ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" листопада 2017 р.Справа № 922/3368/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Чистякової І.О.

при секретарі судового засідання Сінченко І.В.

розглянувши справу

за позовом Приватного акціонерного товариства "Харківський завод транспортного устаткування", м. Харків
до Державного підприємства "Харківський завод транспортного устаткування", м. Харків
про стягнення 41797,57 грн.
за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_2, довіреність №30 від 10.07.2017;

відповідача - ОСОБА_1, довіреність №1 від 01.06.2017

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Харківський завод транспортного устаткування" (позивач) звернулося до господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з відповідача - Державного підприємства "Харківський завод транспортного устаткування" заборгованості в сумі 41797,57 грн., з яких: 34172,82 грн. - сума основного боргу, 4543,47 грн. - пені, 2351,03 грн. - інфляційних втрат та 730,25 грн. - 3% річних.

Позовні вимоги вмотивовано неналежним виконанням відповідачем умов договору на виконання робіт №8/23-16 від 19.07.2016 щодо оплати вартості виконаних робіт.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 06 жовтня 2017 року було прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 31 жовтня 2017 року о 10:00 годині. Цією ж ухвалою суду витребувано у сторін додаткові докази.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 31 жовтня 2017 року розгляд справи було відкладено на 15 листопада 2017 року о 10:00 годині.

В судовому засіданні 15 листопада 2017 року була оголошена перерва до 14:00 год. 22 листопада 2017 року, відповідно до приписів ст. 77 ГПК України, для надання можливості представнику відповідача ознайомитись з матеріалами справи.

21 листопада 2017 року представник відповідача надав письмові заперечення (вх.№ 38507), які було долучено до матеріалів справи.

У своєму відзиві відповідач проти задоволення позову заперечував посилаючись на те, що відповідно до заяви про залік зустрічних однорідних вимог від 29.09.2017 було проведено залік зустрічних однорідних вимог в сумі 34172,82 грн., яку було направлено позивачу 21.11.2017, а тому відповідач вважає, що в цій частині суми боргу слід припинити провадження у справі, у зв'язку з відсутністю предмету спору, а також зазначає, що нараховані проценти та пеня не підлягають стягненню у зв'язку з простроченням свого обов'язку позивачем.

В судовому засіданні 22 листопада 2017 року була оголошена перерва до 12:30 год. 29 листопада 2017 року, відповідно до приписів ст. 77 ГПК України, для надання можливості представнику позивача надати обґрунтовані письмові заперечення стосовно доводів відповідача викладених у його письмових запереченнях, а також для надання можливості представнику відповідача надати належним чином засвідчену копію договору №9/1-15ВЭ від 06.05.2015 про відшкодування витрат енергозабезпечення та доказів на підтвердження наявності заборгованості позивача за договором №9/1-15ВЭ від 06.05.2015.

27 листопада 2017 року представник відповідача надав додаткові документи (вх. 39171), які судом долучено до матеріалів справи.

28 листопада 2017 року представник позивача надав письмові пояснення (вх. 39779), які судом долучено до матеріалів справи.

У своїх поясненнях позивач зазначив, що саме акт здачі-приймання є основним документом, який підтверджує виконання робіт з боку позивача в повній мірі, підписання якого з боку відповідача свідчить про прийняття ним робіт за даним договором та виникнення у нього обов'язку по сплаті виконаних робіт. Крім того, позивач зауважив, що він не отримував від відповідача заяву про проведення заліку зустрічних однорідних вимог від 29.09.2017, а відповідачем не надано жодних доказів, які би підтверджували надання даної заяви позивачу.

29 листопада 2017 року представник відповідача надав додаткові документи (вх. 39911), які судом долучено до матеріалів справи.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав свої письмові пояснення (вх. 39779) та позов, який просив задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову, з підстав викладених у відзиві, також просив припинити провадження у справі в частинні стягнення основного боргу в сумі 34172,82 грн.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вислухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

19 липня 2016 року між Приватним акціонерним товариством "Харківський завод транспортного устаткування" (надалі - Виконавець) та Державним підприємством "Харківський завод транспортного устаткування" (надалі - Замовник) було укладено договір на виконання робіт 8/23-16 (надалі - Договір).

У відповідності до п.1.1. Договору, Замовник доручає, а Виконавець зобов'язується виконати роботи по виготовленню виробів із матеріалу замовника згідно Специфікації № 1 (Додаток № 1).

Згідно з п. 1.2. Договору, термін виконання та обсяг робіт встановлюються сторонами в Специфікації.

В п. 2.2. Договору закріплено, що здача-приймання Продукції оформлюється актом здачі-приймання виконаних робіт, що підписується уповноваженими представниками обох сторін.

Відповідно до п. 3.2. Договору, загальна орієнтована вартість Продукції по Специфікації № 1 складає 113909,40 грн. в т.ч. ПДВ 18984,90 грн.

Згідно з п. 3.3. Договору, Замовник виплачує виконавцю аванс у розмірі 50% від загальної вартості Продукції, згідно Протоколу погодження орієнтовної ціни (Додаток № 2 ) на протязі 5-ти банківських днів із дати підписання Договору обома Сторонами та одержання авансу від Генерального замовника.

У відповідності до п. 3.4. Договору, частковий розрахунок в розмір 30% від загальної вартості Продукції проводиться на протязі 15 (п'ятнадцяти) банківських днів з дати поставки та одержання акту виконаних робіт.

Згідно з п. 3.5. Договору, остаточний розрахунок в розмірі 20% від загальної вартості Продукції проводиться на протязі 10 (десяти) банківських днів з дати отримання коштів остаточного розрахунку від Генерального замовника. Остаточний розрахунок здійснюється, виходячи із суми виплаченого авансу, часткового розрахунку і погодженої договірної ціни на Продукцію, вироблену по договору.

Даний договір набуває чинності з дня його підписання обома сторонами і діє до повного виконання зобов'язань сторонами (п. 10.1 Договору).

На виконання умов Договору, позивачем були виконані, а відповідачем прийняті роботи визначені Специфікацією № 1 до Договору на загальну суму 113909,40 грн. з ПДВ, що підтверджується актами здачі-приймання робіт № ЗТ - 0000916 від 30.11.2016 на суму 51845,58 грн. та № ЗТ - 0000994 від 26.12.2016 на суму 62063,82 грн. (а.с. 13-14), які були підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками підприємств.

Вищенаведені акти здачі-приймання робіт № ЗТ - 0000916 від 30.11.2016 та № ЗТ - 0000994 26.12.2016 підписані відповідачем без будь-яких зауважень.

Позивач зазначає у позові, що відповідач не виконав належним чином умов Договору та не сплатив грошові кошти, у відповідності до п.3.4. Договору, у розмір 34172,82 грн., внаслідок чого у відповідача виник борг в сумі 34172,82 грн.

Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності зі ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно ч. 2 ст. 317 Господарського кодексу України загальні умови договорів підряду визначаються відповідно до положень Цивільного кодексу України про договір підряду.

Відповідно до загальних положень про підряд, закріплених у главі 61 Цивільного кодексу України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові (стаття 837 ЦК). Роботи за договором підряду можуть виконуватися як з матеріалу підрядника та його засобами, так і з матеріалу замовника (статті 839, 840 ЦК).

За змістом положень статей 843, 846 Цивільного кодексу України у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення, яка включає відшкодування витрат підрядника та плату за виконану ним роботу. Також у договорі підряду встановлюються строки виконання роботи або її окремих етапів.

Також, згідно з ч. 1 ст. 854 Цивільного кодексу України, якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

Згідно ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

З умов Договору (п.п. 2.2. та 2.3.) вбачається, що здача-приймання Продукції оформлюється актом здачі-приймання виконаних робіт, що підписується уповноваженими представниками обох сторін. Виконавець після виконання робіт, зазначених в Специфікації, передає Замовнику виготовлену продукцію (по акту виконаних робіт).

У відповідності до п. 3.4. Договору, частковий розрахунок в розмір 30% від загальної вартості Продукції проводиться на протязі 15 (п'ятнадцяти) банківських днів з дати поставки та одержання акту виконаних робіт.

З системного аналізу зазначених умов спірного договору вбачається, що саме акт здачі-приймання є основним документом, який підтверджує виконання робіт з боку позивача в повній мірі, підписання якого з боку відповідача свідчить про прийняття ним робіт за даним Договором та виникнення у нього обов'язку по частковій оплаті 30% від загальної вартості виконаних робіт, як це передбачено п. 3.4. Договору.

Вищевикладені обставини спростовують твердження відповідача про те, що грошове зобов'язання щодо сплати 30% від загальної вартості Продукції виникає тільки після підписання накладної, яку Замовник подає сумісно з продукцією Виконавцю (п. 5.1. Договору).

За таких обставин, суд вважає, що оплата відповідачем чергової частини 30% від загальної вартості Продукції мала бути здійснена останнім на протязі 15 (п'ятнадцяти) банківських днів з дати підписання актів виконаних робіт, незалежно від того, чи пред'явив позивач відповідачу пов'язану з цим вимогу, у зв'язку з чим суд відхиляє доводи відповідача, які викладені у запереченнях на позовну заяву.

Враховуючи викладене, прострочення виконання зобов'язання відповідача по оплаті чергової частини 30% платежу, передбаченого п. 3.4. Договору за актом здачі-приймання робіт № ЗТ - 0000916 від 30.11.2016 виникло в сумі 15553,67 грн. з 22.12.2016 р. За актом здачі-приймання робіт № ЗТ - 0000994 від 26.12.2016 прострочення виконання зобов'язання відповідача виникло в сумі 18619,15 грн. з 19.01.2017, оскільки 01, 02, 07 та 09 січня 2017 року припадали на вихідні дні.

Згідно абзацу другого пункту 1 глави 1 розділу I Інструкції про міжбанківський переказ коштів в Україні в національній валюті, затвердженої Постановою правління НБУ від 16.08.2006 № 320 "Про затвердження Інструкції про міжбанківський переказ коштів в Україні в національній валюті" (надалі - Інструкція) банківський день у системі електронних платежів Національного банку (далі - банківський день) - позначений календарною датою проміжок часу, протягом якого виконуються технологічні операції, пов'язані з проведенням міжбанківських електронних розрахункових документів через систему електронних платежів Національного банку (далі - СЕП), за умови, що підсумки розрахунків за цими документами відображаються на кореспондентських рахунках банків у Національному банку на ту саму дату.

Регламентом роботи СЕП Національного банку України та банківської системи України визначено, що 01, 02, 07 та 09 січня 2017 року є вихідними днями.

Отже, не є банківськими днями 01, 02, 07 та 09 січня 2017 року.

Таким чином, суд вважає, що матеріалами справи доведено, а відповідачем у порядку ст.ст. 4-3, 32, 33, 34 ГПК України не спростовано заборгованість у розмірі 34172,82 грн. за договором на виконання робіт №8/23-16 від 19.07.2016.

В той же час, 21.11.2017 відповідачем була направлена на адресу позивача заява про залік зустрічних однорідних вимог, в якій відповідач, керуючись статтею 601 ЦК України заявив про проведення заліку зустрічних однорідних грошових вимог на суму 34172, 82 грн.

Згідно з частиною 1 статті 598 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання припиняється, зокрема зарахуванням зустрічної однорідної вимоги.

Водночас, відповідно до вимог статті 601 ЦК України та частини 3 статі 203 ГК України зарахування здійснюється за наявності наступних умов: 1) вимоги сторін мають бути зустрічні, тобто такі, які випливають з двох різних зобов'язань, між двома особами, де кредитор одного зобов'язання є боржником іншого (те саме повинно бути і з боржником); 2) вимоги мають бути однорідними, тобто в обох зобов'язаннях повинні бути речі одного роду (гроші чи інші однорідні речі); 3) необхідно, щоб за обома вимогами настав строк виконання, оскільки не можна пред'явити до зарахування вимоги за таким зобов'язанням, яке не підлягає виконанню.

При цьому, характер зобов'язань, їх мета, зміст та види при зарахуванні не мають значення. Правило про однорідність вимог розповсюджується на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення такої вимоги. Отже допускається зарахування однорідних вимог, які випливають із різних підстав (різних договорів тощо).

Аналогічна позиція викладена і у постановах Верховного Суду України від 01.04.2015 у справі № 3-25гс15 та від 01.04.2015 у справі № 3-34гс15.

Суд звертає увагу, що за своєю правовою природою заява про зарахування зустрічних однорідних вимог є одностороннім правочином.

Отже, зарахування зустрічних однорідних вимог, про яке заявлено однією із сторін у зобов'язанні, здійснюється в силу положень статті 601 ЦК України та не пов'язується із прийняттям такого зарахування іншою стороною. В той же час, чинним законодавством не передбачено спеціальних вимог щодо форми заяви про зарахування зустрічних вимог як одностороннього правочину, а тому її слід вважати зробленою, а зобов'язання припиненим внаслідок заліку зустрічних однорідних вимог (враховуючи зокрема і положення пункту 1 частини 1 статті 211 ЦК України) у момент вчинення такого правочину, тобто у момент реалізації цього правочину суб'єктом через його відповідне зовнішнє волевиявлення (зокрема, направленням такої заяви іншій стороні у зобов'язанні).

З наданих відповідачем документів вбачається, що між сторонами також був укладений договір № 9/1-15ВЭ від 06.05.2015 про відшкодування витрат з енергозабезпечення.

Відповідно до п. 1.1. вищевказаного договору, Виконавець (відповідач) надає Споживачеві (позивачу) право споживання електроенергії, яка використовується Виконавцем, а Споживач відшкодовує Виконавцю вартість спожитої за фактом електроенергії, яка використовується Споживачем в процесі своєї виробничо-господарської діяльності.

Згідно з пунктами 4.1. та 4.2. договору № 9/1-15ВЭ від 06.05.2015, Споживач здійснює оплату відшкодування вартості споживаної електроенергії за поточний місяць до 10 числа наступного за звітним місяцем. Вартість спожитої Споживачем електроенергії фіксується в оформлених Сторонами актах прийому - передачі виконаних робіт (наданих послуг), які складаються сторонами щомісяця в порядку, передбаченому цим договором, і є невід'ємною частиною цього договору.

Як зазначає відповідач, заборгованість позивача за договором № 9/1-15ВЭ від 06.05.2015 складає 102369,09 грн.

В матеріалах справи містяться докази того, що 21.11.2017 відповідач на адресу позивача (м. Харків, вул. Каштанова, 14) направив заяву про залік зустрічних однорідних вимог в сумі 34172, 82 грн., а саме поштова квитанція та опис вкладення до цінного листа (а.с. 74-75).

В свою чергу, позивач проти заліку зустрічних однорідних вимог заперечує з тих підстав, що він не отримував від відповідача вказаної заяви та зауважує, що в описі не вказано поштового індексу позивача та невірно зазначено його скорочену організаційну правову форму.

Втім, суд зазначає, що вказані твердження позивача спростовуються витягом з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання позивачем 28.11.2017 поштового відправлення № 497. Крім того, позивачем не надано доказів існування іншої юридичної особи за адресою: м. Харків, вул. Каштанова, 14 з назвою ПАТ "ХЗТУ", до того ж позивачу про направлення на його адресу відповідної заяви про залік зустрічних однорідних вимог достименно стало відомо в судовому засіданні 22 листопада 2017 року.

При цьому, під час судового засідання представник позивача інших заперечень щодо проведення заліку зустрічних однорідних вимог, зокрема, щодо відсутності заборгованості за договором № 9/1-15ВЭ від 06.05.2015 про відшкодування витрат з енергозабезпечення не висловлював.

Судом також враховано приписи ст. 204 ЦК України, якою унормовано, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Так, станом на час розгляду справи, правочин відповідача щодо заліку зустрічних однорідних вимог в сумі 34172, 82 грн. є чинним та в судовому порядку недійсним не визнавався.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про проведення відповідачем заліку зустрічних однорідних грошових вимог на суму 34172, 82 грн. та припинення зобов'язання в цій сумі після порушення провадження у даній справі.

Згідно п.1-1 ч.1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

У п. 4.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" господарським судам України роз'яснено, що господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

За таких обставин, враховуючи проведення заліку зустрічних однорідних грошових вимог, провадження у даній справі в частині стягнення основного боргу в сумі 34172, 82 грн. підлягає припиненню, відповідно до приписів п.1-1 ч.1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України (відсутній предмет спору).

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача пені, суд зазначає наступне.

За змістом ст. ст. 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) за яким передбачено правові наслідки, зокрема сплата неустойки.

Згідно ч.1 та ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ст.1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Відповідно до ст.3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно ч.2 ст. 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

У відповідності з п. 6.3. Договору, за порушення термінів оплати Виконавець має право стягнути з Замовника пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в момент прострочки за кожен день прострочки платежу від суми заборгованості.

Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Статтею 253 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Виходячи зі змісту зазначених норм, початком для нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано. Нарахування санкцій триває протягом шести місяців. Проте законом або договором можуть бути передбачені інші умови нарахування.

У п. 1.12. Постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" від 17.12.2013 р. за № 14 господарським судам роз`яснено, що з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Як вже було зазначено, суд визнав відповідача таким, що прострочив виконання зобов'язання з оплати виконаних позивачем робіт за спірним договором з 19.01.2017 за актом здачі-приймання робіт № ЗТ - 0000994 від 26.12.2016 та з 22.12.2016 за актом здачі-приймання робіт № ЗТ - 0000916 від 30.11.2016.

Таким чином, суд перевіривши розрахунок пені, за допомогою системи "Ліга Закон", не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого мало місце невиконання такого зобов'язання, вважає, що розрахунок пені є арифметично вірним в сумі 4248,69 грн., а в сумі 294,78 грн. пеня нарахована безпідставно.

Розглядаючи позовні вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих за невиконання грошового зобов'язання за договором на виконання робіт №8/23-16 від 19.07.2016, суд виходить з наступного.

Згідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз зазначеної статті вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобовязання.

Перевіривши нарахування позивачем 3% річних, судом встановлено, що розрахунок 3% річних є арифметично вірним в сумі 727,21 грн., а в сумі 3,04 грн. 3% річних нараховані безпідставно.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат в сумі 2351,03 грн., а відтак позов в цій частині підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується положеннями ст. 49 Господарського процесуального кодексу України та покладає на відповідача витрати по сплаті судового збору в розмірі 280,47 грн.

На підставі викладеного та керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.202, 203, 317 Господарського кодексу України, ст.ст. 11, 204, 526, 549, 601, 611, 612, 623-629, 839, 840, 843, 846, 854 Цивільного кодексу України; ч. 1 ст. 174, ст. 193, ст. 217, 230, ст. 343 Господарського кодексу України; ст.ст.1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, статтями 1, 4, 12, 32, 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково в сумі 7326,93 грн.

Стягнути з Державного підприємства "Харківський завод транспортного устаткування" (61102, м. Харків, вул. Достоєвського, 3, ідентифікаційний код - 14309764) на користь Приватного акціонерного товариства "Харківський завод транспортного устаткування" (61035, м. Харків, вул. Каштанова, 14, ідентифікаційний код - 32677185) пеню в сумі 4248,69 грн., 3% річних в сумі 727,21 грн., інфляційні втрати в сумі 2351,03 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 280,47 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Припинити провадження у справі в частині стягнення суми основного боргу в розмірі 34172,82 грн.

Врешті частині позову в сумі 297,82 грн. - відмовити.

Повне рішення складено 04.12.2017 р.

Суддя ОСОБА_3