КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" листопада 2017 р. Справа№ 910/7880/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Гончарова С.А.

Майданевича А.Г.

за участю секретаря судового засідання - Куценко К.Л.;

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явились;

від відповідача: Грабовський О.О. - представник за довіреністю б/н від 25.04.2017;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ФРАМ КО"

на рішення Господарського суду міста Києва від 31.07.2017 у справі № 910/7880/17 (суддя Трофименко Т.Ю.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ФРАМ КО"

до Дочірнього підприємства "Стада-Україна" компанії "Бепха Бетайлігунгсгезельшафт фюр Фармаверте МБХ"

про визнання недійсним договору,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ФРАМ КО» (надалі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача - Дочірнього підприємства «Стада-Україна» компанії «Бепха Бетайлігунгсгезельшафт фюр Фармаверте МБХ» про визнання недійсним договору поставки №3 від 29.02.2016р., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФРАМ КО» та Дочірнім підприємством «Стада-Україна» компанії «Бепха Бетайлігунгсгезельшафт фюр Фармаверте МБХ».

Рішенням Господарського суду міста Києва від 31.07.2017 у справі № 910/7880/17 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "ФРАМ КО" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, який позов задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду 01.09.2017 апеляційну скаргу у даній справі було прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Коротун О.М., суддів: Сухового В.Г., Гончарова С.А., та призначено до розгляду на 25.09.2017.

Розгляд справи відкладався, зокрема ухвалою від 25.09.2017 на 26.10.2017.

У зв'язку з перебуванням 26.10.2017 судді Сухового В.Г., який не є головуючими суддею (суддею-доповідачем), на лікарняному, та відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 25.10.2017 для розгляду апеляційної скарги у даній справі було визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Коротун О.М., судді - Гончаров С.А., Майданевич А.Г., вказана судова колегія ухвалою від 26.10.2017 прийняла апеляційну скаргу у даній справі до свого провадження, розглянула її по суті та ухвалила постанову у даній справі.

Розгляд справи відкладався, зокрема ухвалою від 26.10.2017 - на 22.11.2017.

В судовому засіданні 22.11.2017 представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Представник позивача в судове засідання 22.11.2017 повторно не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, про що свідчить наявне в матеріалах справи повідомлення про вручення стороні ухвали суду від 26.10.2017.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Враховуючи те, що явка представників учасників апеляційного провадження судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про можливість здійснення перевірки рішення Господарського суду міста Києва в апеляційному порядку за відсутності представника апелянта, (який втретє не з'явився на судові засідання) та був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання за наявними матеріалами справи.

Дослідивши матеріали справи, докази по справі, розглянувши доводи апеляційної скарги, оглянувши оригінали документів, пов'язаних з предметом спору, заслухавши пояснення відповідача Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно з'ясовано судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 29.02.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФРАМ КО» (як покупцем) та Дочірнім підприємством «Стада-Україна» компанії «Бепха Бетайлігунгсгезельшафт фюр Фармаверте МБХ» (як постачальником) було укладено договір поставки №3 (надалі - договір), відповідно до п.1.1 якого постачальник постачає покупцю лікарські засоби, вироби медичного призначення та інші товари аптечного асортименту (товар) згідно замовлень покупця за ціною, асортиментом, що вказані в специфікації (додаток №1) до даного договору, яка є його невід'ємною частиною, а покупець зобов'язується оплатити поставлений товар на умовах договору.

Зі змісту п.1.1 договору №3 від 29.02.2016 вбачається, що товаром у розумінні сторін є лікарські засоби, вироби медичного призначення та інші товари аптечного асортименту згідно замовлень покупця за ціною, асортиментом, що вказані в специфікації (додаток №1).

За умовами п.1.2 договору №3 від 29.02.2016 кількість товару, що поставляється за цим договором, визначається покупцем при замовленні товару і відображається у видаткових накладних на окрему поставку товару.

Поставка товару здійснюється зі складу постачальника відповідно до попереднього замовлення покупця протягом 3 календарних днів з дати отримання замовлення постачальником. Замовлення на поставку товару подається покупцем за допомогою електронних засобів зв'язку і має містити інформацію щодо асортименту та кількості товару (п.2.1 договору №3 від 29.02.2016).

Згідно п.2.4 договору №3 від 29.02.2016 право власності від постачальника до покупця переходить у момент передачі товару. Моментом передачі товару сторони вважають момент завантаження товару на транспортний засіб покупця, що підтверджується належним чином оформленою видатковою накладною, підписаною уповноваженою особою постачальника та покупця. Покупець отримує товар на підставі належним чином оформленої довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей, підписаної та скріплений печаткою покупця. Оригінал довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей повинен бути наданий постачальнику до відвантаження товару покупцю.

У п.6.1 договору №3 від 29.02.2016 вказано, що оплата здійснюється в національній валюті України шляхом сплати грошових коштів на банківський рахунок постачальника.

Договір набуває чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін і діє до 28.02.2017 включно.

Розглядаючи спір по суті у даній справі, місцевий господарський суд дійшов висновку, що позивачем не було доведено наявності підстав для визнання недійсним договору №3 від 29.02.2016, а тому позов ТОВ «ФРАМ КО» до ДП «Стада-Україна» компанії «Бепха Бетайлігунгсгезельшафт фюр Фармаверте МБХ» про визнання недійсним договору поставки №3 від 29.02.2016 - є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновком місцевого господарського суду з урахуванням наступного.

Так, відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За приписом ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Згідно з п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Так, за твердженнями позивача, договір поставки №3 від 29.02.2016, укладений між сторонами не відповідає приписам чинного на момент його укладення законодавства, оскільки не містить всіх істотних умов договору поставки, зокрема, в останньому контрагентами не визначено предмет та ціну правочину, що у відповідності до приписів ст.180 Господарського кодексу України є істотними умовами господарського договору. Вказані обставини визначені відповідачем підставою позову.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідачем наголошено на тому, що у договорі №3 від 29.02.2016 визначено всі істотні умови господарського правочину, а отже, останній відповідає приписам чинного законодавства.

Відповідно до ст.628 ЦК України, ст.180 ГК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписом ст.638 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому, за змістом п.3 ст.180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Вимоги щодо якості предмета договору визначаються відповідно до обов'язкових для сторін нормативних документів, зазначених у статті 15 цього Кодексу, а у разі їх відсутності - в договірному порядку, з додержанням умов, що забезпечують захист інтересів кінцевих споживачів товарів і послуг (ч.4 ст.180 Господарського кодексу України).

Разом з цим, твердження заявника про те, що у договорі №3 від 29.02.2016 сторонами не визначено предмету правочину, суд першої інстанції правомірно визнав безпідставними, оскільки п.1.1 укладеного між сторонами договору було визначено, що товаром є лікарські засоби, вироби медичного призначення та інші товари аптечного асортименту згідно замовлень покупця за ціною, асортиментом, що вказані в специфікації (яка містить підписи та печатки обох сторін).

Більше того, з наявних матеріалів справи вбачається, що сторонами було складено та підписано додаток №1 до договору №3 від 29.02.2016 (специфікація) (а.с. 41-43), а також додаток № 2 до договору №3 від 29.02.2016 (а.с. 34-40). В зазначених додатках контрагентами було визначено перелік (асортимент, номенклатуру) лікарських препаратів, які поставляються за договором. Вказаними доводами спростовуються апелянта щодо непогодження сторонами специфікації до договору №3 від 29.02.2016.

А тому суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що сторонами у договорі №3 від 29.02.2016 було належним чином та у відповідності до вимог ст.180 ГК України визначено умови щодо предмету договору, зокрема, його найменування, асортимент та порядок визначення кількості.

Разом з цим, щодо ціни, як істотної умови договору поставки, суд першої інстанції правомірно зазначив наступне.

За умовами частини 1-2 статті 189 ГК України ціна в цьому Кодексі є вираженим у грошовій формі еквівалентом одиниці товару (продукції, робіт, послуг, матеріально-технічних ресурсів, майнових та немайнових прав), що підлягає продажу (реалізації), який повинен застосовуватися як тариф, розмір плати, ставки або збору, крім ставок і зборів, що використовуються в системі оподаткування. Ціна є істотною умовою господарського договору. Ціна зазначається в договорі у гривнях. Ціни у зовнішньоекономічних договорах (контрактах) можуть визначатися в іноземній валюті за згодою сторін.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 691 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Якщо договором купівлі-продажу встановлено, що ціна товару підлягає зміні залежно від показників, що зумовлюють ціну товару (собівартість, затрати тощо), але при цьому не визначено способу її перегляду, ціна визначається виходячи із співвідношення цих показників на момент укладення договору і на момент передання товару.

У відповідності до ч.ч. 1, 4 ст. 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Виходячи з аналізу зазначених норм, можна дійти висновку, що наведені в них положення щодо визначення ціни мають диспозитивний характер, тобто, сторони договору на власний розсуд встановлюють ціну та/або порядок її визначення.

При цьому, відповідно до п.12.4 договору №3 від 29.02.2016 поставки товару додаткові угоди та додатки до цього договору є його невід'ємною частиною і мають юридичну силу, якщо вони викладені у письмовій формі, підписані сторонами та скріплені їх печатками.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 01.04.2016 між сторонами було укладено додаткову угоду №1 до договору №3 від 29.02.2016, в якій було погоджено надання покупцеві знижки протягом другого кварталу 2016. При цьому, у п.1 додаткової угоди №1 від 01.04.2016 сторонами досягнуто згоди, що розрахунок знижки ведеться згідно прайс-листа ДП «Нижфарм-Україна» (без урахування знижки, без урахування податку на додану вартість), що діяв на момент відвантаження товару. У п.2 вказаної додаткової угоди також вказано, що розрахунок ведеться від кількості реалізованого товару згідно цін прайс-листа ДП «Нижфарм-Україна» без урахування знижки, без урахування податку на додану вартість), що діяв на 1 число звітного місяця.

Додатковими угодами №2 від 26.07.2016, №3 від 12.08.2016, №4 від 30.09.2016, №6 від 03.01.2017 та №8 від 01.02.2017 сторонами також було погоджено надання знижки покупцю та визначення ціни товару на підставі прайс-листа ДП «Нижфарм-Україна». Вказані додаткові угоди у відповідності до умов п.12.4 договору №3 від 29.02.2016 є його невід'ємними частинами.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що сторонами у договорі №3 від 29.02.2016 (додатках та додаткових угодах до нього) було погоджено всі істотні умови господарського договору, у відповідності до приписів чинного на момент його укладання законодавства.

Також суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне. Так, між сторонами у даній справі наявні судові спори.

Зокрема, в Господарському суді Київської області розглядалась справа № 911/1802/17 за позовом Дочірнього підприємства СТАДА-УКРАЇНА Компанії БЕПХА Бетайлігунгсгезельшафт фюр Фармаверте мбХ до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФРАМ КО» про стягнення 943 276,07 грн заборгованості за договором №3 від 29.02.2016. Так, рішенням Господарському суді Київської області від 13.07.2017 у вказаній справі (залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.09.2017) було задоволено позов та стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ФРАМ КО" на користь Дочірнього підприємства СТАДА-УКРАЇНА Компанії БЕПХА Бетайлігунгсгезельшафт фюр Фармаверте мбХ 943 276,07 грн основної заборгованості та 14 149,14 грн в рахунок відшкодування витрат, понесених на оплату позову судовим збором. Вказане рішення набрало законної сили.

Таким чином, рішенням у вказаній справі було стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ФРАМ КО" заборгованість за договором №3 від 29.02.2016 (недійсність якого у даній справі просить визнати позивач).

Відповідно до ч. 3 статті 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, обставини, встановлені в рішенні Господарському суді Київської області від 13.07.2017 справі № 911/1802/17 на підставі ст. 35 ГПК України мають преюдиційне значення, а тому повторного доведення не потребують.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" № 3477-IV від 23.02.2006, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (див. рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25.07.2002; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22.11.2007).

Вказана обставина (набрання законної сили рішення господарського суду про стягнення за оскаржуваним договором заборгованості) є окремою підставою для відмови в позові.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Статтею 34 ГПК України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних доказів на підтвердження власних доводів, які могли би бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43, 101 ГПК України.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта в порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись статтями 32-36, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ФРАМ КО" на рішення Господарського суду міста Києва від 31.07.2017 у справі № 910/7880/17 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 31.07.2017 у справі № 910/7880/17 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/7880/17 повернути до місцевого господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у встановленому чинним законодавством порядку.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді С.А. Гончаров

А.Г. Майданевич