КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" листопада 2017 р. Справа№ 911/1599/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Чорної Л.В.

Разіної Т.І.

при секретарі судового засідання: Пугачовій А.С.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 28.11.2017 року по справі №911/1599/17 (в матеріалах справи).

матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "КВ ЦЕНТР"

на рішення Господарського суду Київської області від 17.07.2017

по справі №911/1599/17 (суддя С.І. Чонгова)

за позовом Вишгородської міської ради Вишгородського району Київської області

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "КВ ЦЕНТР"

про внесення змін до договору оренди

ВСТАНОВИВ:

Вишгородська міська рада Вишгородського району Київської області (надалі - позивач) звернулась до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "КВ ЦЕНТР" (надалі - відповідач) про внесення змін до договору оренди земельної ділянки, укладеного між Вишгородською міською радою Вишгородського району Київської області та Товариством з обмеженою відповідальністю "КВ ЦЕНТР", посвідченого 31 травня 2012 року Голуб Л.А., приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу, за реєстровим номером 883. виклавши п. 3.2 договору в наступній редакції; "3.2. Річна орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі у розмірі 6% від її нормативної грошової оцінки."

Рішенням Господарського суду Київської області від 17.07.2017 позов задоволено. Внесено зміни до договору оренди земельної ділянки, укладеного між Вишгородською міською радою Вишгородського району Київської області та Товариством з обмеженою відповідальністю "КВ ЦЕНТР", посвідченого 31 травня 2012 року Голуб Л.А., приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу, за реєстровим номером 883. виклавши п.3.2 договору в наступній редакції; "3.2. Річна орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі у розмірі 6% від її нормативної грошової оцінки.".

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "КВ ЦЕНТР" звернулося до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Київської області від 17.07.2017 скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у позові відмовити, посилаючись, при цьому на те, що судом першої інстанції неповно досліджено обставини справи, а тому неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

У доводах апеляційного оскарження відповідач наголосив на тому, що його було позбавлено права надати пояснення та заперечення по справі, оскільки не повідомлено про дату та час судового засідання, чим порушено норми процесуального закону. Також відповідач вказав на неправильне застосування судом норм матеріального права, посилаючись на те, що міською радою без правових підстав підвищено орендну ставку з 3% до 6%, в той час, коли ставка 3 % повністю відповідає ст. 288 ПК України.

Вишгородська міська рада у відзиві просить колегію суддів залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, рішення Господарського суду Київської області від 17.07.2017 залишити без змін, як таке, що прийнято у повній відповідності до вимог діючого законодавства України.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "КВ ЦЕНТР" залишити без задоволення, рішення Господарського суду Київської області від 17.07.2017 по даній справі залишити без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 31.05.2012 Вишгородською міською радою Вишгородського району Київської області (далі - орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "КВ ЦЕНТР" (далі - орендар) укладено договір оренди земельної ділянки (а/с 9-13, далі - договір).

Відповідно до умов договору, позивач - орендодавець відповідно до рішення Виконавчого комітету Вишгородської міської ради Вишгородського району Київської області №102 від 23.02.2006 та постанови Вишгородського районного суду Київської області, яка на момент підписання договору набрала законної сила, передає, а орендар приймає в оренду (строкове платне користування) на 49 років, земельну ділянку , визначену цим договором.

Як визначено п. 2.1 договору, об'єктом оренди є земельна ділянка за адресою вул. Набережна у м. Вишгороді Київської області, розміром 4,0354 га, з цільовим призначенням - для експлуатації будівель та споруд виробничого комплексу і будівництва торгівельно-розважального комплексу та паркової зони, кадастровий номер - ;01;243;0201.

Нормативна грошова оцінка земельної ділянки відповідно до п. 2.2 договору складає 9 546 894,31грн.

Згідно п. 3.1 договору, орендна плата за земельну ділянку становить платіж, який орендар самостійно розраховує (з врахуванням положень п. 3.2 вказаного договору) та вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою у грошовій формі. Орендна плата сплачується в національній валюті України - гривні.

Річна орендна плата за земельну ділянку, у відповідний період, встановлюється в наступних розмірах: 3% від її нормативно-грошової оцінки - до моменту введення в експлуатацію торгівельно-розважального комплексу та паркової зони; 12% від її нормативно-грошової оцінки - після введення в експлуатацію торгівельно-розважального комплексу та паркової зони (п. 3.2 договору).

Згідно п. 3.3 договору, розмір орендної плати може змінюватись та/чи переглядатись за згодою сторін, але не частіше одного разу в рік, шляхом прийняття відповідного рішення Вишгородською міською радою та внесення змін до цього договору, шляхом підписання відповідної додаткової угоди у разі, зокрема, зміни розмірів земельного податку, зміни ставок орендної плати, підвищення цін і тарифів, зміни коефіцієнтів індексації, визначених законодавством; в інших випадках, передбачених законодавством.

Вказаний договір посвідчений Голуб Л.А., приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу, за реєстровим номером 883 31.05.2012.

У відповідності до п. 10.4 договору, сторони домовились, що зміна умов договору можлива за взаємною письмовою згодою сторін; у разі недосягнення згоди щодо зміни умов цього договору спір вирішується у судовому порядку.

Як зазначено міською радою, 14.07.2016 прийнято рішення №12/64 "Про орендну плату за землю у м. Вишгороді", яким затверджено Положення про оренду земельних ділянок у м. Вишгороді та порядок розрахунку орендної плати за земельні ділянки. Так, у відповідності до п. 7.8 вказаного положення орендна плата за земельні ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (код 03.07) становить 6% від грошової оцінки землі.

23.12.2016 рішенням 24 сесії сьомого скликання №19/47 на виконання вищевказаного рішення ради, вирішено встановити ТОВ "КВ ЦЕНТР" річну орендну плату за земельну ділянку площею 4,0354 га за адресою: Київська обл. м. Вишгород, вул. Набережна, 17, що орендована останнім згідно договору від 31.05.2012, в розмірі 6% від нормативно-грошової оцінки землі (а/с 14).

03.02.2017 позивач звернувся до відповідача з листом-пропозицією (а/с 15) щодо необхідності внесення змін до договору оренди земельної ділянки, до якого додавалось додаткова угода (а/с 16), які отримані відповідачем 27.02.2017, що підтверджується описом вкладення та довідкою УДППЗ "Укрпошта" №11-104 від 01.03.2017 (а/с 17-18).

Проте, відповідачем вказану пропозицію залишено без задоволення та без відповіді.

Вищенаведені обставини слугували підставою звернення до господарського суду з позовом про внесення змін до договору оренди земельної ділянки, укладеного між Вишгородською міською радою Вишгородського району Київської області та Товариством з обмеженою відповідальністю "КВ ЦЕНТР", посвідченого 31 травня 2012 року Голуб Л.А., приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу, за реєстровим номером 883, виклавши п.3.2 договору в наступній редакції: "п. 3.2. Річна орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі у розмірі 6% від її нормативної грошової оцінки.".

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, беручи до уваги доводи та заперечення сторін, погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову, виходячи з наступного.

Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Податковим кодексом України та Цивільним кодексом України, іншими законами України та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Відповідно до ст. 144 Конституції України та ст. 73 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рішення, прийняті органом місцевого самоврядування, є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Згідно п. 34, 35 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин; затвердження відповідно до закону ставок земельного податку, розмірів плати за користування природними ресурсами, що є у власності відповідних територіальних громад.

В силу ч. 1 ст. 59 Закону, рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про оренду землі" оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Статтею 13 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

За приписами ст. 15 Закону України "Про оренду землі" та ст. 284 Господарського кодексу України однією із істотних умов договору оренди землі є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Відповідно до ст. 21 Закону України "Про оренду землі" орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

Статтею 288 Податкового кодексу України встановлено, що підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки, оформлений та зареєстрований відповідно до законодавства. Платником орендної плати є орендар земельної ділянки. Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем.

Як визначено п.5 ст.288 ПК України, розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але, в силу пп.5.1, 5.2 цієї норми, річна сума платежу не може бути меншою 3 відсотків нормативної грошової оцінки та не може перевищувати, для інших земельних ділянок, наданих в оренду, окрім вказаних у пп.а і б - 12 відсотків нормативної грошової оцінки.

Отже, визначення відповідних ставок для земель певної категорії призначення та виду, межі яких встановлені ПК України, як вбачається з вищевказаних норм, на відповідній території є беззаперечною компетенцією позивача у даній справі.

Згідно зі ст. 632 Цивільного кодексу України у випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

У відповідності до ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 188 ГК України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного суду України від 06.12.2010 у справі № 2-1/10068-2008, від 27.12.2010 у справі № 27/15-10, від 23.05.2011 у справі № 7/105-10(30/234-09), від 30.05.2011 у справі № 17/299-10, від 15.07.2011 у справі № 3-66гс11, від 20.11.2012 у справі № 3-53гс12, від 07.10.2015 у справі № 3-481гс15, та постановах Вищого господарського суду України від 07.09.2016 у справі № 910/4656/16, від 27.09.2016 у справі № 910/5374/16.

У відповідності до п. 2.19 постанови пленуму Вищого господарського суду України №6 від 17.05.2011 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин", у разі прийняття уповноваженим органом рішення про внесення змін до ставок орендної плати за землю та затвердження нових коефіцієнтів, що використовуються для розрахунку орендної плати за земельні ділянки, такі обставини можуть не братися судом до уваги лише у разі скасування відповідного рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування в установленому законом порядку.

Судам слід враховувати, що розмір орендної плати за землю визначається сторонами у договорі, в тому числі може визначатися шляхом встановлення відсоткового відношення до нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що відповідає чинному законодавству України, зокрема, приписам частини першої статті 15, статті 21 Закону України "Про оренду землі".

Статтею 30 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку. Оскільки орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності є регульованою ціною, то законодавча зміна граничного розміру цієї плати може бути підставою для перегляду розміру орендної плати, встановленої умовами договору.

Сторонами під час розгляду даної справи не надано суду доказів визнання недійсними рішень міської ради від 14.07.2016р. №12/64 "Про орендну плату за землю у м. Вишгороді", яким затверджено Положення про оренду земельних ділянок у м. Вишгороді та порядок розрахунку орендної плати за земельні ділянки. В свою чергу, у відповідності до п. 7.8 вказаного положення і встановлено, що орендна плата за земельні ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (код 03.07) становить 6% від грошової оцінки землі; та рішення від 23.12.2016 №19/47, яким на виконання вищевказаного рішення ради, вирішено встановити ТОВ "КВ ЦЕНТР" річну орендну плату за земельну ділянку площею 4,0354 га за адресою: Київська обл. м. Вишгород, вул. Набережна, 17, що орендована останнім згідно договору від 31.05.2012, в розмірі 6% від нормативно-грошової оцінки землі (а/с 14).

З огляду на вищевикладене, колегією суддів визнаються такими, що не заслуговують на увагу доводи скаржника про те, що міською радою без правових підстав підвищено орендну ставку з 3% до 6%, в той час, коли ставка 3 % повністю відповідає ст. 288 ПК України, при цьому враховано, що рішення міської ради від 14.07.2016р. №12/64, від 23.12.2016 №19/47 є чинними.

За оцінкою колегії суддів, беручи до уваги вищевикладене, оскільки нормами законодавства передбачено можливість зміни умов договору за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у випадках встановлених договором або законом, а орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності є регульованою ціною, а також те, що рішення Вишгородської міської ради від 14.07.2016р. №12/64 та від 23.12.2016 №19/47 є чинними та підлягають виконанню, суд першої інстанції дійшов до вірного та обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Згідно абз. 5 п. 2.19 постанови пленуму Вищого господарського суду України №6 від 17.05.2011 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин", визначено, що якщо договір змінюється або розривається в судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Посилання відповідача у судовому засіданні від 28.11.2017 на те, що міською радою його не було повідомлено про прийнятті рішення ради від 14.07.2016р. №12/64, від 23.12.2016 №19/47, а одностороння зміна умов договору є неможливою та суперечить закону, колегією суддів визнаються необґрунтованими, оскільки матеріали справи містять докази протилежного.

Зокрема, як вже було встановлено вище, 03.02.2017 позивач звернувся до відповідача з листом-пропозицією (а/с 15) щодо необхідності внесення змін до договору оренди земельної ділянки, до якого додавалось додаткова угода (а/с 16), які отримані відповідачем 27.02.2017, що підтверджується описом вкладення та довідкою УДППЗ "Укрпошта" №11-104 від 01.03.2017 (а/с 17-18), однак відповідачем вказану пропозицію залишено без задоволення та без відповіді.

Слід звернути увагу, що згідно п. 3.3 договору, розмір орендної плати може змінюватись та/чи переглядатись за згодою сторін, але не частіше одного разу в рік, шляхом прийняття відповідного рішення Вишгородською міською радою та внесення змін до цього договору, шляхом підписання відповідної додаткової угоди у разі, зокрема, зміни розмірів земельного податку, зміни ставок орендної плати, підвищення цін і тарифів, зміни коефіцієнтів індексації, визначених законодавством; в інших випадках, передбачених законодавством.

Більше того, судова колегія апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2002р. №15-рп/2002 (справа про досудове врегулювання спорів) було визначено, що положення ч. 2 ст. 124 Конституції України стосовно поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

Отже, надсилання відповідачу пропозицій про внесення змін до спірного договору оренди є виключно правом, а не обов'язком позивача, тому в разі навіть імовірного недотримання позивачем вимог ч. 2 ст. 188 ГК України щодо обов'язку надсилання іншій стороні пропозицій про зміну умов договору оренди земельної ділянки не позбавляє його права звернутися до суду з позовом до відповідача про зміну умов договору за наявності спору, тобто відсутності згоди на зміну умов договору.

Серед іншого, колегія суддів критично відноситься до доводів апеляційного оскарження в тій частині, що відповідача було неналежним чином повідомлено про дату та час судового засідання.

Як вбачається зі змісту оскарженого судового рішення, місцевий господарський суд, переходячи до розгляду даної справи по суті, встановив, що відповідач належним чином повідомлений про призначення справи до розгляду в засіданні господарського суду, про час і місце його проведення, про що свідчать наявні у справі докази.

Згідно ст. 64 Господарського процесуального кодексу України ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала направляється за адресою місцезнаходження сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України. (п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

У відповідності до ст. 87 Господарського процесуального кодексу України ухвалу від 10.03.2016 про порушення провадження у справі було надіслано відповідачу рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення на адресу, що зазначена в позовній заяві.

До судового засідання від 03.07.2017 через відділ документального забезпечення суду першої інстанції було подано клопотання про відкладення розгляду справи з посиланням на те, що єдиний представник зайнятий у іншому судовому засіданні. Тобто, подання вказаного клопотання свідчить про те, що відповідачеві було відомо про порушення провадження у справі, він був обізнаний належним чином про дату та час призначеного судового засідання.

Враховуючи клопотання відповідача, судом першої інстанції відкладено розгляд справи на 17.07.2017 та надіслано вказану ухвалу поштою. Однак, до наступного судового засідання відповідач повторно не з'явився.

Скаржник наголосив на тому, що він не отримав ухвали суду першої інстанції про відкладення розгляду справи від 03.07.2017. Однак, наведені ствердження відповідача базуються на бездоказових ствердженнях та спростовуються, оскільки згідно з витягу «Укрпошта» вбачається, що поштове відправлення за №896, у якому було надіслано зазначену ухвалу про відкладення отримано представником відповідача за довіреністю.

Таким чином, враховуючи вищенаведені норми процесуального закону, з огляду на те, що ухвалу про порушення провадження у справі, відкладення було направлено за належною адресою відповідача, колегія суддів вважає, що відповідач був належним чином повідомлений про дату та час судового засідання, місцевим господарським судом вимоги процесуального закону не порушено.

Більше того, як слідує з клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, відповідачеві було відомо про порушення провадження у даній справі, і оскільки розгляд справи було відкладено саме за його ініціативою, то вчинення дій стосовно дізнання наступної інформації про хід та розгляд даної справи вчасно є інтересом та правом саме відповідача.

Колегією суддів враховано і те, що відповідач, будучи ініціатором апеляційного провадження, у суді апеляційної інстанції також не з'являвся у судове засідання, неодноразово заявляв клопотання про відкладення розгляду справи.

Приписами ст. 22 ГПК України визначено, що сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Отже, при здійсненні та реалізації своїх процесуальних прав сторона у господарському процесі зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, а також порушувати межі здійснення своїх прав, що призводить до зловживання правом.

Недопустимими є дії деяких сторін, третіх осіб у справах, спрямовані на зловживання своїми процесуальними правами. Такі дії можуть полягати у заявленні численних безпідставних відводів суддям, нез'явленні представників учасників судового процесу в судові засідання без поважних причин та без повідомлення причин, поданні не заснованих на законі клопотань про вчинення судом процесуальних дій, поданні зустрічних позовів без дотримання вимог ГПК України, одночасному оскарженні судових рішень в апеляційному і в касаційному порядку, поданні апеляційних та касаційних скарг на судові акти, які не можуть бути оскаржені, тощо.

Подібна практика, спрямована на умисне затягування судового процесу, порушує права інших учасників судового процесу, при цьому під затягуванням судового процесу розуміються дії або бездіяльність учасника судового процесу, спрямовані на: неможливість початку розгляду судом порушеної провадженням справи; неможливість прийняття судом рішення в даному судовому засіданні; створення інших перешкод у вирішенні спору по суті з метою недосягнення результатів такого вирішення протягом установлених законом процесуальних строків.

Однак, врешті колегією суддів враховано всі обставини відповідача, та надано можливість здійснити правозахист у суді апеляційної інстанції, надавши свої заперечення.

Інших доводів та доказів, які б слугували підставою для скасування судового рішення по даній справі відовідачем не наведено.

У відповідності до ст. 124, пунктів 2, 3, 4 частини другої ст. 129 Конституції України та статей 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів встановила, що у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції. Таким чином, апеляційні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "КВ ЦЕНТР" є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

Розподіл судових витрат здійснюється у відповідності до ст. 49 ГПК України та судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 85, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "КВ ЦЕНТР" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 17.07.2017 №911/1599/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи №911/1599/17 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 107 ГПК України.

Постанова Київського апеляційного господарського суду за наслідками перегляду відповідно до ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді Л.В. Чорна

Т.І. Разіна