КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" листопада 2017 р. Справа№ 910/9095/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Гончарова С.А.

Тищенко А.І.

за участю представників сторін:

від позивача: Таргонська В.В. - довіреність № 705 від 02.11.2017

від відповідача: Кобилецький В.В. - договір б/н від 20.06.2017

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" на рішення Господарського суду міста Києва від 14.08.2017

у справі №910/9095/17 (суддя Босий В.П.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал"

до Житлово-будівельного кооперативу "Київ-9"

про стягнення 58 551,44 грн.

В судовому засіданні 22.11.2017 відповідно до ст.ст. 85, 99 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 Приватне акціонерне товариство "Акціонерна компанія "Київводоканал" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Житлово-будівельного кооперативу "Київ-9" про стягнення 58 551,44 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем неналежним чином виконуються зобов'язання з оплати наданих послуг за договором на послуги водопостачання та водовідведення № 7093/4-08 від 15.09.1999, у зв'язку з чим позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 38 799,93 грн., інфляційних у розмірі 7 775,38 грн., 3 % річних у розмірі 1 495,10 грн., пені у розмірі 2 721,04 грн. та штрафу у розмірі 7 759,99 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.08.2017 у справі №910/9095/17 у задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" на користь Житлово-будівельного кооперативу "Київ-9" 5 000,00 грн. витрат на правову допомогу.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм процесуального та матеріального права, неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Апелянт вважає, що господарським судом необґрунтовано та незаконно відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення 38 799,93 грн. за стоки гарячої води, облік яких здійснювався за кодом абонента 7-50732.

Також на думку апелянта, суд неправомірно стягнув з позивача 5 000,00 грн. витрат за послуги адвоката, оскільки відповідачем не було додано належних та допустимих доказів на підтвердження надання саме послуг адвокатом. Апелянт вважає, що наданий відповідачем договір про надання правової допомоги не є обґрунтованим доказом в розумінні ст. 44 ГПК України.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу позивача 05.09.2017 передано на розгляд судді Київського апеляційного господарського суду Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Гончаров С.А., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 07.09.2017 колегією суддів у визначеному складі прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції відповідно до ст. 69 ГПК України строк розгляду справи продовжувався, згідно ст. 77 ГПК України у справі оголошувалась перерва, розгляд справи відкладався, останній раз на 22.11.2017.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 22.11.2017 підтримав апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити, а оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 22.11.2017 проти задоволення апеляційної скарги позивача заперечував з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Відповідно до частини 1 статті 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно статті 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення підлягає залишенню без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом, 15.09.1999 між Державним комунальним об'єднанням "Київводоканал" (перетвореним у Відкрите акціонерне товариство "Акціонерна компанія "Київводоканал", перейменованим у Публічне акціонерне товариство "Акціонерна компанія "Київводоканал", яке в свою чергу перейменовано у Приватне акціонерне товариство "Акціонерна компанія "Київводоканал") (постачальник) та ЖБК "Київ-9" (абонент) укладено договір № 7093/4-08 на послуги водопостачання та водовідведення (надалі - Договір), відповідно до умов п. 1.1 якого постачальник зобов'язується забезпечити абоненту постачання питної води та прийняти від абонента каналізаційні стоки, а абонент сплатити за вищезазначені послуги на умовах, які визначені цим договором та Правилами користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах та селищах України, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 01.07.1994 № 65 (надалі Правила).

Відповідно до п. 2.1 Договору постачальник: забезпечує постачання питної води, якість якої відповідає ДОСТу 2874- 82; приймає каналізаційні стоки, які не перевищують гранично-допустимі концентрації шкідливих речовин.

Згідно з підпунктами а) є) пункту 2.2 Договору абонент сплачує вартість наданих послуг за тарифами, встановленими в порядку, передбаченому чинним законодавством. У разі зміни тарифів сплата послуг Абонентом здійснюється за новим тарифом з часу його введення в дію без внесення змін до цього договору; при зміні своїх реквізитів повідомляє про це постачальника у семиденний строк.

Облік води, порядок розрахунків та вартість послуг визначено договором у розділі 3, та, зокрема, в пункті 3.1 Договору, в якому зазначено, що кількість води, що подається постачальником та використовується абонентом, визначається за показниками водолічильників, зареєстрованих постачальником. Зняття показників водолічильників здійснюється, як правило, щомісячно представником спільно з представником абонента.

Відповідно до п. 3.4 Договору кількість стічних вод, які надходять у каналізацію, визначається за кількістю води, що надходить із комунального водопроводу та інших джерел водопостачання, згідно із показниками водолічильника, а при його відсутності - за узгодженням з постачальником, за діючими нормами водопостачання, або іншим засобом передбаченим п. 21.2 Правил.

Відповідно до п. 3.6 Договору абонент розраховується за послуги водопостачання та водовідведення у порядку, встановленому чинним законодавством, у п'ятиденний термін з дня представлення Постачальником платіжних документів до банківської установи.

Відповідно до п. 5.1 Договору цей договір є безстроковим, діє на весь час надання послуг до моменту його розірвання і набуває чинності з моменту підписання його сторонами.

Спір у справі виник у зв'язку із неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем грошового зобов'язання по оплаті наданих послуг, у зв'язку з чим позивач вказує на існування заборгованості у розмірі 38 799,93 грн.

При відмові у задоволенні позову господарським судом було досліджено акти про зняття показань з приладу обліку (а.с. 38-42), платіжні вимоги-доручення (а.с. 49-62) та розшифровки з рахунків абонента (а.с. 42-48), які були надані позивачем на підтвердження наявності заборгованості відповідача з водовідведення гарячої води у період з 01.11.2015 по 31.12.2016.

Перевіривши вказані документи, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками господарського суду, що позивачем не доведено факту наявності заборгованості, оскільки докази, які б могли підтвердити об'єм спожитих послуг відсутні з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

За приписами ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.

Матеріали справи свідчать про те, що між позивачем та відповідачем у справі виникли зобов'язання, які мають ознаки договору про надання послуг, згідно якого в силу вимог ст. 901 ЦК України одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 5 статті 633 Цивільного кодексу України передбачено, що актами цивільного законодавства можуть бути встановлені правила, обов'язкові для сторін при укладенні і виконанні публічного договору.

Укладений між позивачем та відповідачем Договір на послуги водопостачання та водовідведення відноситься до публічних договорів, оскільки його умови повністю відповідають положенням статті 633 Цивільного кодексу України.

Оскільки предметом спірного договору є надання позивачем послуг з водопостачання та водовідведення відповідачу, то сторони, разом з умовами договору також зобов'язані виконувати і вимоги спеціальних нормативно-правових актів, які регулюють взаємовідносини особи, що надає послуги з водовідведення та особи, що користується послугами з водовідведення.

Тому, відповідно до частини 5 статті 633 Цивільного кодексу України у вказаному договорі за згодою сторін були встановлені правила, обов'язкові для них при виконанні цього договору.

Так, в п. 1.1 Договору зазначено, що постачальник зобов'язується забезпечити абоненту постачання питної води та прийняти від абонента каналізаційні стоки, а абонент сплатити за вищезазначені послуги на умовах, які визначені цим договором та Правилами користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах та селищах України, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 01.07.1994 № 65.

Наказ Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 1 липня 1994 року № 65, яким було затверджено правила користування системами комунального водопостачання в містах і селищах України, на момент вчинення спірних правовідносин втратив чинність згідно з наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 27 червня 2008 року N 190, яким також було введено в дію правила користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України.

Правила користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України визначають порядок користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення населених пунктів України. Ці Правила є обов'язковими для всіх юридичних осіб незалежно від форм власності і підпорядкування та фізичних осіб - підприємців, що мають у власності, господарському віданні або оперативному управлінні об'єкти, системи водопостачання та водовідведення, які безпосередньо приєднані до систем централізованого комунального водопостачання та водовідведення і з якими виробником укладено договір на отримання питної води, скидання стічних вод (п. 1.1 правил, затверджених наказом № 190 від 27.06.2008).

Згідно з п. 3.1 Правил, затверджених наказом № 190 від 27.06.2008, розрахунки за спожиту питну воду та скид стічних вод здійснюються на основі показів засобів обліку.

Відповідно до п. 3.7 Правил, затверджених наказом № 190 від 27.06.2008, розрахунки за спожиту питну воду та скид стічних вод здійснюються усіма споживачами щомісячно відповідно до умов договору.

Оскільки обов'язок виконання сторонами вищевказаних нормативно-правових актів прямо передбачений укладеним договором, то положення цих нормативно-правових актів є обов'язковими для виконання сторонами у справі.

Таким чином, на відповідача поширюється дія Правил, затверджених наказом № 190 від 27.06.2008, якими передбачено обов'язок споживачів сплачувати за спожиту питну воду та скид стічних вод щомісячно на основі показів засобів обліку.

Крім того, спірні правовідносини регулюються Законом України "Про питну воду та питне водопостачання".

Згідно зі ст. 20 Закону України "Про питну воду та питне водопостачання" послуги з питного водопостачання та/або централізованого водовідведення надаються споживачам підприємством питного водопостачання та/або централізованого водовідведення на підставі договору з об'єднаннями співвласників багатоквартирних будинків, житлово-будівельними кооперативами та іншими об'єднаннями власників житла, яким передано право управління багатоквартирними будинками та забезпечення надання послуг з водопостачання та/або централізованого водовідведення на підставі укладених ними договорів.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 Закону України "Про питну воду та питне водопостачання" споживачі питної води зобов'язані, окрім іншого, своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення.

На зазначені правовідносини поширює свою дію також і Закон України "Про житлово-комунальні послуги", який регулює основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки.

Статтею 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" встановлено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Згідно із частиною першою статті 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

У частині першій статті 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 20.04.2016 у справі № 221/515/15-а та від 05.10.2016 у справі №753/2526/16-ц.

Так, в позовній заяві позивач вказує на те, що ним належним чином виконувались послуги з водопостачання та водовідведення, в свою чергу, відповідачем сплата наданих послуг за період з 01.11.2015 по 31.12.2016 здійснена не в повному обсязі, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 38 799,93 грн. (з урахуванням переплати по коду 7-732 в сумі 61 642,09 грн.).

З матеріалів справи вбачається, що в розгорнутому розрахунку позовних вимог позивач вказує на те, що заборгованість відповідача виникла за послугу - "питна вода (стоки)" з посиланням на код 7-50732.

В судових засіданнях представником позивача наголошено на тому, що під поняттям "питна вода (стоки)" мається на увазі водовідведення гарячої води, а кодом 7-50732 позначається ця послуга при здійсненні оплати за неї.

Таким чином, з матеріалів справи та наданих представниками сторін пояснень вбачається, що згідно Договору, відповідачем споживались послуги з постачання холодної води та постачання гарячої води, а також їх водовідведення.

В якості доказів наявності заборгованості з водовідведення гарячої води у заявлений період, позивачем надано суду Акти про зняття показань з приладу обліку, а також платіжні вимоги-доручення та розшифровки з рахунків абонента.

В наданих актах не містяться посилання на те, яку саме воду вони обліковують (холодну чи гарячу), а платіжні вимоги-доручення та розшифровки не підтверджують наявність заборгованості, оскільки не є належними та допустимими доказами цього в розумінні ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України. Належних доказів підтвердження факту наявності заборгованості з водовідведення гарячої води матеріали справи не містять.

Вищевикладене спростовує доводи апелянта про безпідставно не прийняті до уваги акти про зняття показань з приладів обліку за період 01.11.2015 по 31.12.2016, підписані позивачем та ПАТ «Київенерго», оскільки вони були досліджені господарським судом.

Відтак судом першої інстанції вірно встановлено обставини справи та надано їм належну оцінку, про що зазначено в оскаржуваному рішенні.

Посилання апелянта на правові позиції Вищого господарського суду України у постановах від 19.03.2014 у справі №910/13220/13, від 17.04.2014 у справі № 910/13142/13, від 11.11.2015 у справі № 910/12476/13, від 12.01.2016 у справі № 910/10175/15 від 26.01.2016 у справі № 910/19808/15 від 24.05.2016 у справі № 910/19814/15, від 11.07.2016 у справі № 910/6705/15-г, від 13.07.2016 у справі № 910/30584/15, колегія суддів відхиляє, оскільки в даній справі посилання на них є недоречними, наведений позивачем перелік постанов не свідчить про однакові правові позиції суду касаційної інстанції та не доводить позицію позивача у справі, а навпаки наводить різноманітну практику стосовно спорів, стороною яких є позивач, зокрема і про відмову у задоволенні вимог Приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал".

Таким чином позивач не довів суду у передбачений законодавством та договором спосіб обсягів водовідведення за кодом 7-50732 у спірний період, не спростував доводів відповідача про оплату ним послуг водовідведення гарячої води у повному обсязі, що знайшло своє відображення у зведеному акті звірки (а.с. 78), відповідно до якого заборгованість у відповідача за кодом 7-50732 відсутня. За спірний період з 01.11.2015 по 31.12.2016 відповідачем було сплачено позивачу за водовідведення гарячої води 62 594,35 грн., що підтверджується банківськими виписками. Вказана сума була сплачена кооперативом виходячи з об'єму гарячої води, яку спожили мешканці будинку і за яку здійснювався розрахунок з ПАТ «Київенерго».

Оскільки відсутні правові підстави для стягнення 38 799,93 грн. заборгованості, відсутні підстави для стягнення інфляційних втрат, 3% річних, пені та штрафу, які є похідними.

Щодо заперечень апелянта стосовно стягнення з позивача на користь відповідача витрат на оплату послуг адвоката, колегія суддів зазначає наступне.

20.06.2017 між ЖБК "Київ-9" (клієнт) та адвокатом Кобилецьким Вячеславом Вікторовичем (адвокат) був укладений договір про надання правової допомоги, предметом якого є надання адвокатом правової допомоги, в тому числі, за окремими дорученнями клієнта, які узгоджуються у письмовій формі, для чого адвокату надається право представляти інтереси клієнта у всіх органах державної влади та місцевого самоврядування України, установах, підприємствах, організаціях та перед фізичними особами, в усіх слідчих, правоохоронних органах, судах, в т.ч. господарських та адміністративних з адміністративною процесуальною дієздатністю, передбаченою Кодексом адміністративного судочинства України, та зі всіма правами, що надані законом позивачу, скаржнику, відповідачу, третій особі та потерпілому.

На виконання умов вказаного договору ЖБК "Київ-9" сплачено на користь адвоката 5 000,00 грн., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера № 01/7 від 18.07.2017.

Доводи апелянта, що договір про надання правової допомоги не є договором про надання послуг адвоката є необґрунтованими, оскільки зі змісту наданого відповідачем договору про надання правової допомоги від 20.06.2017 вбачається надання відповідних послуг саме адвокатом Кобилецьким Вячеславом Вікторовичем (свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №5185 від 29.08.2012).

Відповідно до ч. 1 ст. 44 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно із ч. 6 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, при відмові в позові покладаються на позивача.

Згідно з п. 1 постанови пленуму Вищого господарського суд України №7 від 21.02.2013 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" відповідно до розділу VI Господарського процесуального кодексу України судовими витратами є витрати сторін та інших учасників судового процесу в господарському суді, які пов'язані з розглядом справи і складаються з: судового збору; сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом; витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження; оплати послуг перекладача, адвоката; інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Склад судових витрат не є вичерпним, і оцінка тих чи інших витрат сторін як судових здійснюється господарським судом з урахуванням обставин конкретної справи.

Відповідно до п. 5 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 14.07.2004 № 01-8/1270 "Про деякі питання, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів України у 2003 році щодо застосування норм Господарського процесуального кодексу України" судові витрати за участь адвоката у розгляді справи підлягають оплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались, а їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами. Статтею 44 ГПК передбачено відшкодування зазначених витрат за послуги, надані лише адвокатом, а не будь-яким представником.

Як вбачається з матеріалів справи, адвокат Кобилецький Вячеслав Вікторович брав участь в судових засіданнях, подавав документи по справі та пояснення по суті спору, а відтак виконував свої зобов'язання, передбачені договором про надання правової допомоги від 20.06.2017.

Враховуючи вищевикладене, господарський суд першої інстанції правомірно стягнув з позивача на користь відповідача 5000,00 грн. витрат на оплату послуг адвоката в суді першої інстанції.

Крім того, на виконання умов вказаного договору від 20.06.2017, ЖБК "Київ-9" сплачено адвокату Кобилецькому В.В. 2 500,00 грн. за надані адвокатські послуги в суді апеляційної інстанції, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера № 02/9 від 25.09.2017.

Враховуючи участь адвоката Кобилецького В.В. в судових засіданнях апеляційної інстанції і представлення інтересів відповідача, колегія суддів дійшла висновку про необхідність стягнення з позивача на користь відповідача 2500,00 грн. витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. ст. 32-34 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За таких обставин решту аргументів позивача (апелянта) суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

У зв'язку з відмовою у задоволенні позову та апеляційної скарги позивача, відповідно до ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 49, 99, 101-103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" на рішення Господарського суду міста Києва від 14.08.2017 у справі №910/9095/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 14.08.2017 у справі №910/9095/17 залишити без змін.

3. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" (01015, м. Київ, вул. Лейпцизька, будинок 1-А; ідентифікаційний код 03327664) на користь Житлово-будівельного кооперативу "Київ-9" (04123, м. Київ, пр. Правди, будинок 4А; ідентифікаційний код 22894305) 2500,00 грн. витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції.

4. Доручити Господарському суду міста Києва видати наказ.

5. Матеріали справи №910/9095/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді С.А. Гончаров

А.І. Тищенко