ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" листопада 2017 р. Справа № 911/2778/17

за позовом Приватного акціонерного товариства Фармацевтична Фірма Дарниця

до Товариства з обмеженою відповідальністю Фрам Ко

про стягнення 6 547 146,60 грн

Суддя Антонова В.М.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (довіреність № 1216/30-06 від 30.12.2016);

від відповідача: не зявились.

Обставини справи:

У провадженні господарського суду Київської області знаходиться справа №911/2778/17 за позовом Приватного акціонерного товариства Фармацевтична Фірма Дарниця (далі позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю Фрам Ко (далі відповідач) про стягнення 6 547 146,60 грн.

Ухвалою господарського суду Київської області від 18.09.2017 порушено провадження по справі №911/2778/17 та призначено її до розгляду на 12.10.2017.

Позовні вимоги обґрунтовані фактом неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором поставки №FRAMCO-3 від 15.12.2015 року щодо своєчасної оплати за поставлений товар.

12.10.2017 через канцелярію господарського суду Київської області від представника відповідача до початку судового засідання надійшло клопотання б/н від 11.10.2017 (вх. №21519/17) про відкладення розгляду справи та відзив на позовну заяву б/н від 11.10.2017 (вх. №21520/17).

12.10.2017 через канцелярію господарського суду Київської області від представника позивача до початку судового засідання надійшов супровідний лист б/н від 12.10.2017 (вх. №21528/17) з документами для долучення до матеріалів справи.

У судовому засіданні 12.10.2017 суд оголосив ухвалу про відкладення розгляду справи на 09.11.2017.

09.11.2017 через канцелярію господарського суду Київської області, до початку судового засідання, від представника позивача надійшли додаткові пояснення б/н, б/д (вх. №23670/17).

09.11.2017 через канцелярію господарського суду Київської області, до початку судового засідання, від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи та продовження строку розгляду на 15 днів, б/н від 08.11.2017 (вх. №23668/17).

У судове засідання 09.11.2017 року представник позивача зявився та дав пояснення по суті спору, підтримав позовні вимоги. Представник відповідача у судове засідання не зявився.

Розглянувши клопотання відповідача про відкладення розгляду справи та продовження строку розгляду на 15 днів, суд відмовляє у його задоволенні з огляду на наступне. В якості підстави відкладення розгляду справи відповідач повідомляє, що він не має можливості забезпечити явку уповноваженого представника для участі у судовому засіданні, яку призначене на 09.11.2017.

Судом враховано, що провадження у справі № 911/2778/17 порушено 18.09.2017.

У судове засідання 12.10.2017 відповідач не зявився направив клопотання про відкладення розгляду справи. У звязку з чим, розгляд справи було відкладено на 09.11.2017.

09 листопада 2017 року проводиться вже друге судове засідання, про яке відповідач був повідомлений належним чином повторно не зявився.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони та інших учасників процесу добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Явка в судове засідання представників сторін це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 28 ГПК України, справи юридичних осіб в господарському суді ведуть їх органи, що діють у межах повноважень, наданих їм законодавством та установчими документами.

Справу від імені підприємства можуть вести керівники підприємств та організацій, інші особи, повноваження яких визначені законодавством або установчими документами. Представниками юридичних осіб можуть бути також інші особи, повноваження яких підтверджуються довіреністю від імені підприємства.

Відповідачем не подано доказів, що представник не мав можливості зявитись на вказане судове засідання, а також, що даний представник є єдиним можливим представником підприємства, за відсутності якого справа не може бути розглянута.

Відповідач мав можливість взяти участь у судовому засіданні, а повторне клопотання про відкладення розгляду справи свідчить про зловживання своїми процесуальними правами, а тому з обставин наведених вище, суд відмовляє у задоволені поданого клопотання про відкладення розгляду справи та продовження строку розгляду на 15 днів.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосування засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

У відповідності до п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд, -

ВСТАНОВИВ:

15 грудня 2015 року між Приватним акціонерним товариством Фармацевтична Фірма Дарниця (далі - постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фрам Ко» (далі - покупець) було укладено договір поставки №FRAMCO-3 (далі Договір), відповідно до п. 1.1. договору постачальник зобов'язується передати у класність покупця, а покупець зобов'язується прийняти і оплатити лікарські засоби (надалі - Продукція»), найменування, асортимент, кількість. та ціна яких погоджуються Сторонами у відповідних Специфікаціях до Договору, які є його невідємною частиною.

Пунктами 2.1. договору встановлено, що ціна Договору та загальна вартість продукції по договору визначається сумарною вартістю продукції по всіх погоджених сторонами специфікаціях до цього договору. Вартість упаковки, маркування, завантаження та доставки продукції враховується у вартості продукції.

Пунктом 2.4. договору встановлено, що покупець здійснює оплату кожної партії продукції шляхом здійснення безготівкового банківського переказу грошових коштів на поточний рахунок постачальника, зазначений у розділі 14 цього договору.

Під партією розуміється продукція, яка поставлена згідно однієї видаткової накладної.

Відповідно до п. 2.5. договору, покупець зобов'язаний здійснити оплату партії продукції в строк, що не перевищує 30 (тридцять) календарних днів від дати її поставки, якщо інше не передбачено сторонами.

Згідно п. 2.7. договору, датою оплати продукції вважається дата зарахування грошових коштів, сплачених покупцем, на поточний рахунок постачальника.

Пунктом 2.12. договору погоджено, що сторони один раз па квартал проводять звірку взаєморозрахунки, про що складається Акт звірки взаєморозрахунків. Зазначений акт в двох екземплярах постачальник готує та направляє покупцю для підписання. протягом 3 (трьох) робочих днів з моменту отримання Акту звірки взаєморозрахунків від постачальника, покупець зобовязаний розглянути, підписати Акт та один підписаний Акт надіслати постачальнику.

Пунктом 5.1. договору встановлено, що поставка продукції згідно з цим договором здійснюється окремими партіями відповідно до поданих покупцем та погоджених постачальником заявок на поставку продукції, оформлених відповідно до форми постачальника.

5.1.1. Покупець надсилає постачальнику заявку на поставку продукції за допомогою електронної пошти, яка повинна містити такі відомості:

- дату та номер цього Договору;

- назву, кількість та асортимент Продукції;

- коди Моріон або артикул Продукції;

- умову поставки та адресу (пункт) доставки.

Відповідно до п. 5.3. договору, поставка продукції здійснюється постачальником на умовах DAP (Інкотсрмс 2010) - склад Покупця, адреса якого зазначається у заявці покупця, або на умовах FCA (Інкогсрмс 2010) - склад постачальника, ямні знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Бориспільська, 13. Адреса поставки зазначається в видатковій накладній.

Пунктом 6.1. договору встановлено, що моментом поставки продукції вважається дата підписання видаткових накладних уповноваженими представниками обох Сторін. передача продукції уповноваженій особі покупця здійснюється постачальником на підставі оригіналу довіреності, виданої покупцем такій уповноваженій особі. Оригінал довіреності передасться уповноваженому представнику Постачальника в момент поставки продукції.

Відповідно до п.п. 7.1. та 7.3. договору встановлено, що у випадку невиконання або неналежного виконання сторонами зобов'язань за цим договором сторони несуть відповідальність згідно з даним договором та чинним законодавством України.

У випадку несвоєчасної оплати продукції, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, від простроченої суми оплати за кожен день прострочення.

Пунктом 8.1. договору визначено, що цей Договір вступає в силу з 04.01.2016 року та діє до 31.12.2016 року (включно) в частині розрахунків діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобовязань згідно з умовами даного Договору.

15 грудня 2015 року сторонами був підписаний протокол узгодження розбіжностей до договору поставки №FRAMCO-3 від 15.12.2015.

26 грудня 2016 року сторони уклали додаткову угоду № 9 до договору поставки №FRAMCO-3 від 15.12.2015.

Пунктом 2 даної угоди встановлено, що на період з 01.01.2017 по 31.03.2017 (включно), відповідно до 2.5. договору, сторони погодили збільшення строку оплати поставлених у зазначений період партій продукції на 30 (тридцять) календарних днів. Граничний строк оплати таких партій продукції становитиме 60 (шістдесят) календарних днів і зазначається у видаткових накладних.

01 лютого 2017 року сторони погодили та підписали специфікацію до договору поставки №FRAMCO-3 від 15.12.2015 на період від 01.02.2017 до 28.02.2017.

10 лютого 2017 року сторони уклали додаткову угоду № 10 до договору поставки №FRAMCO-3 від 15.12.2015 якою домовились внести зміни в п.2. Додаткової угоди №9 викласти його в наступній редакції:

« 2. Сторони домовились про наступні умови встановлення строків оплати поставлених партій продукції:

2.1. На період з 13.02.2017 по 30.06.2017 (включно), відповідно до п. 2.5. договору, сторони погодили збільшення строку оплати поставлених у зазначений період партій продукції на 30 (тридцять) календарних днів. Граничний строк оплати таких партій Продукції становитиме 60 (шістдесят) календарних днів і зазначається у видаткових накладних.

2.2. При оплаті партій Продукції з протермінуваням більш ніж на 3 (три) банківських дня від дати граничного строку оплати, додаткове відтермінування, зазначене в п. 2.1. додаткової угоди не надається. З моменту виникнення протермінованої заборгованості більшість на 3 банківських дня строк оплати наступних партій продукції становитиме 30 (тридцять) календарних днів. Про зміну строків оплати постачальник повідомляє покупця електронною поштою».

На виконання умов договору позивачем передано у власність відповідачу товар на загальну суму 13 886 899,45 грн, що підтверджується належним чином оформленими видатковими накладними №80008313 від 22.02.2017 р., №80008436 від 02.03.2017 р., №80008070 від 01.02.2017 р., №80008071 від 01.02.2017р., №80008072 від 01.02.2017 р., №80008083 від 02.02.2017 р., №80008084 від 02.02.2017 р., №80008086 від 02.02.2017 р., №80008469 від 06.03.2017 р., №80008470 від 06.03.2017 р., №80008472 від 06.03.2017 р., №80008487 від 07.03.2017 р., №80008489 від 07.03.2017 р., №80008493 від 07.03.2017 р.

Належність виконання Позивачем обовязків по договору стосовно строків поставки, кількості та якості, крім видаткових накладних, з підписом та штампом обох Сторін, про прийняття Товару підтверджується також відсутністю протягом тривалого часу жодних зауважень чи претензій з боку відповідача.

Позивач зазначив, що відповідачем було здійснено часткові оплати за отриманий товар в розмірі 8 046 703,71 грн, внаслідок чого заборгованість відповідача перед позивачем складає 5 840 195,74 грн.

Таким чином, на підставі викладеного позивач зазначив, що відповідач належним чином не виконує свої зобовязання перед позивачем за спірним договором, внаслідок чого у нього виникла заборгованість в розмірі 5 840 195,74 грн, а відтак позивач був змушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву зазначив, що позивачем не надано документів (заявок) на замовлення товару, з яких можна встановити факт замовлення відповідачем відповідного товару його кількості, вартості, умов та строків поставки на адресу відповідача.

Відсутність даних документів, на думку відповідача, унеможливить встановити чи дійсно обсяги поставок, ціни товару, а також строки поставки товару за який позивач просить стягнути оплату, дійсно відповідають замовленням відповідача.

Також відповідач у своєму відзиві зазначив, що підписані видаткові накладні та акт звірки взаємних розрахунків від 03.07.2017 не можуть бути прийняті, як належний доказ здійснених позивачем поставок відповідачу.

Таким чином, відповідач вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відзначає наступне.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обовязковим до виконання сторонами.

У силу ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частини перша та шоста статті 265 Господарського кодексу України передбачають, що за договором поставки одна сторона постачальник зобовязується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобовязується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Частина друга ст. 712 Цивільного кодексу України встановлює, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами ч. ч 1, 2 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Однак, в порушення умов договору, відповідачем свої зобовязання за договором не виконано, вартість поставленого товару у погоджений договором термін (протягом 60-ти банківських днів з моменту підписання видаткової накладної) не сплачено.

Видаткові накладні по поставці товару підписано представником відповідача без будь-яких зауважень щодо якості, кількості, вартості, асортименту поставленого товару, товар було отримано відповідачем.

Позивачем виконано свій обовязок щодо поставки товару, а тому несплата відповідачем коштів за поставлений товар є порушенням умов укладеного договору.

Суд звертає увагу сторін, що позивачем було подано до суду акт звірки взаєморозрахунків (підписаний та скріплений печатками обох сторін) від 03.07.2017 за договором поставки №FRAMCO-3 від 15.12.2015, відповідно до якого, заборгованість відповідача перед позивачем складає 5 840 195,74 грн., що також свідчить про визнання відповідачем заборгованості.

Також, суд наголошує на тому, що відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Отже, на підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність доводів відповідача, а тому вимога позивача про стягнення заборгованості за договором поставки №FRAMCO-3 від 15.12.2015 є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

При зверненні до суду позивач також просив стягнути з відповідача на користь позивача пеню у розмірі 507 623,47 грн, 3% річних у розмірі 59 417,13 грн. та втрати від інфляції у розмірі 139 910,26 грн.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

З положень п.1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Нормами ст. 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума, або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ч.1 ст. 230 ГК України).

Частиною 2 ст. 549 Цивільного кодексу України встановлено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності з п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

У п. 7.3. договору передбачено, що у випадку несвоєчасної оплати продукції, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, від простроченої суми оплати за кожен день прострочення.

Таким чином, умовами договору та Господарського кодексу України передбачено цивільно-правову (господарсько-правову) відповідальність за порушення умов договору у вигляді сплати пені за несвоєчасну оплату вартості товару.

Пунктом 1.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

За змістом ст.ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, здійснивши перевірку розрахунків пені, суд дійшов висновку, що він здійснений невірно.

Після проведеного розрахунку пені, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 447 509,43 грн. пені.

В іншій частині позовної вимоги про стягнення пені суд відмовляє.

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Дії відповідача, які полягають в порушенні зобов'язання щодо повної та своєчасної оплати вартості поставленого товару, є порушенням умов договору, що є підставою для захисту майнових прав та інтересів позивача відповідно до норм статті 625 Цивільного кодексу України.

У відповідності з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.97 № 62-97р; цього листа вміщено в газеті "Бизнес" від 29.09.97 N 39, а також в інформаційно-пошукових системах "Законодавство" і "Ліга".

Зокрема, рекомендації Верховного Суду України, викладені в листі № 62-97р від 03.04.1997 року щодо порядку нарахування індексів інфляції при розгляді судових справ передбачають, що сума, яка внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, наприклад, травня, індексується за період з розрахунком травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця червня.

Пунктом 1.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Положеннями пунктів 3.1 та 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17 грудня 2013 року № 14 визначено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

За умовами пункту 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17 грудня 2013 року № 14, сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) також не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши розрахунок позивача про стягнення 3% річних з відповідача, суд дійшов висновку, що він виконаний невірно, внаслідок чого судом було здійснено власний розрахунок 3% річних, відповідно до якого сума, яка підлягає стягненню з відповідача складає 52 898,62 грн., а не 59 417,13 грн., як було вказано позивачем.

Дослідивши розрахунок позивача інфляційних втрат, судом встановлено, що розмір

інфляційних втрат за заявлений позивачем період, який підлягає стягненню, становить суму більшу, ніж заявлена позивачем до стягнення.

Проте, в силу, п. 2. ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

А тому, зважаючи на те, що клопотань про вихід за межі позовних вимог від заінтересованих сторін до суду не надходило, суд обмежений в праві вийти за межі позовних вимог в частині стягнення суми інфляційних втрат, тому, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат підлягають задоволенню за розрахунком позивача, оскільки суду не надано права виходити за межі позовних вимог.

Таким чином, перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, суд встановив, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 3% річних в розмірі 52 898,62 грн. та інфляційні втрати в розмірі 139 910,26 грн.

В іншій частині позовних вимог про стягнення 3% річних суд відмовляє.

Відповідно до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Згідно зі ст. 36 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказами є документи i матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Оригінали документів подаються, коли обставини справи відповідно до законодавства мають бути засвідчені тільки такими документами, а також в інших випадках на вимогу господарського суду.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Між тим, відповідно до ст. ст. 42, 44 ГК України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Підприємництво здійснюється на основі, зокрема, комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.

Здійснення підприємницької діяльності на власний ризик означає покладання на цю особу тягара несприятливих наслідків такої діяльності.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобовязання.

Враховуючи все вищевикладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у розмірі 6 480 514,05 грн., з них: основний борг 5 840 195,74 грн пеня 447 509,49 грн 3% річних 52 898,62 грн, інфляційних втрат 139 910,26 грн.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до статей 44, 49 ГПК України, покладаються судом на відповідача.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ФрамКо» (08131, Київська обл., Києво-Святошинський район, с. СофіївськаБорщагівка, вул. Леніна, буд. 114, ідентифікаційний код 39443405) на користь Приватного акціонерного товариства Фармацевтична Фірма Дарниця (02093, м.Київ, ВУЛИЦЯ БОРИСПІЛЬСЬКА, будинок 13, ідентифікаційний код 00481212) 5 840 195 (пять мільйонів вісімсот сорок тисяч сто девяносто пять) грн. 74 коп. заборгованості, 447 509 (чотириста сорок сім тисяч пятсот девять) грн. 49 коп. пені, 52 898 (пятдесят дві тисячі вісімсот девяносто вісім) грн. 62 коп. 3 % річних, 139 910 (сто тридцять девять тисяч девятсот десять) грн. 26 коп. інфляційних втрат та 98 207 (девяносто вісім тисяч двісті сім) грн.20 коп. судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його належного оформлення та підписання, і може бути оскаржено в апеляційному порядку.

Повне рішення складено: 28.11.2017

Суддя В.М. Антонова