ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" листопада 2017 р. Справа № 920/869/17

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Сіверін В. І., суддя Терещенко О.І. , суддя Слободін М.М.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників:

позивача - ОСОБА_1

відповідача - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. №3368 С/1-7) на рішення господарського суду Сумської області від 02.10.17 у справі

за позовом Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради, м. Суми,

до ПАТ "Укрпошта" в особі Сумської дирекції ПАТ "Укрпошта", м. Суми,

про стягнення 183120,48 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до місцевого господарського суду із позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача 183120,48 грн. боргу за неналежне виконання відповідачем укладеного між сторонами 30.01.1998 договору оренди нежитлового приміщення № ФМ-348.

Рішенням господарського суду Сумської області від 02.10.2017 року (суддя Резніченко О.Ю.) позов задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» в особі Сумської дирекції (площа Привокзальна, б. 5, м. Суми, 40003, код 22981300) на користь Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради (вул. садова, 33, м. Суми, 40009, код 40456009) 142168,37 грн. заборгованості, 2132,53 грн. витрат по сплаті судового збору. В іншій частині позову - відмовлено.

Відповідач із вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить вищенаведене рішення скасувати, прийняти нове рішення, яким у позові відмовити.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином.

В судовому засіданні представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечквав, просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін.

Частиною 1 статті 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 p. і набула чинності в Україні 11 вересня 1997 p. У ній сформульовано основні права і свободи людини, зокрема право при визначенні її громадянських прав і обовязків, висуненні проти неї кримінального обвинувачення на справедливий і відкритий розгляд справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

«Розумність» строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі «G. B. проти Франції»), тощо. Отже, поняття «розумний строк» є оціночним, субєктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.

Точкою відліку часу розгляду цивільної справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.

Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

З огляду на викладене та зважаючи, що на думку суду обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів достатніх для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, а також те, що судом сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів (надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, ознайомитись із матеріалами справи, зняти з них копії, надати нові докази тощо), подальше відкладення розгляду справи суперечитиме вищезгаданому принципу розгляду справи впродовж розумного строку.

Беручи до уваги, що відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України обовязок доказування і подання доказів покладено на сторони, суд згідно за статтею 75 Господарського процесуального кодексу України розглядає справу за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

30.01.1998 між сторонами було укладено договір оренди нежитлового приміщення № ФМ-348, що розташоване за адресою: м. Суми, вул. Лікаря Івана Деревянка, 6 (колишня вул. Халтуріна, 6) (надалі Договір).

Згідно акту приймання-передачі від 30.01.1998 позивач передав, а відповідач прийняв вищезазначене майно в оренду.

Відповідно до п. 8.1. Договору строк дії договору встановлюється на двадцять років з 30 січня 1998 року до 30 січня 2018 року.

28.08.2000 та 08.04.2008 роках до Договору були укладені зміна № 1 та зміна № 2 до розрахунку орендної плати.

В подальшому вносились зміни до розрахунку орендної плати, якими на 2009, 2010, 2011 роки встановлювалась орендна плата в розмірі 1 грн. на рік.

28.01.2016 між сторонами була укладена зміна № 4 до Договору, якою з 01.01.2016 на 5 років орендна плата для відповідача була встановлена в розмірі 1 грн.

Пунктом 5.1. Договору передбачено, що орендна плата визначається згідно з розрахунком, що є додатком № 3 до Договору.

Позивачем здійснено розрахунку орендної плати згідно додатку № 3 до договору, в редакції зміни № 3 від 08 серпня 2011 року до розрахунку орендної плати до Договору, де зазначено, що орендна плата за цим розрахунком нараховується орендодавцю з 01.08.2011 по 31.12.2011 в розмірі 1 грн., а в подальшому з січня 2012 відповідно до пунктів 8,12 Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду комунального майна, затвердженої рішенням Сумської міської ради від 23.06.2010 № 3964-МР.

Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування суми місячної орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць. Орендна плата щомісячно перераховується не пізніше 15-го числа місяця, який слідує за звітним з урахуванням ПДВ.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідач не здійснив оплати за оренду приміщення, в звязку з чим станом на 31.08.2017 року у нього наявна заборгованість в сумі 183121 грн. 68 коп. за період з 01.01.2014 по 01.12.2015.

Оскільки відповідач борг не погасив, то позивач звернувся до суду з даним позовом.

Частково задовольняючи позовні вимоги про стягнення орендної плати у розмірі 142168 грн. 37 коп. за період з 01.08.2014 до 01.12.2015, місцевий господарський суд відхилив посилання відповідача на те, що розмір орендної плати, що перевищує 1 грн. на рік за період, наведений у розрахунку, є порушенням імперативних приписів законодавства, а з урахуванням заяви відповідача про застосування строків позовної давності, відмовив у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за період з 01.01.2014 по 01.08.2014 у розмірі 40952 грн. 19 коп.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає про те, що місцевим господарським судом невірно застосовано норми матеріального права, зокрема, до спірних правовідносин не застосовано статтю 6 Закону України "Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів та ін.

Вирішуючи питання про наявність або відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Частинами 1, 3 статті 6 Закону України "Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів" передбачено, що засобам масової інформації у встановленому порядку передаються у безстрокову оренду приміщення загальнодержавної і комунальної власності, якими вони користуються для здійснення виробничої діяльності. Державні та комунальні телерадіоорганізації, редакції державних і комунальних періодичних видань та періодичних видань, заснованих об'єднаннями громадян, державними науково-дослідними установами, навчальними закладами, трудовими і журналістськими колективами, підприємства зв'язку, що їх розповсюджують, користуються орендою та послугами поштового, телеграфного і телефонного зв'язку в порядку та за тарифами, встановленими для бюджетних організацій.

В пункті 10 Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04 жовтня 1995 року № 786 (зі змінами та доповненнями) зазначено, що розмір річної орендної плати за оренду нерухомого майна бюджетними організаціями, які утримуються за рахунок державного бюджету, державними та комунальними закладами охорони здоров'я, які утримуються за рахунок державного та місцевих бюджетів, державними та комунальними телерадіоорганізаціями, редакціями державних і комунальних періодичних видань та періодичних видань, заснованих об'єднаннями громадян, державними науково-дослідними установами, навчальними закладами, трудовими і журналістськими колективами, підприємствами зв'язку, що їх розповсюджують, Товариством Червоного Хреста України та його місцевими організаціями, асоціаціями органів місцевого самоврядування із всеукраїнським статусом, а також інвалідами з метою використання під гаражі для спеціальних засобів пересування становить 1 грн.

Таким чином, оскільки відповідач здійснює підтримку засобів масової інформації шляхом розповсюдження періодичних друкованих видань, і його діяльність таким чином підпадає під дію Закону України "Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів" та Закону України "Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні", тому відповідач має право на отримання в оренду комунального майна, на тих самих умовах, що і бюджетні установи, зі сплатою оренди в розмірі 1 грн. на рік.

Таке право підприємства звязку прямо і без обмежень передбачене частиною третьою статті 6 Закону України "Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів" (постанови Верховного Суду України від 29.04.2015 у справі № 920/48/14, від 13.05.2015 у справі № 920/55/14, від 27.05.2015 у справі № 924/1134/14, від 27.05.2015 у справі № 920/49/14).

Вказані розяснення також містяться у Інформаційному листі Вищого господарського суду України від 20.10.2015р. № 01-06/1837/15 (пункт 7).

Згідно з частиною третьою статті 82 Господарського процесуального кодексу України, обираючи при прийнятті рішення правову норму, що підлягатиме застосуванню до спірних правовідносин, суди зобовязані враховувати зазначені висновки Верховного Суду України.

Крім того, відповідно до вимог частини першої статті 11128 Господарського процесуального кодексу України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з таких підстав, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Вищенаведені норми та правові позиції Верховного Суду України, також дають підстави колегії суддів апеляційної інстанції вважати, що частина ІІ додатку №3 в редакції зміни №3 від 08.08.2011 року до договору оренди № ФМ-348 від 30.01.1998 року "Розрахунок розміру місячної орендної плати за оренду нерухомого майна, розташованого за адресою: м. Суми, вул. Халтуріна, 6, площею 89,8 кв.м.", якою визначено розмір місячної орендної плати за січень 2012 року та алгоритм подальшого розрахунку розміру місячної орендної плати, є такою, що прямо суперечить законодавству. Правові підстави для збереження правочину в силі в цій частині у суду апеляційної інстанції також відсутні.

З огляду на приписи процесуального закону, зокрема, пункту 1 частини першої статті 83 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, приймаючи рішення, має право визнати недійсним повністю або у певній частині пов'язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству.

Цієї нормою процесуального права передбачено право господарського суду визнати недійсним повністю чи в певній частині пов'язаний із предметом спору договір, який суперечить законодавству, тобто, в тому випадку, коли визнання недійсним договору не є предметом позову і позовна вимога не полягає у визнанні договору недійсним, а лише ґрунтується на договорі, який суд може визнати недійсним в силу наведеної вимоги.

При цьому, застосування даної норми господарським судом при прийнятті рішення можливе у разі одночасної наявності таких умов: пов'язаність оспорюваного договору з предметом спору та невідповідність (суперечність) вказаного договору законодавству.

Таким чином, розглядаючи позовні вимоги, що випливають з договору, суд у будь-якому випадку повинен перевірити правомірність цього договору.

Вказаної правової позиції дотримується і Верховний Суд України у своїх постановах від 09.12.2003 року у справі № 32/206 та від 20.01.2004 року у справі № 8/113-2003.

Передбачені пунктом 1 частини першої 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України дії вчиняються судом за власною ініціативою, якщо буде встановлено, що зміст договору, повязаного із предметом спору, суперечить законодавству, чинному на момент укладення договору. Реалізація господарським судом цього права здійснюється незалежно від наявності відповідного клопотання сторони (пункт 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів господарських договорів недійсними» від 29.05.2013р. № 11).

За викладеного, колегія суддів визнає недійсною частину ІІ додатку №3 в редакції зміни №3 від 08.08.2011 року до договору оренди № ФМ-348 від 30.01.1998 року "Розрахунок розміру місячної орендної плати за оренду нерухомого майна, розташованого за адресою: м. Суми, вул. Халтуріна, 6, площею 89,8 кв.м."

Необхідність прийняття судом рішення про визнання з власної ініціативи недійсним спірного Договору в зазначеній частині, що повязана із предметом спору, повністю відповідає вимогам частини четвертої статті 13 Конституції України та статті 20 Господарського кодексу України, якими закріплено, що держава забезпечує захист прав і законних інтересів усіх субєктів права власності і господарювання, оскільки за всіма обставинами даної справи, частина ІІ додатку №3 в редакції зміни №3 від 08.08.2011 року до договору оренди № ФМ-348 від 30.01.1998 року "Розрахунок розміру місячної орендної плати за оренду нерухомого майна, розташованого за адресою: м. Суми, вул. Халтуріна, 6, площею 89,8 кв.м.", не відповідає вимогам закону.

Крім того, згідно частини першої статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно частини першої статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що:

- судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.;

- зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України);

- відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно статті 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю.

З урахуванням змісту статей 236 Цивільного кодексу України і частини третьої статті 207 Господарського кодексу України зобовязання за визнаним недійсним договором оренди припиняються на майбутнє.

На відміну від частини першої, якою визначається загальне правило про недійсність нікчемних та оспорюваних правочинів з моменту їх вчинення, у частині другій статті 236 Цивільного кодексу України враховуються особливості застосування правових наслідків недійсності укладених правочинів, за якими передбачаються права та обов'язки на майбутній період. Відповідно припиняється можливість настання їх у майбутньому. Подібна норма закріплена також в частині третій статті 207 Господарського кодексу України, згідно з якою у разі, якщо зобов'язання може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє. У разі визнання правочину недійсним необхідність застосування частини 2 статті 236 Цивільного кодексу України може виникнути лише у тому разі, коли на момент судового розгляду не відбулося виконання умов правочину, а якщо таке відбулося, то правочин має вважатися недійсним з моменту його вчинення.

Отже, хоча за загальним правилом угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту укладення, проте якщо з її змісту випливає, що її може бути припинено лише на майбутнє, угода визнається недійсною і припиняється на майбутнє. З огляду на характер такого виду угоди, як оренда, договір оренди належить до категорії договорів, за якими відновити сторони у первинне положення неможливо, оскільки факт користування майном річ безповоротна, тобто повернути користування майном у натурі неможливо. Отже, у такій ситуації припинення угоди, визнаної судом недійсною, відбувається на майбутній час. Разом з тим, якщо за правочином, визнаним недійсним, права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, то наслідки у вигляді реституції застосовані бути не можуть, але згідно з частиною другою статті 236 Цивільного кодексу України можливість настання таких прав та обов'язків у майбутньому припиняються.

Зі змісту спірного Договору випливає, що зобов'язання за цим договором може бути припинено лише на майбутнє, оскільки неможливо повернути усе одержане за ним (користування за договором оренди вже здійснене), тому, зобов'язання відповідача щодо сплати орендної плати, нарахованої починаючи з 01.01.2012р. і не сплаченої на даний час, припиняються на майбутнє. При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що зобов'язання припиняються на майбутнє не на підставі відповідної вказівки в рішенні суду, а в силу закону, тому при визнанні недійсним правочину (господарського договору) зобов'язання його сторін припиняються на майбутнє з моменту набрання чинності рішення суду про визнання правочину (договору) недійсним.

Таким чином, у даному випадку, враховуючи визнання недійсною частини ІІ додатку №3 в редакції зміни №3 від 08.08.2011 року до договору оренди № ФМ-348 від 30.01.1998 року "Розрахунок розміру місячної орендної плати за оренду нерухомого майна, розташованого за адресою: м. Суми, вул. Халтуріна, 6, площею 89,8 кв.м." припиняється на майбутнє зобовязання відповідача щодо сплати позивачеві орендної плати, нарахованої починаючи з 01.01.2012 року і не сплаченої на даний час, оскільки позовні вимоги обґрунтовані саме цією частиною Договору, на момент судового розгляду не відбулося виконання даної умови правочину, а користування приміщенням за договором оренди вже відповідачем здійснене.

Вказані висновки зроблені судами з урахуванням пункту 2.12 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 12 Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна, згідно з яким господарський суд визнаючи договір оренди недійсним, повинен серед іншого встановити обставини, повязані з виконанням договору, та визначити момент, з якого вважаються припиненими зобовязання за цим договором.

Посилання місцевого господарського суду заявника апеляційної скарги на те, що рішенням Господарського суду Сумської області від 15.11.2012 року у справі № 5021/1287/12, було відмовлено відповідачеві в задоволенні його позовних вимог до позивача про визнання недійсною частини ІІ додатку № 3 Розрахунок розміру місячної орендної плати за оренду нерухомого майна до договору оренди № ФМ-925 від 01.11.1999 року в редакції зміни № 3 до розрахунку від 08.08.2011 року, не впливає на встановлені судом апеляційної інстанції обставини даної справи, а також на висновки Верховного Суду України по справам № 920/48/14, № 920/55/14, № 920/49/14, оскільки ці постанови є обовязковими для господарського суду під час нового розгляду даної справи і містять обовязкові для господарського суду висновки щодо спірних правовідносин.

За викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Щодо клопотання відповідача про застосування позовної давності до вимог позивача, оскільки вимоги позивача про стягнення боргу за період до 01.09.2014 року знаходяться за межами строку позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.

Так, за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

У даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відмову у позові саме у зв'язку з його необґрунтованістю, а тому - підстави для відмови у позові у зв'язку зі спливом позовної давності та задоволення відповідного клопотання відповідача - відсутні.

Колегія суддів зазначає, що рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги норм процесуального права і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, і при їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Мотивувальна частина рішення повинна містити встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, а також оцінку всіх доказів.

Оскаржуване рішення місцевого господарського суду наведеним критеріям не відповідає, оскільки прийнято за умов неправильного застосування норм матеріального права, а тому підлягає частковому скасуванню, а апеляційна скарга, в свою чергу -задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 99, 101, 103, 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Визнати недійсною частину ІІ додатку №3 в редакції зміни №3 від 08.08.2011 року до договору оренди № ФМ-348 від 30.01.1998 року "Розрахунок розміру місячної орендної плати за оренду нерухомого майна, розташованого за адресою: м. Суми, вул. Халтуріна, 6, площею 89,8 кв.м."

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення господарського суду Сумської області від 02.10.2017 року скасувати в частині стягнення з ПАТ "Укрпошта" в особі Сумської дирекції на користь Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради 142 168,37 грн. заборгованості. Постановити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом 20 днів.

Повний текст постанови складено 04.12.2017 року.

Головуючий суддя Сіверін В. І.

Суддя Терещенко О.І.

Суддя Слободін М.М.