ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2017 року Справа № 910/24269/14

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого Демидової А.М. (доповідач у справі),
суддів:Владимиренко С.В., Шевчук С.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України
на ухвалу господарського суду міста Києва від 08.02.2017
та постановуКиївського апеляційного господарського суду від 25.05.2017
у справі№ 910/24269/14 господарського суду міста Києва
за позовомПублічного акціонерного товариства "Банк Форум" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Банк Форум"
до1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Кримзалізобетон" (відповідач-1); 2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Золотий Символ" (відповідач-2); 3. Публічного акціонерного товариства "Кримзалізобетон" (відповідач-3); 4. Товариства з обмеженою відповідальністю "Поліс-Крим" (відповідач-4)
простягнення заборгованості,
за скаргоюПублічного акціонерного товариства "Банк Форум" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Банк Форум"
на діїВідділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України,
за участю представників:
від позивачане з'явився
від відповідача-1не з'явився
від відповідача-2не з'явився
від відповідача-3не з'явився
від відповідача-4не з'явився
від Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Скалецька І.О.

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду міста Києва від 08.02.2017 у справі № 910/24269/14 (суддя Якименко М.М.) задоволено скаргу Публічного акціонерного товариства "Банк Форум" (далі - ПАТ "Банк Форум") на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - ВПВР Департаменту ДВС МЮУ); визнано незаконними дії головного державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС МЮУ Сивокозова Олександра Миколайовича (далі - Сивокозов О.М.) у частині винесення постанови ВП № 52113239 від 07.09.2016 про відмову у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання наказу господарського суду міста Києва від 12.01.2015 № 910/24269/14; визнано недійсною постанову ВП № 52113239 від 07.09.2016 про відмову у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання наказу господарського суду міста Києва від 12.01.2015 № 910/24269/14; зобов'язано ВПВР Департаменту ДВС МЮУ виконати наказ господарського суду міста Києва від 12.01.2015 № 910/24269/14.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 25.05.2017 (колегія суддів у складі: Михальської Ю.Б. - головуючого, Майданевича А.Г., Скрипки І.М.) ухвалу господарського суду міста Києва від 08.02.2017 у справі № 910/24269/14 залишено без змін.

Не погоджуючись з ухвалою господарського суду міста Києва від 08.02.2017 та постановою Київського апеляційного господарського суду від 25.05.2017 у справі № 910/24269/14, Департамент ДВС МЮУ звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить суд скасувати зазначені судові акти і відмовити в задоволенні скарги ПАТ "Банк Форум" у повному обсязі.

В обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на те, що оскаржувані ухвала та постанова прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 13.11.2017 колегією суддів у складі: Демидової А.М. - головуючого (доповідач у справі), Владимиренко С.В., Шевчук С.Р. прийнято зазначену касаційну скаргу Департаменту ДВС МЮУ до касаційного провадження та призначено її розгляд у судовому засіданні на 28.11.2017 о 10 год. 30 хв.

Учасники судового процесу, згідно з приписами ст. 1114 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), були належним чином повідомлені про день, час і місце розгляду касаційної скарги, однак позивач та відповідачі передбаченим законом правом на участь у розгляді скарги касаційною інстанцією не скористалися.

Заслухавши представника Департаменту ДВС МЮУ, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням господарського суду міста Києва від 16.12.2014 у справі № 910/24269/14 задоволено повністю позов ПАТ "Банк Форум" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Банк Форум". Стягнуто солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Кримзалізобетон", Товариства з обмеженою відповідальністю "Золотий Символ", Публічного акціонерного товариства "Кримзалізобетон" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Поліс-Крим" на користь позивача 3 727 292,73 грн. простроченої заборгованості за кредитом, 26 978 871,90 грн. поточної заборгованості за кредитом, 3 695 550,61 грн. простроченої заборгованості за нарахованими процентами, 94 313,35 грн. поточної заборгованості за нарахованими процентами, 180 325,24 грн. пені за несвоєчасне повернення кредитних коштів, 208 834,21 грн. пені за несвоєчасне повернення процентів та 68 820,00 грн. судового збору.

На виконання вказаного рішення господарським судом міста Києва видано чотири відповідні накази від 12.01.2015.

Як встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, ПАТ "Банк Форум" звернулося до ВПВР Департамету ДВС МЮУ із заявою від 26.08.2016 за вих. № 6901/12 про відкриття виконавчого провадження на підставі наказу № 910/24269/14, виданого господарським судом міста Києва 12.01.2015.

07.09.2016 головним державним виконавцем ВПВР Департамету ДВС МЮУ Сивокозовим О.М. винесено постанову ВП № 52113239 про відмову у відкритті виконавчого провадження, яка була отримана ПАТ "Банк Форум" 15.09.2016.

Суди попередніх інстанцій також встановили, що рішення господарського суду міста Києва від 16.12.2014 у справі № 910/24269/14 в добровільному порядку боржниками не виконано, доказів протилежного сторонами не надано.

Як вбачається з матеріалів справи, 20.09.2016 ПАТ "Банк Форум" звернулося до господарського суду міста Києва зі скаргою на дії ВПВР Департаменту ДВС МЮУ, у якій просило суд: визнати незаконними дії головного державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС МЮУ Сивокозова О.М. у частині винесення постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження з виконання наказу господарського суду міста Києва у справі № 910/24269/14, виданого 12.01.2015; визнати недійсною постанову ВПВР Департаменту ДВС МЮУ про відмову у відкритті виконавчого провадження ВП № 52113239 від 07.09.2016; зобов'язати ВПВР Департаменту ДВС МЮУ виконати наказ господарського суду міста Києва від 12.01.2015 № 910/24269/14.

В обґрунтування зазначеної скарги на дії ВПВР Департаменту ДВС МЮУ стягувач (позивач) послався на те, що державним виконавцем безпідставно винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження.

Як встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, в обґрунтування постанови ВП № 52113239 від 07.09.2016 державний виконавець послався на ч.ч. 1, 2 ст. 4, ч. 5 ст. 11 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" та п. 8 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження", зазначивши, що оскільки боржник знаходиться на території Автономної Республіки Крим, державний виконавець фізично позбавлений можливості провести опис й арешт майна боржника та перевірити майновий стан боржника за місцем його знаходження, а відтак, наявні обставини, що виключають здійснення виконавчого провадження.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 115 ГПК України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Як визначено у ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606-ХІV (далі - Закон України "Про виконавче провадження"), який був чинним на час звернення ПАТ "Банк Форум" із заявою про відкриття виконавчого провадження від 26.08.2016 № 6901/12 та винесення державним виконавцем постанови ВП № 52113239 від 07.09.2016, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 17 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Відповідно до положень п. 1 ч. 2 ст. 17 вказаного Закону накази господарських судів є виконавчими документами та підлягають виконанню державною виконавчою службою.

Згідно з ч. 1 ст. 19 Закону України Про виконавче провадження" державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

У ч. 1 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження" наведено перелік підстав для відмови у відкритті виконавчого провадження.

Так, згідно з п. 8 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження", на підставі якого державним виконавцем було відмовлено у відкритті виконавчого провадження, державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі наявності інших передбачених законом обставин, що виключають здійснення виконавчого провадження.

Разом з тим, як вірно вказав апеляційний господарський суд, стаття 26 Закону України "Про виконавче провадження" не містить такої підстави для відмови у відкритті виконавчого провадження як знаходження боржника на тимчасово окупованій території України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 4, ч. 5 ст. 11 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", на які послався державний виконавець, відмовляючи у відкритті виконавчого провадження, на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території. На тимчасово окупованій території будь-який правочин щодо нерухомого майна, у тому числі щодо земельних ділянок, вчинений з порушенням вимог цього Закону, інших законів України, вважається недійсним з моменту вчинення і не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Як вірно вказав апеляційний господарський суд, положення вищезазначеного Закону не передбачають, що знаходження боржника на тимчасово окупованій території є обставиною, що виключає здійснення виконавчого провадження та є підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 25 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У силу приписів ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Пунктом 9 частини 3 статті 129 Конституції України визначено однією із основних засад судочинства обов'язковість рішень суду.

Конституційний Суд України у своєму рішенні № 18-рп/2012 від 13.12.2012 вказав, що виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

Розглядаючи справу № 5-рп/2013, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 26.06.2013 зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов'язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 № 11-рп/2012).

З наведених приписів Конституції України та рішень Конституційного Суду України вбачається декларування законодавцем безумовного права кожного, на чию користь ухвалено судове рішення, на його виконання.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - Європейський суд) як джерело права.

У рішенні Європейського суду від 20.07.2004 у справі "Шмалько проти України" (заява № 60750/00) зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося, на шкоду одній із сторін. Отже, для цілей ст. 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду".

Правові висновки про те, що виконання рішення, ухваленого тим чи іншим судом, треба розглядати як складову частину судового розгляду, як цього вимагає положення статті 6 Конвенції, у якій йдеться про необхідність забезпечення справедливого судового процесу, містяться також у рішеннях Європейського суду у справах "Бурдов проти Росії", "Горнсбі проти Греції".

Пункт 1 статті 6 Конвенції захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов'язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною, як за законодавством, так і на практиці. Також Суд зазначає, що саме на державу покладається обов'язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (рішення Європейського суду у справі "Глоба проти України" від 05.07.2012 (заява № 15729/07)).

У рішенні Європейського суду у справі "Агрокомплекс проти України" від 06.10.2011 міститься висновок, що існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов'язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для "законного сподівання" на виплату такої заборгованості і становить "майно" цієї особи у значенні статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу до Конвенції (справа "Юрій Миколайович Іванов проти України", рішення Європейського суду від 15.10.2009).

Колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновком апеляційного господарського суду про те, що станом на день прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження або ж постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження виконавча служба не може знати, чи зможе вона виконати рішення суду, чи ні. Про можливість виконання або невиконання судового рішення виконавчій службі стане відомо тільки під час здійснення виконавчого провадження з виконання відповідного рішення суду, тобто після відкриття виконавчого провадження.

Крім того, господарськими судами попередніх інстанцій вірно зазначено про те, що відмовляючи у відкритті виконавчого провадження, головний державний виконавець ВПВР Департаменту ДВС МЮУ Сивокозов О.М. не перевірив наявності/відсутності у боржника коштів у банківських установах або майна на неокупованій території України.

З огляду на викладене, місцевий господарський суд, з яким погодився господарський суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність у головного державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС МЮУ Сивокозова О.М. підстав для відмови у відкритті виконавчого провадження.

Як роз'яснено у пп. 9.13 п. 9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України", за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

З урахуванням викладеного, господарський суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний господарський суд, дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для задоволення скарги ПАТ "Банк Форум" на дії ВПВР Департаменту ДВС МЮУ.

Згідно з ч. 2 ст. 11113 ГПК України касаційні скарги на ухвали місцевого або апеляційного господарських судів розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення місцевого господарського суду, постанови апеляційного господарського суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" встановлено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Право на касаційне оскарження є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції (п. 36 рішення Європейського суду від 21.02.1975 у справі "Голдер проти Великої Британії").

Обсяг обов'язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи. Відхиляючи скаргу, касаційний суд, у принципі, має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (рішення Європейського суду у справі "Гарсія Руїс проти Іспанії" [ВП], заява № 30544/96).

Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Такі рішення можуть бути скасовані лише у виняткових обставинах, а не тільки з метою одержання іншого рішення у справі (вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13.04.2016 у справі № 908/4804/14).

Колегія суддів касаційної інстанції, перевіривши повноту доказів, фактичним обставинам даної справи № 910/24269/14, встановлених судами попередніх інстанцій, перевіривши мотиви, підстави, нормативно-правове обґрунтування оскаржуваних судових актів, беручи до уваги доводи касаційної скарги та враховуючи практику Європейського суду як джерело права, дійшла висновку про правильність підстав, на яких ґрунтувалися рішення судів нижчих інстанцій (рішення Європейського суду у справі "Гарсія Руїс проти Іспанії" [ВП], заява № 30544/96) та, відповідно, про відсутність у суду касаційної інстанції підстав для зміни чи скасування законних та обґрунтованих судових актів.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111, 11113 ГПК України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 25.05.2017 та ухвалу господарського суду міста Києва від 08.02.2017 у справі № 910/24269/14 залишити без змін.

Головуючий суддя А.М. Демидова

Судді С.В. Владимиренко

С.Р. Шевчук