 від 14.04.2017 р.

СУТЬ СПОРУ:

09.10.2017 р. до господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Дочірнього підприємства "Спецсервіс-центр" до Державного підприємства "Бердянський морський торговельний порт" про визнання недійсним пункту 1.3 договору зберігання № 25 від 14.04.2017 р.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.10.2017 р. справу № 908/2009/17 передано на розгляд судді Ярешко О.В.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 10.10.2017 р. позовна заява прийнята до розгляду суддею Ярешко О.В., порушено провадження у справі № 908/2009/17, якій присвоєно номер провадження 22/88/17, справу до розгляду в засіданні господарського суду призначено на 31.10.2017 р.

Ухвалою суду від 31.10.2017 р. на підставі ст. 77 ГПК України розгляд справи відкладено на 30.11.2017 р.

У судовому засіданні 30.11.2017 р. справу розглянуто, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Представник позивача в судові засідання не з'являвся, причини неявки суду невідомі. Від позивача до суду письмової відмови від позову не надходило, заяви про зміну підстав або предмету позову позивач не заявив. Розгляду підлягають позовні вимоги, викладені в позовній заяві, які мотивовано наступним. 14.04.2017 р. між сторонами в справі укладений договір зберігання № 25, підставою укладення якого була передача позивачу Бердянською ОДПІ майна згідно акту № 3 опису, оцінки та передачі майна від 29.12.2016 р., що знаходиться на території ДП «БМТП». Місцезнаходження майна, переданого на зберігання позивачу - окремими насипами на території відкритого складу відповідача. Із часу передачі майна органами фіскальної служби до часу реалізації частини майна 07.04.2017 р. договір на зберігання з відповідачем не був укладений в зв'язку з вимогою відповідача включення до умов договору пункту про зобов'язання позивача сплатити відповідачу кошти за зберігання майна з моменту його виявлення до моменту прийняття майна позивачем. Листом від 16.12.2016 р. позивач зазначав, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 1340 від 28.08.1998 р. винагорода складатиме 509101,60 грн. Оплата послуг зберігання майна може проводитися виключно з цієї суми. Однак листом від 22.12.2016 р. відповідач вимагав укладення договору зберігання з обов'язковою умовою оплати вартості зберігання майна до передачі його позивачу на реалізацію. Таким чином, з моменту передачі майна на реалізацію (29.12.2016 р.) до квітня поточного року договір не був укладений в зв'язку з розбіжністю у визначенні часу зберігання майна, який має оплачувати позивач. Частина переданого на реалізацію майна (вугілля), реалізована 07.04.2017 р. З переможцем біржових торгів укладено біржовий контракт, ним оплачено вартість придбаного майна. Однак відповідач в ультимативній формі вимагав укладення договору зберігання на його умовах для надання можливості передачі реалізованого майна переможцю біржових торгів. Відповідно до п. 1.3 укладеного 14.04.2017 р. договору зберігання № 25 визначено, що поклажодавець зобов'язується компенсувати витрати ДП «БМТП» за зберігання майна з моменту його виявлення до моменту оформлення акту № 3 опису, оцінки та передачі майна від 29.12.2016 р., розрахунок визначається у додатку № 1, який є невід'ємною частиною цього договору, та сплачує послуги зі зберігання майна у відповідності до умов договору. У подальшому відповідач спонукав до укладення додаткової угоди № 1 від 26.05.2017 р., якою вносяться зміни до договору в частині визнання боргу позивачем перед відповідачем за зберігання майна до оформлення акту № 3. Доказом є лист відповідача від 26.05.2017 р. про відмову укладення договору по навантаженню шламу вугільного. Вважає, що положення п. 1.3 договору не відповідають чинному законодавству України та підлягають визнанню недійсними, оскільки укладений при зловживанні відповідачем монопольним становищем на ринку, нав'язуванням послуг, які не потрібні позивачу та які він фактично не отримував. Зобов'язання позивача щодо зберігання майна розпочинається від дати підписання акту № 3. Відповідно до прохальної частини позовної заяви просить визнати недійсним пункт 1.3 договору зберігання № 25 від 14.04.2017 р. Позов обґрунтований ст. 121 Конституції України, ст.ст. 203, 215 ЦК України, ст.ст. 29, 34, 207 ГК України.

Відповідач у судове засідання 30.11.2017 р. не з'явився, причини неявки суду невідомі. У судовому засіданні 31.10.2017 р. представник відповідача проти позову заперечив, зазначивши в письмовому відзиві наступне. Зміст договору та його укладення обумовлені тим, що на території порту внаслідок перевантаження експортних вантажів утворюються їх залишки, які через невеликий їх обсяг (в масштабах суднових партій) не витребовуються їх власниками. Ці залишки після спливу певного проміжку часу беруться на облік органами Державної фіскальної служби, визнаються безхазяйним майном та в подальшому реалізуються на публічних торгах. Згідно наявних у відповідача відомостей, позивач уклав з Бердянською об'єднаною державною податковою інспекцією договір про реалізацію безхазяйного майна № 3 від 09.11.2016 р. Комісією у складі представників Бердянської ОДПІ, відповідача та позивача був складений акт № 3 опису, оцінки та передачі майна, яким майно (вугілля) були передані на реалізацію позивачу. На зворотному боці акту, представником порту було здійснено запис про те, що портовому оператору мають бути відшкодовані витрати на зберігання майна, зокрема, згідно вимог Декрету Кабінету Міністрів України № 33-93 від 08.04.1993 р. Порт, як зберігач майна, має право вимагати відшкодування вартості такого зберігання особою, яка здійснювала його реалізацію (позивач). Ще до укладення договору позивачу було повідомлено вартість зберігання вантажу. Після цього позивач листом від 16.12.2016 р. звернувся до відповідача з проханням зменшити розмір витрат на зберігання майна. Розрахунок зберігання був здійснений за собівартістю, про що був повідомлений позивач. Тобто, за наслідком договору порт не отримує прибутку, а лише отримує відшкодування за вже понесені фактичні витрати на зберігання вугілля та шламу вугільного. Таким чином, за 4 місяці до укладення договору позивач був обізнаний про його умови в частині витрат, які мають бути ним сплачені. Договір № 25 був укладений в редакції, погодженій обома сторонами. Умови, викладені в листі позивача від 13.04.2017 р., щодо авансу та відстрочення оплати рахунку були повністю враховані відповідачем та внесені до договору (п.п. 3.1, 3.2). 26.06.2017 р. вугілля було навантажено та повністю вивезено з території порту. Після звернення ДП «БМТП» до господарського суду м. Києва з позовом про стягнення заборгованості, ДП «Спецсервіс-Центр» подано дану позовну заяву. Позовна заява не містить посилань на те, яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний п. 1.3 договору. Наявність безхазяйного майна на території порту не робить підприємство монополістом.

У пункті 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" роз'яснено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представників сторін не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, враховуючи предмет спору, а також доказове наповнення матеріалів справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, які надавалися в попередньому судовому засіданні, суд

ВСТАНОВИВ:

14.04.2017 р. між Дочірнім підприємством «Спецсервіс-Центр» (поклажодавець за договором, позивач у справі) та Державним підприємством «Бердянський морський торговельний порт» (зберігач за договором, відповідач у справі) укладений договір зберігання № 25, за умовами якого, керуючись вимогами Податкового кодексу України, постанови Кабінету Міністрів України від 25.08.1998 р. № 1340 «Про Порядок обліку, зберігання, оцінки конфіскованого та іншого майна, що переходить у власність держави, і розпорядження ним» поклажодавець, що діє за дорученням та на підставі договору про реалізацію безхазяйного майна № 3 від 09.11.2016 р. між Бердянською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Запорізькій області та Дочірнім підприємством «Спецсервіс-Центр», передає зберігачу, а зберігач приймає на відповідальне зберігання майно з дати прийняття зберігачем за актом № 3 опису, оцінки та передачі майна від 29.12.2016 р., та зобов'язується повернути поклажодавцеві у схоронності майно: вугілля марки АКО, шлам вугільний (п. 1.1 договору).

Поклажодавець передає майно зберігачу за актом № 3 опису, оцінки та передачі майна від 29.12.2016 р. на термін - до вивозу майна з території зберігача (п. 1.2).

Згідно п. 1.3 поклажодавець зобов'язується компенсувати витрати ДП «БМТП» за зберігання майна з моменту його виявлення до моменту оформлення акту № 3 опису, оцінки та передачі майна від 29.12.2016 р., розрахунок визначається у додатку № 1, який є невід'ємною частиною цього договору, та сплачує послуги зі зберігання майна у відповідності до умов договору.

Відповідно до п. 2.2.3 поклажодавець сплачує послуги зі зберігання майна з моменту оформлення акту № 3 опису, оцінки та передачі майна від 29.12.2016 р. до передачі майна поклажодавцю.

У розділі 3 договору сторони врегулювали розрахунки за договором. Згідно п. 3.1 поклажодавець сплачує авансовий платіж за послуги, надані зберігачем зі зберігання майна та/або компенсує витрати по збереженню майна протягом 2 робочих днів в залежності від виставленого рахунку від зберігача, у розмірі 200000 грн.

Решту суми, передбачену додатком № 1 до даного договору та виставленим рахунком за послуги по зберіганню майна з моменту оформлення акту № 3 опису, оцінки та передачі майна від 29.12.2016 р., поклажодавець сплачує зберігачу протягом 30 календарних днів з моменту укладення цього договору (п. 3.2). Вартість послуг за зберігання майна зберігач нараховує поклажодавцю з дати прийняття зберігачем за актом № 3 опису, оцінки та передачі майна від 29.12.2016 р. до моменту передачі майна від зберігача до поклажодавця (п. 3.4).

Згідно п. 7.3 договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного його виконання сторонами. Сторони домовились, що відповідно до ст. 631 Цивільного кодексу України, умови цього договору розповсюджуються на взаємовідносини, які виникли з 23.03.2015 р.

Сторонами до договору підписаний додаток № 1 «Розрахунок компенсації витрат ДП «БМТП» за зберігання майна з моменту його виявлення до моменту оформлення акту № 3 опису, оцінки та передачі майна від 29.12.2016 р.».

Розглядаючи спір по суті суд враховує наступне.

За твердженням позивача, пункт 1.3 договору зберігання від 14.04.2017 р. № 25 підлягає визнанню недійсним, оскільки укладений при зловживанні відповідачем монопольним становищем на ринку, на послуги, які позивач фактично не отримував.

Згідно ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів

У силу положень ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 631 ЦК України договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

Приписами ст. 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Аналогічні положення містяться і в статті 180 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як встановлено судом, між сторонами спору було укладено договір, який за своєю природою є договором зберігання, за яким відповідач зобов'язався забезпечити належне зберігання майна (вугілля, шламу вугільного), без переходу до відповідача права власності на майно, повернути майно поклажодавцю, а позивач зобов'язався оплачувати вартість послуг за зберігання у встановленому договором розмірі.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.1998 р. № 1340 «Про Порядок обліку, зберігання, оцінки конфіскованого та іншого майна, що переходить у власність держави, і розпорядження ним» визначено, що облік, попередня оцінка, а також відповідальність за зберігання майна, зазначеного у пункті 1 цього Порядку, до передачі його для подальшого розпорядження відповідно до пункту 9 цього Порядку покладаються на органи (суб'єкти господарювання), що здійснили вилучення або зберігають його. Майно, зазначене у пункті 1 цього Порядку, зберігається органами (суб'єктами господарювання) у власних (орендованих) спеціально обладнаних приміщеннях (на майданчиках) або передається ними для зберігання іншим організаціям за договорами. Оцінка майна, зазначеного в пункті 1 цього Порядку, провадиться комісією, яка утворюється органом, що здійснив його вилучення, у складі представників територіальних органів ДФС, органів (суб'єктів господарювання), що здійснили вилучення майна або зберігають його, фінансових органів та органів (суб'єктів господарювання), які здійснюватимуть розпорядження цим майном. За результатами роботи комісії складається акт опису, оцінки та передачі майна. Усі примірники акта підписуються членами комісії та затверджуються у термін не пізніше трьох днів після його складення керівником чи заступником керівника органу (суб'єкта господарювання), що здійснив вилучення або забезпечував зберігання зазначеного в пункті 1 цього Порядку майна.

Листом від 16.12.2016 р. № 16/12-14 позивач звернувся до відповідача щодо розгляду можливості пониження вартості послуг по зберіганню майна, які згідно листа відповідача від 12.10.2016 р. склали 499104 грн. з ПДВ.

У відповідь (лист від 22.12.2016 р. № 12-3-6-588) відповідач зазначив про неможливість узгодження тарифів на послуги зі зберігання вантажу.

Відповідно до матеріалів справи, 29.12.2016 р. між Бердянською ОДПІ, виконкомом Бердянської міськради, Бердянським морським торговельним портом та ДП «Спецсервіс-Центр» підписаний акт № 3 опису, оцінки та передачі майна, відповідно до якого на підставі Порядку обліку, зберігання, оцінки конфіскованого та іншого майна, що переходить у власність держави, і розпорядження ним, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.1998 р. № 1340, договору про реалізацію безхазяйного майна від 09.11.2016 р. № 3 проведений опис і оцінка майна (вугілля марки АКО, шламу вугільного) та передано його на реалізацію. За цим актом майно прийняв представник ДП «Спецсервіс-Центр». Місцезнаходження майна - Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Горького 13/7, відкрита складська площа ДП «БМТП».

Як вбачається з матеріалів справи, укладенню договору зберігання № 25 передумало листування між сторонами.

Так, листом від 06.03.2017 р. № 02/0317 позивач звернувся до відповідача з проханням укласти договір на надання послуг по зберіганню вантажів (вугілля, шлам) відповідно до акту № 3 опису, оцінки та передачі майна від 29.12.2016 р.

У листі від 13.04.2017 р. № 04/1304-17, адресованому відповідачу, позивач зазначив, що між ДП МВС України «Спецсервіс-Центр» та Бердянською об'єднаною державною податковою інспекцією ГУ ДФС у Запорізькій області було укладено договір про реалізацію безхазяйного майна № 3 від 09.11.2016 р., за яким позивачу передано на реалізацію вугілля марки АКО та вугільний шлам згідно постанови Кабінету Міністрів України від 25.08.1998 р. № 1340. Зазначений вище товар знаходиться на території ДП «БМТП». У зв'язку з укладенням з відповідачем договору зберігання вищезазначеного майна, яке буде знаходитися на території підприємства відповідача, а також враховуючи, що позивачем буде отримана винагорода від реалізації майна в розмірі 350 тис.грн., після сплати всіх відповідних платежів до бюджету, просить відповідача розглянути можливість оплати позивачем авансового платежу за надані відповідачем послуги зі зберігання майна та компенсації витрат по збереженню майна протягом 2 робочих днів, з моменту виставлення рахунку, у розмірі 200000 грн. На решту суми просив надати відстрочку по сплаті на 30 календарних днів з моменту укладення договору.

Як вбачається, дані умови, за пропозицією позивача, були включені сторонами до договору зберігання № 25 (п.п. 3.1, 3.2 договору).

Після укладення договору № 25, позивач звернувся до відповідача з листом від 23.05.2017 р. № 05-2305/17, яким просив розглянути можливість внесення змін до пункту 3.2 договору № 25, а саме передбачити, що решту суми, визначену умовами договору зберігання № 25, поклажодавець сплачує зберігачу в термін до 30.06.2017 р.

26.05.2017 р. сторонами до договору зберігання № 25 було укладено додаткову угоду № 1, відповідно до якої сторони виклали пункт 3.2 договору в іншій редакції, зазначивши, що решту суми, передбачену додатком № 1 до даного договору та виставленим рахунком за послуги по зберіганню майна з моменту оформлення акту № 3 опису, оцінки та передачі майна від 29.12.2016 р., поклажодавець сплачує зберігачу в строк до 30.06.2017 р. включно. Також договір № 25 був доповнений пунктами 3.8, 3.9, відповідно до яких поклажодавець визнає суму боргу перед зберігачем за договором № 25 від 14.04.2017 р., яка станом на 25.05.2017 р. складає 818685,26 грн. та зобов'язується сплатити зазначену заборгованість.

Відповідно до ч. 1 ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк (ст. 938 ЦК).

Відповідно до ст. 946 ЦК України плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання. Якщо зберігання припинилося достроково через обставини, за які зберігач не відповідає, він має право на пропорційну частину плати. Якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов'язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання. Установчим документом юридичної особи або договором може бути передбачено безоплатне зберігання речі.

Витрати зберігача на зберігання речі можуть бути включені до плати за зберігання (ч. 1 ст. 947 ЦК).

Дослідивши положення договору зберігання № 25 від 14.04.2017 р., судом встановлено, що сторонами досягнуто всіх істотних умов, наявність яких вимагається законодавством.

Окрім того, укладаючи договір сторони самостійно на підставі вільного волевиявлення визначили його умови, з якими позивач фактично погодився, адже вказаний договір був підписаний без зауважень та заперечень повноважними представниками сторін та скріплений їх печатками. Доказів незгоди позивача з указаними положеннями договору при його укладенні чи намагання внести будь-які зміни чи пропозиції до нього в матеріали справи подано не було.

Також позивачем не доведено зловживання відповідачем монопольним становищем на ринку. Відповідно до приписів ст. 1 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" державним органом із спеціальним статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері державних закупівель є Антимонопольний комітет України. Повноваження з розгляду заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, відповідно до ст. 14 даного Закону, покладено на адміністративні колегії територіального відділення Антимонопольного комітету України. У матеріалах справи відсутнє відповідне рішення (розпорядження) адміністративної колегії Антимонопольного комітету стосовно монопольного (домінуючого) становища відповідача на ринку з надання послуг зберігання майна.

Відповідно до статей 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували той факт, що договір зберігання № 25 від 14.04.2017 р. суперечить нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; неспрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином.

Отже, позивачем не доведено належними доказами факту існування вказаних ним обставин, з якими закон пов'язує можливість визнання недійсним договору в частині, у зв'язку з чим суд відмовляє позивачу в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 22, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Дочірнього підприємства "Спецсервіс-центр" до Державного підприємства "Бердянський морський торговельний порт" про визнання недійсним пункту 1.3 договору зберігання № 25 від 14.04.2017 р., відмовити повністю.

Повне рішення складено 04 грудня 2017 р.

Суддя О.В. Ярешко

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів із дня оголошення місцевим господарським судом. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання повного рішення.