донецький апеляційний господарський суд

Постанова

Іменем України

15.11.2017 справа №908/1369/17

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий: суддіОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3
За участю представників сторін: від позивача: від відповідача: розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Не зявився ОСОБА_4 за довіреністю Публічного акціонерного товариства Запорізький завод феросплавів, м. Запоріжжя
на рішення господарського суду Запорізької області
від19.09.2017р. (повний текст складено та підписано 20.09.2017р.)
у справі№ 908/1369/17 (суддя Зінченко Н.Г.)
за позовомПриватного акціонерного товариства Авдіївський коксохімічний завод, м. Авдіївка, Донецька область
до Публічного акціонерного товариства Запорізький завод феросплавів, м. Запоріжжя
простягнення 1 427 926,68 грн. пені та 169192,28 грн. 3 % річних
ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Запорізької області від 19.09.2017р. (з урахуванням ухвали від 02.10.2017р.) у справі №908/1369/17 позовні вимоги Приватного акціонерного товариства Авдіївський коксохімічний завод, м. Авдіївка, Донецька область до Публічного акціонерного товариства Запорізький завод феросплавів, м. Запоріжжя про стягнення пені у розмірі 1 427 926,68 грн. та 3% річних у розмірі 169192,28 грн. (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог № 11/04/537 від 15.09.2017р.) задоволені частково: з відповідача на користь позивача стягнуто суму пені у розмірі 1 423 923,92грн., 3% річних у розмірі 168 277,65грн. та витрати по сплаті судового збору. В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Публічним акціонерним товариством Запорізький завод феросплавів, м. Запоріжжя подана апеляційна скарга, відповідно до якої останнє просить задовольнити клопотання про зменшення розміру пені на 80% та, відповідно, змінити рішення господарського суду в частині визначеного розміру пені. Зокрема, скаржник вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки господарський суд при розгляді клопотання про зменшення розміру пені не прийняв до уваги майновий стан відповідача, незначний період прострочення основного зобовязання, що на думку останнього призвело до прийняття судом необгрунтованого рішення про відмову у задоволенні клопотання про зменшення розміру пені.

Представник позивача наданими йому правом не скористався, у судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином.

Представник відповідача підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив суд задовольнити клопотання про зменшення розміру стягуваної пені на 80%.

Зважаючи на достатність наданих сторонами доказів та керуючись статтею 75 Господарського процесуального кодексу України - справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII Господарського процесуального кодексу України. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і переглядає законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Перевіркою матеріалів справи встановлено наступне.

Приватне акціонерне товариство Авдіївський коксохімічний завод, м. Авдіївка, Донецька область звернулось до господарського суду Запорізької області з позовом до Публічного акціонерного товариства Запорізький завод феросплавів, м. Запоріжжя про стягнення пені у розмірі 1 427 926,68 грн., 3% річних у розмірі 169 192,28 грн.

Позовні вимоги до Публічного акціонерного товариства Запорізький завод феросплавів, м. Запоріжжя обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки № 113/17Сб від 03.02.2017р. в частині своєчасної оплати вартості поставленого товару, у звязку з чим позивачем на суму заборгованості нараховано пеню та 3% річних.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із доведеності факту неналежного виконання відповідачем його зобов'язань за договором поставки № 113/17Сб від 03.02.2017р. щодо своєчасної оплати вартості поставленого товару. При цьому, розглянувши клопотання відповідача про зменшення розміру на 80%, суд першої інстанції дійшов висновку про його необгрунтованість.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши доводи заявника апеляційної скарги, повноту встановлених судом обставин справи та їх юридичну оцінку, оцінюючи правильність застосування місцевим господарським судом норм чинного законодавства, судова колегія дійшла висновку, що рішення господарського суду є законним і обґрунтованим з наступних підстав.

Так, 03.02.2017р. між Приватним акціонерним товариством Авдіївський коксохімічний завод (Постачальник) та Публічним акціонерним товариством Запорізький завод феросплавів (Покупець) укладено договір поставки № 113/17Сб (далі Договір) за умовами якого Постачальник зобовязується поставити і передати у власність Покупцю продукцію коксохімічного виробництва (далі Товар) у відповідності до сортименту, якості, строків, в обсязі, за цінами і на умовах, передбачених в Додатках (Специфікаціях) до цього Договору, які є його невідємною частиною, а Покупець зобовязується прийняти Товар та оплатити на умовах цього Договору. Видатки з перевезення Товару від пункту відправлення до пункту призначення відносяться на Покупця (п.1.1 договору).

Пунктом 3.3 Договору сторони погодили, що Покупець оплачує кожну партію поставленого Товару протягом 30 банківських днів з дати поставки товару. Оплата здійснюється на підставі оригіналів документів зазначених в п.2.1.

Згідно з п. 9.5 Договору цей Договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2017 року, та відповідно, щодо грошових зобовязань, до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобовязань.

Доказів розірвання, припинення або визнання недійсним спірного договору, сторонами не представлено. Тобто, на момент виникнення спірних правовідносин, сторони перебували у договірних стосунках.

Відповідно до ст.712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Дослідивши укладений договір, з якого виникли цивільні права та обов'язки сторін, суд дійшов висновку, що укладений між сторонами правочин за своїм змістом та своєю правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання статей 712 Цивільного кодексу України, 265 Господарського кодексу України.

В силу приписів ч.6 ст.265 Господарського кодексу України та ч.2 ст.712 Цивільного кодексу України до правовідносин постачання застосовуються норми Цивільного кодексу України про купівлю-продаж.

Згідно вимог ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов'язання не допускається.

Зобов'язанням, у свою чергу, є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ст.509 Цивільного кодексу України).

Стаття 174 Господарського кодексу України передбачає, що господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Як встановлено господарським судом, на виконання умов укладеного договору позивачем поставлено та відвантажено відповідачу за актами приймання-передачі товар (а.с. 53-77), який прийнято відповідачем без заперечень.

На оплату поставленого відповідачу товару позивачем виставлено рахунки-фактури №91413996 від 09.03.2017р. на суму 673 499, 74 грн., №91415486 від 10.03.2017р. на суму 3383210, 22 грн., №91417834 від 11.03.2017р. на суму 326399, 06 грн., №91417088 від 12.03.2017р. на суму 1 640 442, 53 грн., №91415349 від 13.03.2017р. на суму 610 962, 66 грн., №91417698 від 14.03.2017 на суму 2312 174, 23 грн., №91420315 від 15.03.2017р. на суму 3110861, 11 грн., №91422563 від 16.03.2017р. на суму 2 941 469, 92 грн., №91425032 від 16.03.2017р. на суму 631 505, 14 грн., №91424943 від 17.03.2017р. на суму 3627762, 85 грн., №91423359 від 18.03.2017р. на суму 328 934, 78 грн., №91426182 від 19.03.2017р. на суму 2 365 880, 77 грн., №91421001 від 20.03.2017р. на суму 1255613, 51 грн., №91428612 від 21.03.2017р. на суму 1 575 103, 69 грн., №91432858 від 21.03.2017р. на суму 293 566, 69 грн., №91429433 від 22.03.2017р. на суму 1 292 304, 07 грн., №91427306 від 23.03.2017р. на суму 1 555 121, 77 грн., №91434071 від 23.03.2017р. на суму 317 520, 49 грн., №91434436 від 24.03.2017р. на суму 939 821, 03 грн., №91434445 від 25.03.2017р. на суму 1 557 307, 49 грн., №91435092 від 26.03.2017р. на суму 1 262 237, 16 грн., №91434367 від 27.03.2017р. на суму 1 280 932, 15 грн., №91436294 від 27.03.2017р. на суму 636 623, 46 грн., №91434838 від 28.03.2017р. на суму 622 898, 96 грн., №91435049 від 28.03.2017р. на суму 610 704, 04 грн.

В свою чергу, відповідач оплату за отриманий товар здійснив в повному обсязі, що сторонами не заперечується та підтверджується виписками з банку (а.с. 106-112), однак з порушенням строків, встановлених п. 3.3 договору.

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідач зобов`язання щодо своєчасної та повної сплати позивачу грошових коштів за поставлений товар, всупереч ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України, виконав з простроченням.

У звязку з порушенням відповідачем строків оплати вартості поставленого товару, позивачем нараховано суму пені у розмірі 1 427 926,68 грн. за загальний період з 22.04.2017р. по 05.07.2017р.

За приписом ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

Пунктом 8.2. договору сторонами визначено, що у випадку прострочення оплати Товару, Покупець сплачує Постачальнику від вартості неоплаченого Товару пеню за кожний день прострочки оплати в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період виникнення прострочки. Пеня нараховується за весь період прострочки.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок, судова колегія вважає його арифметично невірним та погоджується з висновком суду першої інстанції, що правомірною сумою пені, яка підлягає стягненню є 1 423 923,92грн.

Посилання скаржника на те, що судом першої інстанції безпідставно незастосовано статтю 551 Цивільного кодексу України, статтю 233 Господарського кодексу України та не зменшено розмір заявленої до стягнення пені з огляду на приписи статті 83 Господарського процесуального кодексу України є необгрунтованими, оскільки для встановлення наявності підстав для зменшення розміру неустойки, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання необхідним є дослідження, зокрема винятковості випадку, причин неналежного виконання зобов'язання, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

При цьому, наведеними нормами чинного законодавства, господарському суду надано право, а не встановлено обов'язок зменшувати розмір пені. Таке право судом застосовується за наявності обставин, які водночас, мають підтверджуватись доказами у справі.

В свою чергу, як вбачається з матеріалів справи, до клопотання про зменшення розміру стягуваної пені відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження наявності об'єктивних причин (в тому числі з несприятливого матеріального становища), які б перешкоджали йому сплатити суму заборгованості без прострочки, чи доказів на підтвердження вживання ним заходів до виконання зобов'язання вчасно.

Виходячи з того, що можливість використання судом права на зменшення розміру штрафних санкцій, як і визначення розміру, до якого вони підлягають зменшенню, законодавством віднесено на розсуд суду та враховуючи встановлені господарським судом обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду про відсутність підстав для зменшення пені на 80%.

Надані відповідачем під час розгляду у суді апеляційної інстанції копії постанов ВДВС про відкриття виконавчого провадження, постанов ВДВС про арешт коштів, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки надані докази не підтверджують винятковість обставин, які є підставою для зменшення розміру пені.

Також, апелянтом не зазначено, які саме норми процесуального права порушені судом першої інстанції при розгляді клопотання про зменшення розміру пені.

Одночасно, позивач просив суд стягнути з відповідача три відсотки річних у розмірі 169192,28 грн. за період з 22.04.2017р. по 05.07.2017р.

Згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок позивача щодо нарахування 3% річних на загальну суму 169 192,28грн. за зазначений вище період, апеляційна інстанція вважає його арифметично невірним та приймає до уваги контррозрахунок відповідача, оскільки позивачем при нарахуванні 3% річних не враховано умови п.3.3 договору.

Відтак, судом першої інстанції правомірно визначено, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 3% річних у розмірі 168 277,65грн.

Таким чином, матеріали справи свідчать, що місцевим господарським судом в порядку ст.43 ГПК України всебічно, повно і об'єктивно досліджено матеріали справи в їх сукупності і вірно застосовано норми процесуального та матеріального права.

Твердження скаржника про порушення і неправильне застосування судом першої інстанції норм законодавства при прийнятті рішення не знайшли свого підтвердження, у зв'язку з чим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового акту колегія суддів не вбачає.

Рішення господарського суду Запорізької області з урахуванням мотивів, зазначених апеляційним судом, відповідає фактичним обставинам справи, чинному законодавству.

Відповідно до ст.49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору по апеляційній скарзі покладаються на заявника скарги по справі.

Керуючись ст. ст. 33, 43, 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Запорізький завод феросплавів, м. Запоріжжя залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 19 вересня 2017 р. у справі № 908/1369/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів.

Головуючий Марченко О.А.

Судді: Радіонова О.О.

ОСОБА_3