ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
КІРОВОГРАДСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

про відмову у прийнятті позовної заяви

24 листопада 2017 року Справа № 912/3464/17

Суддя Господарського суду Кіровоградської області Макаренко Т.В., розглянувши матеріали за позовом Приватного підприємства "Галант-Україна" в особі ліквідатора ОСОБА_1

до відповідача ОСОБА_2 господарства "Агроекохолод"

про визнання незаконним правочину

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "Галант-Україна" в особі ліквідатора ОСОБА_1 звернулось до Господарського суду Кіровоградської області з позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 господарства "Агроекохолод" про визнання незаконним правочину з передачі в грудні 2015 року приватним підприємством "Галант-Україна" фермерському господарству "Агроекохолод" майна - незавершеного будівництвом "Комбінованого сховища плодоовочевої продукції на 12 тисяч тон в селі Підлісному Олександрівського району Кіровоградської області", з відсотком готовності незавершеного будівництва - 85%, розташованого за адресою: вул. Квіткова, 1, в селі Підлісне, Олександрівський район, Кіровоградської області з покладенням судових витрат на відповідача.

Господарський суд враховує, що ухвалою господарського суду Кіровоградської області від 06.06.17 порушено провадження у справі № 912/1445/17 про банкрутство Приватного підприємства "Галант-Україна" (ідент. код 36119824). Постановою від 02.10.2017 у справі № 912/1445/17 визнано Приватне підприємство "Галант-Україна" (ідент. код 36119824, вул. Тімірязєва, 76, м. Кропивницький, 25006) банкрутом, ліквідатором призначено арбітражного керуючого ОСОБА_1

Відповідно до положень статті 4-1 ГПК України господарські суди вирішують господарські спори у порядку позовного провадження, передбаченому цим Кодексом. Господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Згідно з пунктами 2, 7 частини першої статті 12 ГПК України господарським судам підвідомчі справи про банкрутство; справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобовязань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Частиною девятою статті 16 ГПК України (виключна підсудність справ) передбачено, що справи у майнових спорах, передбачених пунктом 7 частини першої статті 12 цього Кодексу, розглядаються господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство.

Аналіз положень Закону про банкрутство (як у редакції, чинній до 19.01.2013, так і після 19.01.2013) дає підстави для висновку, що з моменту порушення стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника, і спеціальні норми Закону про банкрутство мають пріоритет у застосуванні при розгляді справ про банкрутство щодо інших законодавчих актів України.

При цьому, як було зазначено Верховним Судом України у постановах від 13.04.2016 у справі № 908/4804/14 та від 16.11.2016 у справі № 908/560/16, "за умови порушення провадження у справі про банкрутство боржника, особливістю вирішення таких спорів є те, що вони розглядаються та вирішуються господарським судом без порушення нових справ, що узгоджується із загальною спрямованістю Закону про банкрутство, який передбачає концентрацію всіх спорів у межах справи про банкрутство задля судового контролю у межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна боржника до ліквідаційної маси та проведення інших заходів, метою яких є повне або часткове задоволення вимог кредиторів".

Відповідно до ч.1 ст. 25 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в ред. ЗУ № 784-XIV від 30.06.1999 р.) ліквідатор з дня свого призначення здійснює, зокрема, такі повноваження: з підстав, передбачених ч. 10 ст.17 Закону подає до господарського суду заяви про визнання недійсними угод боржника, а також вживає заходів, спрямованих на пошук, виявлення та повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб. Зазначені приписи Закону кореспондуються із ч.7 ст.12, ст. 16 ГПК України, а також ч.4 ст.10 України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції після 19.01.2013 р., якою встановлено, що суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

У п.9 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 28.03.2013 р. № 01-06/606/2013 "Про Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в ред. ЗУ від 22.12.2011 р. № 4212-VI)" зазначено, що частина четверта статті 10 Закону відносить до підвідомчості господарських судів справи зі спорів, пов'язаних з майновими вимогами до боржника, до яких, крім названих у зазначеній статті Закону, слід відносити також й інші спори з майновими вимогами до боржника, як-от: спори про визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння, спори, пов'язані з майновими вимогами учасників (акціонерів) до боржника. Дана норма кореспондується з положеннями пункту 7 частини першої статті 12 ГПК (в редакції Закону) та застосовується незалежно від суб'єктного складу сторін.

Справи у відповідних спорах відносяться до виключної підсудності того господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (остання частина статті 16 ГПК України) та розглядаються, як і справи у спорах боржника з кредиторами, які мають поточні вимоги до боржника (частина восьма статті 23 Закону), у позовному провадженні - на відміну від: заяв про визнання недійсними правочинів (договорів) або спростування майнових дій боржника (стаття 20 Закону); заяв щодо відшкодування збитків у зв'язку з відмовою керуючого санацією від правочину (договору); заяв щодо порушення сторонами умов правочинів (договорів), вчинених згідно з планом санації (частини десята, одинадцята статті 28 Закону); спорів, які виникають при проведенні та виконанні результатів аукціонів, у тому числі про визнання недійсними договорів купівлі-продажу майна (частина восьма статті 44 Закону), які розглядаються у межах провадження у справі про банкрутство.

За таких обставин, враховуючи особливості процедури банкрутства, господарський суд вирішує у межах розгляду справи про банкрутство спори, безпосередньо пов'язані зі здійсненням провадження в такій справі, в тому числі про: визнання недійсними правочинів; визнання права власності на майно боржника; оскарження результатів аукціону з продажу майна боржника тощо.

Отже, у межах справи про банкрутство підлягають вирішенню спори стосовно майна боржника, що увійшло або вибуло зі складу ліквідаційної маси, виявлення та повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб, оскільки такі спори стосуються питань формування ліквідаційної маси у справі про банкрутство, а тому безпосередньо пов'язані зі здійсненням провадження в такій справі.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 01.08.17 по справі № 912/1408/17.

Враховуючи викладене, господарський суд вважає, що спір (за заявою ліквідатора ОСОБА_1В.) про визнання незаконним правочину з передачі майна, впливає на формування та розмір ліквідаційної маси Боржника, а тому підлягає розгляду в межах справи про банкрутство останнього. До того ж, як вже було вказано вище, розгляд зазначеного спору в межах справи про банкрутство не суперечить вимогам Закону про банкрутство (в редакції, чинній до 19.01.2013) та нормам ГПК України.

Поряд з викладеним, суд звертає увагу на те, що звертаючись у межах даної справи із вимогою про визнання незаконним правочину, ліквідатор ОСОБА_1 обґрунтував свої вимоги з посиланням, у тому числі на норми ст.ст. 203, 207, 215 Цивільного кодексу України (підстави недійсності правочину). А норми ч. 1 ст. 25 Закону про банкрутство відносять до повноважень ліквідатора вжиття заходів, спрямованих на пошук, виявлення та повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб. Крім того, в обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на факти, встановлені в процесі ліквідаційної процедури. Отже, вимоги у вказаній заяві ліквідатора Боржника є продовженням розгляду вимог ліквідатора в межах справи про банкрутсво.

Більше того, як вбачається з поданої до Господарського суду позовної заяви самим ліквідатором ОСОБА_1 зазначено: "Справа №912/1445/17". Вказана справа у провадженні судді Макаренко Т.В. не перебуває.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України у постанові від 13.04.2016 у справі №908/4804/14 (3-304гс16) господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора (частина перша статті 20 Закону № 2343-XII); за позовом розпорядника майна (частина дев'ята статті 22 Закону № 2343-XII); за заявою комітету кредиторів (частина восьма статті 26 Закону № 2343-XII); за заявою керуючого санацією (частина п'ята статті 28 Закону № 2343-XII); за заявою ліквідатора (частина друга статті 41 Закону № 2343-XII). Отже, за умови порушення провадження у справі про банкрутство боржника, особливістю вирішення таких спорів є те, що вони розглядаються та вирішуються господарським судом без порушення нових справ.

Відповідно до п.1 ст. 62 ГПК України суддя відмовляє у прийнятті позовної заяви, якщо заява не підлягає розгляду в господарських судах України.

Враховуючи вищенаведене, господарський суд дійшов висновку, що в прийнятті позовної заяви Приватного підприємства "Галант-Україна" в особі ліквідатора ОСОБА_1 (вх. № 3464/17 від 22.11.17) необхідно відмовити, оскільки вона не підлягає розгляду в господарських судах України в порядку позовного провадження.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.4-1, п.1 ст.62 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

1. В прийнятті позовної заяви Приватного підприємства "Галант-Україна" в особі ліквідатора ОСОБА_1 (вх. № 3464/17 від 22.11.17) до відповідача ОСОБА_2 господарства "Агроекохолод" про визнання незаконним правочину відмовити.

2. Позовну заяву Приватного підприємства "Галант-Україна" в особі ліквідатора ОСОБА_1 (вх. № 3464/17 від 22.11.17) разом з прикладеними до неї матеріалами, в т.ч. оригіналом квитанції № 4 від 21.11.17 на суму 1600,00 грн. повернути заявнику.

3. Належним чином засвідчені копії ухвали направити заявнику (25006, м. Кропивницький, вул. Тимірязєва, 76), відповідачеві (27342, Кіровоградська обл., Олександрівський район, с. Підлісне, вул. Квіткова, 7).

Ухвалу про відмову у прийнятті позовної заяви може бути оскаржено до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Кіровоградської області в порядку, встановленому Господарським процесуальним кодексом України.

Суддя Т. В. Макаренко