КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" листопада 2017 р. справа№ 910/10212/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Буравльова С.І.

суддів: Андрієнка В.В.

Власова Ю.Л.

секретар: Ковальчук Р.Ю.

за участю представників: позивача - Старенко І.І.

відповідача-1 - Тузова В.О.

розглянувши апеляційну скаргу Фермерського господарства Гайворонського А.І.

на рішення Господарського суду м. Києва від 06.09.2017 р.

у справі № 910/10212/17 (суддя - Паламар П.І.)

за позовом Фермерського господарства Гайворонського А.І.

до Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк"

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року Фермерське господарство Гайворонського А.І. (далі - позивач) звернулось з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" (далі - відповідач) про визнання недійсним договору фінансового лізингу № DNH2LNI04326 від 17.10.2013 р.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.09.2017 р. у справі № 910/10212/17 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду м. Києва від 06.09.2017 р., Фермерське господарство Гайворонського А.І. подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення місцевого господарського суду та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, позивач посилається на те, що укладений між сторонами договір фінансового лізингу № DNH2LNI04326 від 17.10.2013 р. підлягає визнанню недійсним, оскільки в п. 2.4 цього договору в якості складової частини формули для визначення розміру винагороди необґрунтовано застосовано курс іноземної валюти, що не відповідає встановленим вимогам визначення ціни договору.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.10.2017 р. було прийнято апеляційну скаргу Фермерського господарства Гайворонського А.І. до провадження у визначеному автоматизованою системою складі суду та призначено розгляд справи на 23.11.2017 р.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

17.10.2013 р. між Фермерським господарством Гайворонського А.І. (лізингоодержувач) та Публічним акціонерним товариством комерційного банку "Приватбанк" (банк) було укладено договір фінансового лізингу № DNН2LNI04326 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору банк здійснює придбання у власність у Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Новофарм» (далі - продавець), а потім передає лізингоодержувачу, а лізингоодержувач приймає від банка в платне користування, а після виплати всієї суми лізингових платежів у власність, у визначені даним договором строки, на умовах фінансового лізингу майно відповідно до специфікації.

Згідно з п. 1.2 договору вартість майна становить 1 689 026,92 грн, ПДВ 337 805,39 грн, всього до оплати 2 026 832,31 грн.

Як передбачено п. 1.4 договору, авансовий платіж лізингоодержувача в рахунок оплати майна становить 25,7 % від суми до оплати, зазначеної в п. 1.2 даного договору, що становить 520 817,80 грн і підлягає сплаті у день укладення даного договору фінансового лізингу.

Для здійснення лізингоодержувачем платежів за цим договором фінансового лізингу банк відкриває рахунок № 0257 (п. 1.5 договору).

Розмір, структура, строки сплати лізингових платежів врегульовані графіком внесення лізингових платежів, зазначеними в додатку № 2 до договору (п. 2.2 договору).

Згідно з п. 2.4 договору лізингоодержувач сплачує банку також винагороду за користування майном. Формула розрахунку розміру винагороди містить значення офіційного курсу національної валюти України до долара США на день розрахунку.

Відповідно до п. 11.1 договору строк лізингу з дати підписання договору до 16.09.2016 р.

Як вбачається зі специфікації майна, об'єктом договору є трактор Case IH MX 340 dfhnscn б/в вартістю 762841,51 грн (р.в. 2011, № ZBRD09099), та обприскувач самохідний Case IH SPX 3330, б/в вартістю 1263990,80 грн (р.в. 2011, № YBTO31874).

На виконання умов укладеного договору фінансового лізингу відповідач передав, а позивач прийняв трактор Case IH MX 340 dfhnscn. б/в вартістю 762841,51 грн (р.в. 2011, № ZBRD09099) та обприскувач самохідний Case IH SPX 3330, б/в вартістю 1263990,80 грн (р.в. 2011, № YBTO31874), що підтверджується актом приймання-передачі майна від 22 жовтня 2013 року.

Спір у справі виник у зв'язку з тим, що договір фінансового лізингу № DNН2LNI04326 від 17.10.2013 р., на думку позивача, укладений між сторонами з порушенням вимог ст. ст. 180, 189 ГК України, ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг", а тому такий договір підлягає визнанню недійсним.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно з ч. 5 ст. 180 ГК України ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними.

Ціна є істотною умовою господарського договору. Ціна зазначається в договорі у гривнях. Ціни у зовнішньоекономічних договорах (контрактах) можуть визначатися в іноземній валюті за згодою сторін (ч. 2 ст. 189 ГК України).

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як передбачено ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільного права може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Як передбачено ч. 1 ст. 207 ГК України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як передбачено ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Статтею 806 ЦК України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

Відповідно до п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Доводи скаржника про те, що укладений між сторонами договір підлягає визнанню недійсним, оскільки п. 2.4 цього договору в якості складової частини формули для визначення розміру винагороди необґрунтовано застосовано курс іноземної валюти, що не відповідає встановленим вимогам визначення ціни договору, колегія вважає необґрунтованими, враховуючи наступне.

Згідно з п. 1.2 договору вартість майна становить 1 689 026,92 грн, ПДВ 337 805,39 грн, всього до оплати 2 026 832,31 грн.

Як передбачено п. 1.4 договору, авансовий платіж лізингоодержувача в рахунок оплати майна становить 25,7 % від суми до оплати, зазначеної в п. 1.2 даного договору, що становить 520 817,80 грн і підлягає сплаті у день укладення даного договору фінансового лізингу.

Таким чином, ціна договору, укладеного між сторонами, визначена у грошовій одиниці гривня.

Застосування у формулі визначення лізингових платежів офіційного курсу української гривні до долару США на день розрахунку не супересить чинному законодавству.

Так, відповідно до вимог ч. 2 ст. 524 ЦК України сторони можуть визначати грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

За таких обставин, вимога позивача про визнання недійсним договору фінансового лізингу № DNH2LNI04326 від 17.10.2013 р. є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Інші доводи апеляційної скарги наведеного не спростовують та відхиляються колегією суддів.

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду м. Києва від 06.09.2017 р. прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга Фермерського господарства Гайворонського А.І. задоволенню не підлягає.

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фермерського господарства Гайворонського А.І. залишити без задоволення, рішення Господарського суду м. Києва від 06.09.2017 р. у справі № 910/10212/17 - без змін.

2. Матеріали справи № 910/10212/17 повернути до Господарського суду м. Києва.

3. Копію постанови надіслати сторонам.

Головуючий суддя С.І. Буравльов

Судді В.В. Андрієнко

Ю.Л. Власов