ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" листопада 2017 р. Справа № 914/1119/17

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Марка Р.І.

суддів Желіка М.Б.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання Кобзар О.В.

з участю представників:

від позивача: ОСОБА_2 представник (довіреність № 165 від 02.11.2017р.);

від відповідача: не зявився;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відпоідальністю Голс, б/н від 21.09.2017р. (вх. № 01-05/4496/17 від 26.09.17)

на рішення Господарського суду Львівської області від 15.08.2017р.

у справі № 914/1119/17, суддя Фартушок Т.Б

за позовом: Комунального підприємства Пустомитиводоканал, Львівська область, Пустомитівський район, м.Пустомити,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Голс, Львівська область, Жовківський район, м. Дубляни,

про: стягнення боргу в сумі 286975,09 грн.

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду Львівської області від 15.08.2017р. у справі №914/1119/17 позов задоволено частково.

Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю Голс на користь Комунального підприємства Пустомитиводоканал 168 659,82 грн. суми основного боргу, 13 892,72 грн. пені, 1 698,33 грн. штрафу, 6 511,91 грн. трьох відсотків річних, 29 011,10 грн. інфляційних втрат та 3 296,61 грн. судового збору.

Присуджено до стягнення з Комунального підприємства Пустомитиводоканал в доход Державного бюджету України 29,33 грн. судового збору.

В решті позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням Господарського суду Львівської області від 15.08.2017р. у справі № 914/1119/17, відповідач звернувся до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою б/н від 21.09.2017р. (вх. № 01-05/4496/17 від 26.09.17), в якій просить рішення Господарського суду Львівської області від 15.08.2017р. скасувати та прийняте нове рішення, яким в позовних вимогах відмовити.

Свої доводи скаржник аргументує, зокрема тим, що при винесенні рішення судом першої інстанції було неповно зясовано обставини, що мають значення для справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

При цьому, скаржник стверджує, що відсутні нормативні підстави для нарахування пені та штрафу на суму заборгованості відповідача. Також апелянт зазначає, що позивач нараховує пеню та штраф за періоди з моменту виникнення у нього права на позов і включно до 19 червня 2017р, чим порушує вимоги ч. 6 ст. 232 ГК України щодо припинення нарахування штрафних санкцій через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано. Крім того, скаржник вказує, на неправомірний період нарахування пені та штрафу.

Згідно автоматизованого розподілу судової справи між суддями КП Документообіг господарських судів, 26.09.2017р. справу за № 914/1119/17 розподілено до розгляду судді доповідачу Марку Р.І., у складі колегії суддів Костів Т.С. та Желіка М.Б.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 27.09.2017р. апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відпоідальністю Голс прийнято до провадження та призначено до розгляду на 09.10.2017р.

У звязку із перебуванням головуючого судді Марка Р.І. 09.10.2017р. у відпустці та судді члена колегії Желіка М.Б. у відрядженні, судове засідання 09.10.2017р. не відбулось.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 17.10.2017р. справу призначено до розгляду в судовому засіданні на 06.11.2017р.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 06.11.2017р. розгляд справи в порядку ст. 77 ГПК України відкладено на 27.11.2017р. з підстав зазначених у даній ухвалі суду.

В судовому засіданні від 27.11.2017 року представник позивача надала пояснення по суті спору, а також пояснення з питань, що виникли в процесі розгляду апеляційної скарги.

Відповідач участі свого уповноваженого представника в судовому засіданні не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до п.3.9.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що ухвалою суду про призначення справи до розгляду явку представників сторін в судове засідання не визначено обов'язковою, відповідач належним чином повідомлений про час та місце розгляду апеляційної скарги, відтак, не був позбавлений конституційного права на захист охоронюваних законом інтересів, а у справі міститься достатньо доказів для розгляду апеляційної скарги по суті, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду вирішила апеляційну скаргу розглянути за відсутності представника позивача.

Відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 99 ГПК України у судовому засіданні 27.11.2017р. оголошено вступну та резолютивну частини постанови Львівського апеляційного господарського суду.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, яка підтримала свою позицію, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 01.09.2015р. між Комунальним підприємством Пустомитиводоканал (надалі Позивач, Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю Голс (надалі Відповідач, Абонент) укладено Договір на приймання стічних вод до комунальної каналізації №38 (надалі Договір), за умовами якого (п.1) Постачальник взяв на себе зобов'язання забезпечувати Абонента прийманням стічних вод в обсязі 3750 м.куб./міс. і максимальним скидом 5,2 м.куб./год.

Пунктом 2 Договору встановлено, що Абонент бере на себе зобов'язання своєчасно оплачувати надані йому послуги водовідведення не пізніше двадцятого числа наступного місяця, належно експлуатувати каналізаційні мережі, пристрої та прилади до них, які перебувають у нього на балансі, відповідно до Договору та Правил користування системами комунального водовідведення в містах і селищах України, Правил приймання стічних вод підприємств у комунальні та відомчі системи каналізації міст і селищ України та Правил технічної експлуатації систем водовідведення.

Згідно пункту 4 Договору за недотримання Абонентом умов, вказаних у пункті 2 Договору, до нього застосовують санкції відповідно до Правил користування системами комунального водовідведення в містах і селищах України, Правил приймання стічних вод підприємств у комунальні та відомчі системи каналізації міст і селищ України та чинного законодавства України.

Розрахунки за стоки здійснюються згідно з главою 12 Правил користування системами комунального водовідведення в містах і селищах України та чинного законодавства України за затвердженим тарифом в розмір 15,76 грн. за 1 м.куб. прийнятих стічних вод. У разі змін тарифів, діючих на час укладання Договору, оплата Абонентом наданих йому послуг здійснюється за новими розцінками без зміни інших умов Договору. (п.5 Договору).

Згідно пункту 6 Договору у разі несвоєчасної оплати платіжних вимог Абонент оплачує Постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожен день затримки.

Відповідно до пункту 7 Договору за необґрунтовану відмову повністю або частково оплатити платіжні вимоги Абонент сплачує Постачальнику штраф у розмірі п'яти відсотків суми, від сплати якої він відмовився. Крім того, Постачальник має право, до сплати Абонентом заборгованості, припинити приймання стоків.

Пунктом 15 Договору сторонами визначено, що Договір укладається строком на один рік з 01.09.2015р. до 01.09.2016 і набуває чинності з моменту його підписання.

Згідно пункту 16 Договору він вважається переукладеним на новий строк на таких же умовах, якщо за один місяць до його припинення жодна із сторін не заявить про закінчення строку його дії.

Відповідно до пункту 22 Договору Абонент зобовязаний кожного місяця до 25 числа подавати довідку про фактичний скид стоків в каналізаційну мережу Постачальника.

Рішенням Виконавчого комітету Пустомитівської міської ради Пустомитівського району Львівської області від 22.10.2015р. №02-03/106 Про розгляд листа КП Пустомитиводоканал щодо затвердження тарифів на водопостачання та водовідведення вирішено затвердити тарифи на послуги КП Пустомитиводоканал з водопостачання для населення 4,18 грн./м.куб.; юридичних осіб на загальній системі оподаткування (бюджетних організацій) 5,70 грн./м.куб.; юридичних осіб платників ПДВ 5,68 грн./м.куб. та затвердити тарифи на послуги КП Пустомитиводоканал з водовідведення для населення 13,74 грн./м.куб.; юридичних осіб на загальній системі оподаткування (бюджетних організацій) 17,30 грн./м.куб.; юридичних осіб платників ПДВ 17,33 грн./м.куб. Згідно пункту 3 резолютивної частини вказаного Рішення тарифи вступають в дію через 15 днів після оприлюднення рішення в часописі Голос народу. Належним чином завірена копія вказаного Рішення та оголошення про його оприлюднення долучена до матеріалів справи.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на виконання умов укладеного між Сторонами Договору надано Відповідачу послуги з приймання стічних вод на суму 168660,08 грн., що підтверджується долученими до матеріалів справи Довідками Відповідача від 23.09.2015р. №23/09-2015, від 29.10.2015р. №29/10-2015, від 26.11.2015р. №34/11-2015, від 24.12.2015р. №41/12-2015, від 28.01.2016р. №01/01-2016, від 25.02.2016р. №10/02-2016, від 31.03.2016р. №18/03-2016, від 26.04.2016р. №20/04-2016, від 26.05.2016р. №26/05-2016 та від 24.06.2016р. №25/06-2016.

На підставі наданих Відповідачем в порядку пункту 22 Договору довідок про обсяги фактично скинутих стічних вод Позивачем Відповідачу виставлено рахунки на оплату послуг за Договором від 30.09.2015р. №704 на суму 19384,90 грн., від 30.10.2015р. №793 на суму 15444,88 грн., від 26.11.2015р. №869 на суму 15397,60 грн., від 24.12.2015р. №984 на суму 16844,69 грн., від 29.01.2016р. №45 на суму 16844,69 грн., від 25.02.2016р. №99 на суму 16879,34 грн., від 31.03.2016р. №230 на суму 16931,33 грн., від 26.04.2016р. №290 на суму 16966,00 грн., від 26.05.2016р. №361 на суму 16862,22 грн. та від 29.06.2016р. №486 на суму 17104,63 грн.

Відповідач взятих на себе договірних зобов'язань з оплати наданих за Договором послуг не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 168660,08 грн.

Належних, достатніх та допустимих доказів повного чи часткового погашення даної заборгованості станом на час розгляду справи по суті сторонами суду не заявлено та не подано, в матеріалах справи такі докази відсутні.

З підстав наведеного Позивач у своїй позовній заяві просить суд стягнути з Відповідача на користь Позивача 168660,08 грн. суми основного боргу за надані за Договором послуги.

Аналізуючи зазначені обставини справи, колегія суддів вважає за необхідне вказати наступне.

Відповідно до ст. 175 ГК України майнові зобовязання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно з ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічні вимоги встановлені ст. 193 ГК України.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Відповідно до ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобовязань, є, зокрема, договори та інші правочини.

Пунктом 1.7 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 Про деякі питання застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань передбачено, що у випадку, якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов'язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору.

Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 ЦК України. Оскільки згаданою статтею 530 ЦК України не визначена форма пред'явлення вимоги кредитором, останній може здійснити своє право як шляхом надіслання платіжної вимоги-доручення, так і шляхом звернення до боржника з листом, телеграмою, надіслання йому рахунка (рахунка-фактури) тощо. При цьому якщо боржник (відповідач) заперечує одержання ним такої вимоги, кредитор (позивач) зобов'язаний подати господарському суду докази її надіслання боржникові. Останній, зі свого боку, не позбавлений права подати докази неодержання ним вимоги кредитора (наприклад, довідку підприємства зв'язку про ненадходження на адресу боржника відповідного рекомендованого поштового відправлення). Ухилення боржника від одержання на підприємстві зв'язку листа, що містив вимогу (відмова від його прийняття, нез'явлення на зазначене підприємство після одержання його повідомлення про надходження рекомендованого або цінного листа) не дає підстав вважати вимогу непред'явленою.

Згідно пунктів 2, 5 та 22 Договору Абонент (Відповідач у справі) зобовязувався надавати Постачальнику довідки про обсяги фактично скинутих стічних вод та здійснювати оплату наданих за Договором послуг до двадцятого числа місяця, наступного за звітним. При цьому факт виставлення Позивачем Відповідачу платіжних вимог не ставиться в залежність від обовязку Відповідача оплатити надані Позивачем послуги.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що умовами укладеного між Сторонами Договору визначено порядок розрахунків за надані за Договором послуги.

Щодо посилання апелянта, що позивач не надсилав відповідачу таких розрахункових документів як платіжна вимога, що свідчить про безпідставність нарахованої заборгованості, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

У розясненні Вищого господарського суду України, наданого ним у п. 6 оглядового листа за №01-06/374/374 від 18.02.2013р. з приводу подібних правовідносин зазначено, що відсутність своєчасно висловлених зауважень до виконаних робіт свідчить про їх прийняття та виникнення у замовника обовязку щодо їх оплати.

В матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачем висловлювалися зауваження щодо якості чи обсягу наданих за договором послуг, про що правильно зазначено місцевим господарським судом. Відповідачем протилежного не доведено.

Необхідно також зазначити, що при перевірки рахунків, судом встановлено не відповідність останніх до п. 5 Договору та довідок відповідача щодо обсягу скинутих стічних вод, оскільки в тарифі вже розраховану суму з врахуванням ПДВ, однак у рахунках позивача здійснювався розрахунок ПДВ на основну суму, що призвело допущення помилок при округленні чисел.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що враховуючи п. 5 договору та довідок відповідача щодо обсягу скинутих стічних вод за вересень місяць 2015р. до стягнення підлягала сума 19 384, 80 грн., за жовтень місяць 2015р. 15 444, 80 грн., за листопад місяць 2015р. 15 397, 52 грн., грудень 2015р. 16 844, 76, за січень місяць 2016р. 16 844, 76 грн., за лютий місяць 2016р. 16 879, 42 грн., за березень місяць 2016р. -16 931, 41 грн., за квітень місяць 2016р. 16 966, 07 грн., за травень місяць 2016р. 16 862, 09 грн., за червень місяць 2016р. 17 104, 71 грн.

Враховуючи вищенаведене а також межі позовних вимог, колегія суддів погоджується з правомірним висновком суду першої інстанції, про задоволення суми основного боргу розміром 16 8859, 82 грн. (19 384, 80 + 15 444, 80 грн. + 15 397, 52 + 16 844, 69 + 16 844, 69 + 16 879, 34 + 16 931, 33 + 16 966 , 00 + 16 862, 02 + 17 104, 63).

Частиною 1 статті 901 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, а також те, що матеріалами справи підтверджено факт порушення відповідачем взятих на себе договірних зобовязань щодо оплати наданих за Договором послуг, беручи до уваги наявність вини Відповідача щодо несплати вказаних послуг, відсутність доказів повного чи часткового погашення боргу, перевіривши розрахунок нарахованої суми основного боргу, перевіривши правильність проведених розрахунків згідно п.5 Договору та довідок Відповідача щодо обсягів спожитих послуг, колегія суддів погоджується з правомірним висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 168659,82 грн. боргу з оплати наданих за Договором послуг є мотивованими та обґрунтованими, підлягають до задоволення у повному обсязі.

Разом з цим, в позовних вимогах позивач просить стягнути з Відповідача 68683,68 грн. пені та 8433,02 грн. штрафу за порушення порядку і строку оплати наданих за Договором послуг.

Згідно пункту 6 Договору у разі несвоєчасної оплати платіжних вимог Абонент оплачує Постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожен день затримки.

Відповідно до пункту 7 Договору за необґрунтовану відмову повністю або частково оплатити платіжні вимоги Абонент сплачує Постачальнику штраф у розмірі п'яти відсотків суми, від сплати якої він відмовився. Крім того, Постачальник має право, до сплати Абонентом заборгованості, припинити приймання стоків.

Відповідно до п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" застосування такого виду неустойки як штраф до грошового зобов'язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі (наприклад, за необґрунтовану відмову від переказу коштів за розрахунковими документами отримувача коштів), притому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. В останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.

Одним із видів господарських санкцій згідно з ч. 2 ст. 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню.

Такий вид забезпечення виконання зобов'язання як пеня та її розмір встановлені ч. 3 ст. 549 ЦК України, ч. 6 ст. 231 ГК України, ст.ст.1, 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань та ч. 6 ст. 232 ГК України.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною 4 ст. 231 ГК України.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачена ч. 2 ст. 231 ГК України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень можливості передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою ст. 627 ЦК України, відповідно до якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Враховуючи вищенаведене, чинне законодавство допускає можливість одночасного стягнення з учасника господарських відносин, що порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені, які не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 30.05.2011р. у справі №42/252, від 27.04.2012р. у справі №06/5026/1052/2011 та від 09.04.2012р. у справі №20/246-08.

Згідно пункту 1.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

При цьому суд взяв до уваги, що, згідно ч.5 ст. 254 ЦК України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Пунктом 2 договору передбачено, що абонент бере на себе зобовязання своєчасно оплачувати надані йому послуги водовідведення не пізніше 20 числа наступного місяця.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, враховуючи вищенаведене та п. 2 договору обрахунок розміру пені проводиться по кожному розрахунковому періоду окремо, починаючи з 21 числа місяця наступного за місяцем надання послуг з водовідведення, таким чином періоди нарахування слід вважати такими: з 21.10.2015р. по 21.07.2017р.

При цьому суд зазначає, що згідно Договору розрахунки здійснюються у безготівковій формі; Позивачем у розрахунках не враховано коли останній день сплати припадає на небанківський день.

Здійснивши перевірку розрахунків сум пені та штрафу, які належить стягнути з Відповідача на користь Позивача за порушення порядку та строку оплати наданих за Договором послуг судом встановлено, що сума пені за заявлений Позивачем до стягнення період становить 23371,26 грн., штрафу 8432,99грн.

Однак, 04.07.2017р. відповідачем подано заяву про застосування до правовідносин, які виникли між сторонами, наслідків спливу строку позовної давності щодо вимог про стягнення пені та штрафу за порушення порядку і строку оплати наданих за Договором послуг.

Статтею 256 ЦК України встановлено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Частиною пятою статті 261 ЦК України встановлено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Пунктом 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №10 Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів встановлено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Як вбачається із відтиску календарного штемпеля відділення поштового звязку про прийняття до пересилки цінного листа з описом вкладення №150, позовну заяву Позивачем подано до Господарського суду Львівської області 31.05.2017р.

Таким чином, застосовуючи строк позовної давності до даних правовідносин, періодом нарахування неустойки по даній заборгованості слід вважати 21.06.2016р. по 20.12.2016р. на суму 16 862, 02 грн. та 21.07.2016р. по 20.01.2017р. на суму 17 104, 63 грн.

Отже, враховуючи наявність правових підстав до стягнення з відповідача на користь позивача пені та штрафу за порушення порядку і строку виконання взятих на себе договірних зобовязань з оплати наданих за Договором послуг, здійснивши перерахунок сум пені та штрафу з урахуванням поданої відповідачем заяви про застосування строку позовної давності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 68683,68 грн. пені та 8433,02 грн. штрафу за порушення порядку і строку оплати наданих за Договором послуг підлягають до задоволення частково шляхом стягнення з Відповідача на користь Позивача 13892,72 грн. пені та 1698,33 грн. штрафу. В частині стягнення з Відповідача на користь Позивача 45312,42 грн. пені та 0,03грн. штрафу слід відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю позовних вимог, в решті позову в цій частині позовних вимог у звязку із пропуском Позивачем строку позовної давності за вимогами про стягнення штрафних санкцій.

Пунктом 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р. Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань передбачено, що розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж. У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.97 N 62-97р.

Пунктом 1.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань передбачено, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

При цьому, згідно ч.5 ст. 254 ЦК України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду погоджується із здійсненим перерахунком Господарським судом Львівської області в частині стягнення 3% річних - 6511,91 грн. та інфляційних втрат - 29011,10 грн. та дійшла висновку, що судом першої інстанції підставно задоволені дані вимоги, в решті судом правомірно відмовлено. Дані розрахунки сторонами не заперечуються.

Таким чином судова колегія погоджується з правомірним висновком суду першої інстанції, що з відповідача на користь позивача підлягає стягнення основного боргу в сумі 168 659, 82 грн., пені в сумі 13 892, 72 грн., штрафу в сумі 1 698, 33 грн., 3 % інфляційних в сумі 6 511, 91 грн. та інфляційних втрат в сумі 29 011, 10 грн.

Інші твердження апелянта, які викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки вони не доведені належними та допустимими доказами та спростовуються матеріалами даної справи.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33 та 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Отже, з огляду на викладене вище, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 15.08.2017р. відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає, а інші зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не відповідають матеріалам справи, документально не обґрунтовані, не базуються на законодавстві, що регулює спірні правовідносини, а тому не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст. 104 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку, відповідно до вимог ст.49 ГПК України покласти на скаржника.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

п о с т а н о в и в:

1. Рішення Господарського суду Львівської області від 15.08.2017р. в справі за номером 914/1119/17 залишити без змін.

2. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відпоідальністю Голс, б/н від 21.09.2017р. залишити без задоволення.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в до ВГС України в порядку і строки встановлені ст.ст.109,110 ГПК України.

Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Повний текст постанови виготовлений 29.11.2017р.

Головуючий-суддя Марко Р.І.

Суддя Желік М.Б.

Суддя Костів Т.С.