ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" листопада 2017 р.Справа № 916/1051/17
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Величко Т.А.,

суддів: Жекова В.І., Філінюка І.Г.

(згідно розпорядження керівника апарату від 18.10.2017р. №1183 щодо повторного автоматичного розподілу справи)

при секретарі: Колбасовій О.Ф.

за участю представників сторін:

від позивача - Реу К.П.;

від відповідача - Коваль В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства Міністерства оборони України „Одеський завод будівельних матеріалів"

на рішення господарського суду Одеської області від 19.07.2017р.

по справі №916/1051/17 за позовом: Державного підприємства Міністерства оборони України „Одеський завод будівельних матеріалів"

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю „БУД-ПІВДЕНЬ"

про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство Міністерства оборони України „Одеський завод будівельних матеріалів" з позовними вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю „БУД-ПІВДЕНЬ" про визнання Договору №15/04-16 на надання послуг по зберіганню матеріалів, інструментів, обладнання і майна від „15" квітня 2016 р, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю „БУД-ПІВДЕНЬ" та державним підприємством Міністерства оборони України „Одеський завод будівельних матеріалів" - недійсним.

Позивач, посилаючись на ст.ст. 201,234,235,936 ЦК України, ст. 2017 ГК України, ст.ст.1,12,15,54 ГПК України зазначає, що не сам факт укладання Договору, а наявність акту приймання-передачі майна, підписаного обома Сторонами Договору є підтвердженням виникнення правових наслідків за Договором зберігання, та саме цей документ є підтвердженням фактичного передання майна на зберігання. Однак Поклажодавцем (ТОВ „БУД-ПІВДЕНЬ") такий документ не наданий, відповідно до матеріалів інвентаризації на державному підприємстві Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів», жодного майна на зберіганні за Договором №15/04-16 від 15.04.16 року не рахується.

На думку позивача, такий договір було вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином з обох сторін на момент його вчинення, а саме фактичного передання майна на зберігання Поклажодавцем та його подальшого зберігання Зберігачем.

У відзиві на позовну заяву ТОВ „БУД-ПІВДЕНЬ" зазначив, що 15.04.2016р. між сторонами було укладено Договір №15/04-16 на надання послуг по зберіганню матеріалів, інструментів, обладнання і майна, який зазначений в акті приймання від 15.04.2016р. Після цього, починаючи з травня 2016р. і по теперішній час відповідач, відповідно до п.3.1. Договору, перераховує на рахунок позивача грошові кошти за надання відповідної послуги по зберіганню.

Надалі між сторонами відбувалось листування стосовно відсутності у позивача документів на майно, яке було передано за Договором від 15.04.2016р., на які відповідачем надавались аргументовані відповіді.

Відповідач зазначив, що по теперішній час виконує всі зобов'язання по умовах спірного Договору, а тому просив суд залишити позовну заяву ДП МОУ „Одеський завод будівельних матеріалів" без задоволення.

Рішенням господарського суду Одеської області від 19.07.2016р. (суддя Демешин С.М.) в задоволенні позовних вимог ДП МОУ „Одеський завод будівельних матеріалів" відмовлено.

Судове рішення мотивоване тим, що щомісячне отримання позивачем без зауважень грошових коштів від відповідача за зберігання майна по спірному договору в період з травня 2016р. по червень 2017р. включно - свідчить про наступне схвалення спірного правочину Державним підприємством Міністерства оборони України „Одеський завод будівельних матеріалів".

Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки спірний договір не можна вважати фіктивним, а вимоги про визнання договору удаваним взагалі не обґрунтовані нормами матеріального права.

В апеляційній скарзі, не погоджуючись з висновками суду, ДП МОУ „Одеський завод будівельних матеріалів" просить скасувати рішення господарського суду Одеської області від 19.07.2016р. повністю та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги ДП МОУ „Одеський завод будівельних матеріалів" задовольнити.

Доводи скаржника ґрунтуються на допущених господарським судом порушеннях норм матеріального та процесуального права.

Так скаржник зазначає, що висновок суду щодо прийняття ДП МОУ „Одеський завод будівельних матеріалів" виконання за договором без заперечень є передчасним та таким, що не відповідає дійсності. Акт приймання майна на зберігання підписаний в.о. начальника ДП МОУ „Одеський завод будівельних матеріалів" ОСОБА_3, який відповідно до листа вих. №8 від 03.10.2016р. в той же час займав посаду заступника директора ТОВ „БУД-ПІВДЕНЬ". Майно, перелічене в акті приймання майна на зберігання, не є будівельними матеріалами, тобто не відповідає предмету договору.

Також, на думку скаржника, необґрунтовано відмовлено в залученні в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору орган управління - Міністерство оборони України, оскільки розгляд зазначеної справи прямо пов'язаний з правами та обов'язками органу управління майном - Міністерства оборони України.

Крім того, скаржник зазначає, що судом було проігноровано клопотання про витребування доказів, чим було порушено право позивача на витребування додаткових документів, які мають значення для справи.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 03.08.2017р. прийнято апеляційну скаргу ДП МОУ „Одеський завод будівельних матеріалів" до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Величко. Т.А., судді: Бєляновський В.В., Лавриненко Л.В. та призначено розгляд апеляційної скарги на 22.08.2017 року.

Розпорядженням керівника апарату суду від 19.08.2017 року №900 „Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи" призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №916/1051/17 з підстав перебування судді Бєляновського В.В. у відпустці.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 21.08.2017 року по справі №916/1051/17 апеляційну скаргу ДП МОУ „Одеський завод будівельних матеріалів" прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Величко. Т.А., судді: Лавриненко Л.В., Філінюк І.Г. та призначено розгляд апеляційної скарги на 22.08.2017 року.

В судовому засіданні, 22.08.2017р., позивачем заявлено клопотання про залучення в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Міністерство оборони України.

Також, позивачем заявлено клопотання про витребування доказів, а саме: завірені копії чеків та накладних, що підтверджують право власності на майно та матеріали, що зазначені в Акті приймання майна на зберігання від 15.04.2016р., а також оригінали для огляду; технічні характеристики та паспорти на обладнання, що зазначені в Акті приймання майна на зберігання від 15.04.2017р.

Крім того, позивачем надано клопотання про залучення доказів, а саме: витяг з ЄДР станом на 14.04.2016р. від 01.08.2017р.; завірені копії сторінок Проміжного звіту №234/40/18.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 22.08.2017р. розгляд апеляційної скарги відкладено на 19.10.2017р., зобов'язано сторін скласти Акт обстеження промислового цеху за адресою: м. Одеса, вул. Хімічна,35, пл. 330 кв.м. на предмет знаходження в ньому майна, переданого за Актом приймання майна на зберігання від 15.04.2016р. та надати його в судове засідання.

Розпорядженням керівника апарату суду від 18.10.2017 року №1183 „Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи" призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №916/1051/17 з підстав перебування судді Лавриненко Л.В. у відрядженні.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 19.10.2017 року по справі №916/1051/17 апеляційну скаргу ДП МОУ „Одеський завод будівельних матеріалів" прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Величко. Т.А., судді: Жеков В.І., Філінюк І.Г. та призначено розгляд апеляційної скарги на 19.10.2017 року.

В судовому засіданні, 19.10.2017р. було оголошено перерву до 23.11.2017р.

Розглянувши клопотання позивача про залучення в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Міністерство оборони України, судова колегія апеляційної інстанції відмовляє в його задоволені, оскільки спір не стосується майна ДП МОУ „Одеський завод будівельних матеріалів", оскільки предметом спору в даній справі є визнання недійним договору на надання послуг по зберіганню.

Клопотання позивача про витребування додаткових доказів, також колегією суддів відхиляється з підстав необґрунтованості.

23.11.2017р. до суду від ДП МОУ „Одеський завод будівельних матеріалів" надійшло клопотання про долучення додаткових документів до матеріалів справи, які були відсутні у позивача на момент розгляду справи у суді першої інстанції, що підтверджується датою їх створення та отримання, а саме: копія листа №390 від 06.09.2017р. з описом та квитанцією про надсилання, копія листа №434 від 27.09.2017р. з описом та квитанцією про надсилання, копія ухвали слідчого судді від 23.10.2017р. справа №522/16088/17, копія витягу про відкриття кримінального провадження №0006950, копія листа вих. №495 від 06.11.2017р., копія листа вих.№36-6490 від 08.11.2017р., копія листа вих.№1638/08.1-27 від 08.07.2017р. з додатками.

Колегія суддів, перевіривши наявні матеріали справи (фактичні обставини справи) на предмет правильності їх юридичної оцінки господарським судом та заслухавши пояснення присутніх в засіданні представників сторін, дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги посилається на те, що ним, на підставі банківських виписок, було встановлено, що ТОВ „БУД-ПІВДЕНЬ" сплачує державному підприємству Міністерства оборони України „Одеський завод будівельних матеріалів" за послуги з зберігання за договорами № 15/04-16 від 15.04. 2016 р. та №14/04-16 від 14.04.2016 р.

При цьому, позивач вказує, що предмети договорів, їх умови нікому з працівників позивача невідомі, майно, здане на зберігання в бухгалтерському обліку не відображено. Під час проведення інвентаризації майна у зв'язку з зміною керівника підприємства за Актами інвентаризації майна у матеріально відповідальної особи за Деревообробною дільницею, яка знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Хімічна, 35 майна на зберіганні за Договором № 15/04-16 від 15.04. 2016 р. не рахується.

Отже, позивач вказує, що не сам факт укладання Договору не встановлено, а наявність акту приймання-передачі майна, підписаного обома сторонами Договору є підтвердженням виникнення правових наслідків за Договором зберігання, та саме цей документ є підтвердженням фактичного передання майна на зберігання. Однак Поклажодавцем (ТОВ „БУД-ПІВДЕНЬ") такий документ не наданий, відповідно до матеріалів інвентаризації на державному підприємстві Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів», жодного майна на зберіганні за Договором №15/04-16 від 15.04.16 року не рахується.

На думку позивача такий договір був вчинений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином з обох сторін на момент його вчинення, а саме фактичного передання майна на зберігання Поклажодавцем, та його подальшого зберігання Зберігачем (Державним підприємством Міністерства оборони України „Одеський завод будівельних матеріалів" ).

Тому, посилаючись на ст. 201, 234, 235, 936 ЦК України позивач просив суд визнати Договір №15/04-16 на надання послуг по зберіганню матеріалів, інструментів, обладнання і майна від 15.04.2016 р, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю „БУД-ПІВДЕНЬ" та державним підприємством Міністерства оборони України „Одеський завод будівельних матеріалів" - недійсним. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, враховуючи наступне.

Частиною 2 ст. 99 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно ч.2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій - це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. При цьому, ст.12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

15.04.2016р. між ТОВ „БУД-ПІВДЕНЬ" (Поклажодавець) та ДП МОУ „Одеський завод будівельних матеріалів" (Зберігач) було укладено Договір на надання послуг по зберіганню матеріалів, інструментів, обладнання і майна відповідно до якого предметом даного Договору являється надання Зберігачем послуг пов'язаних із зберіганням майна, яке передане йому Поклажодавцем. Під майном, яке передається на зберігання розуміються будівельні матеріали, які належать Поклажодавцю та використовуються Поклажодавцем у господарській діяльності. Майно буде зберігатися в промисловому цеху Зберігача відповідно букви «И» по технічному паспорту ДОК-80 від 25.10.2006р. за адресою: м. Одеса, вул. Хімічна, 35 (Загальна площа 330 м.кв.).

Відповідно до п.2.1. Договору Зберігач зобовязується: прийняти майно від Поклажодавця за ктом приймання-передачі та підписати його зі свого боку; прийняти усі необхідні заходи для належного зберігання та схоронності майна; не використовувати майно для власних потреб і не відчужувати його та не передавати будь-яким іншим особам; після припинення дії Договору повернути його Поклажодавцю за актом приймання-передачі.

Згідно з п.2.2. даного Договору Поклажодавець зобов'язується передати майно Зберігачу на зберігання за актом приймання-передачі та підписати його зі свого боку; сплачувати Зберігачу плату за зберігання майна згідно з виставленими рахунками в повному обсязі та на умовах встановлених цим Договором.

Відповідно до п.3.1 Договору, за надання послуг по зберіганню майна Поклажодавець сплачує зберігачу грошові кошти в Національній валюті України у відповідності з виставленими рахунками та актами виконаних робіт (наданих послуг) щомісячно, із розрахунку 3300 грн. (без ПДВ) за базовий місяць.

Пунктом 4.1. Договору визначено, що не пізніше 2-х робочих днів після підписання цього Договору, сторони зобов'язуються підписати акт приймання-передачі майна, та згідно якого Зберігач зобов'язується прийняти, Поклажодавець передати майно на зберігання.

Цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторонами. (п.8.1 Договору)

Термін дії цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п.8.1 цього Договору та діє протягом 5-ти років, а в частині оплати - до повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань.

Даний договір підписаний обома сторонами та скріплений печатками.

Доданою відповідачем до матеріалів справи копії Акту приймання майна на зберігання від 15.04.2017р., який є невід`ємною частиною Договору №15/04-16 на надання послуг по зберіганню матеріалів, інструментів, обладнання і майна від 15.04.2016 р., вбачається, що відповідачем на виконання вищевказаного договору було прийнято на зберігання: верстат комбінований деревіооборобний - 1шт., Пилка торцовочна - 1 шт., Круг відрізний по металу - 3 шт., Доска необрізна 25мм (сосна) - 19куб.м., Префаратор - 1шт., Редуктор кисневий - 1 шт., Редуктор пропановий-1шт., Труба метелопрастикова - 40м., Труба гофрована - 2м, Світильник - 20шт., Провід ШВВП - 180м, Балон пропановий 40л - 1 шт., Балон кисневий - 3шт., Труба металічна д.100 - 40м.

Крім того, відповідач щомісячно, починаючи з травня 2016р., сплачував позивачу грошові кошти в якості оплати за послуги зберігання згідно Договору № 15/04-16 від 15.04.2016р., а позивач без заперечень приймав ці кошти в якості оплати за надані ним послуги із зберігання, крім останньої оплати за квітень 2017р., яку позивач повернув відповідачу після порушення провадження по цій справі, як безпідставно отримані кошти.

Статтею 936 ЦК України встановлено, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов'язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому.

Таким чином, укладенням вищевказаного Акту приймання майна на зберігання та копіями платіжних доручень (а/с 69-81), спростовуються твердження позивача про фіктивність спірного договору, оскільки сторонами було вчинено дії на створення правових наслідків, які обумовлювалися цим договором.

Позивач у позовній заяві, посилаючись на ст. 234, 235 ЦК України, просив суд визнати недійсним Договір №15/04-16 на надання послуг по зберіганню матеріалів, інструментів, обладнання і майна від 15.04.2016 р.

Статтею 234 Цивільного кодексу України встановлено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Відповідно до статті 235 ЦК - удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Апеляційна інстанція погоджується з висновком суду першої інстанції, що в позовній заяві взагалі не мотивовано те, який саме правочин сторони насправді вчинили і з яких підстав такий, насправді вчинений договір, має бути визнано недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 ЦК України, відповідно до якої: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до абз. 4 п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.13 року з наступними змінами вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до абз. 5 п. 2.10 вищевказаної Постанови у силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

Позивачем не наведено будь-яких обґрунтувань вчинення сторонами іншого правочину; не зазначено який саме насправді було вчинено правочин, прихований договором №15/04-16 на надання послуг по зберіганню матеріалів, інструментів, обладнання і майна від 15.04.2016р. та не наведено правових підстав визнання такого правочину недійсним.

До матеріалів справи позивачем надано копію Наказу Міністра оборони України №7-ДП від 03.03.2016р. про тимчасове покладення обов'язків директора Державного підприємства Міністерства оборони України „Одеський завод будівельних матеріалів" на ОСОБА_4 та увільнення від тимчасового виконання обов'язків директора цього підприємства ОСОБА_5 з поверненням його до виконання обов'язків за посадою заступника директора з фінансово-економічних питань.

Відповідно до абзацу 2 частини 3 статті 92 ЦК України встановлено, що у відносинах з третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Позивачем не доведено, що відповідачу на момент укладення Договору від 15.04.2016р. було відомо про існування вищевказаного Наказу.

Відповідно до ст..241 ЦК України, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Щомісячне отримання позивачем без зауважень грошових коштів від відповідача за зберігання майна по спірному договору в період з травня 2016р. по червень 2017р. включно - свідчить про наступне схвалення спірного правочину Державним підприємством Міністерства оборони України „Одеський завод будівельних матеріалів".

Згідно ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

Отже, твердження позивача про те, що Договір №15/04-16 на надання послуг по зберіганню матеріалів, інструментів, обладнання і майна від 15.04.2016 р. є недійсний, не підтверджено належними та допустимими доказами.

Господарським судом при прийняті оскаржуваного рішення були досліджені всі фактичні обставини справи у цілковитій відповідності з нормами матеріального та процесуального права, в тому числі судом були досліджені докази надані відповідачем та надана їм належна правова оцінка.

З урахуванням вищевикладеного, наведені скаржником у апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків місцевого суду та не доводять їх помилковість, а тому не можуть бути підставою для скасування судового рішення.

Посилання скаржника на порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегією судів відхиляються, адже як встановлено господарським судом та підтверджено під час апеляційного перегляду - надані позивачем докази, в тому числі і до апеляційної інстанції, не підтверджують недійсність спірного Договору.

Окремо колегія суддів зазначає, що надані позивачем до апеляційної інстанції додаткові документи не можуть прийматися в якості доказів, а саме: копія листа №390 від 06.09.2017р. з описом та квитанцією про надсилання, копія листа №434 від 27.09.2017р. з описом та квитанцією про надсилання, копія ухвали слідчого судді від 23.10.2017р. справа №522/16088/17, копія витягу про відкриття кримінального провадження №0006950, копія листа вих. №495 від 06.11.2017р., копія листа вих.№36-6490 від 08.11.2017р., копія листа вих.№1638/08.1-27 від 08.07.2017р. з додатками - адже їх датовано вже після прийняття рішення господарського суду Одеської області від 19.07.2017р.

За викладених обставин, колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Одеської області від 19.07.2017 року по справі №916/1051/17 відповідає вимогам чинного законодавства та матеріалам справи, підстави для його скасування або зміни відсутні, а тому воно підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Державного підприємства Міністерства оборони України „Одеський завод будівельних матеріалів" - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103-105 ГПК України,

суд постановив:

Апеляційну скаргу Державного підприємства Міністерства оборони України „Одеський завод будівельних матеріалів" залишити без задоволення, рішення господарського суду Одеської області від 19.07.2017р. у справі №916/1051/17 - без змін.

Постанова в порядку ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Т.А. Величко

Суддя В.І. Жеков

Суддя І.Г. Філінюк