РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.11.2017Справа №910/18700/17
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Іллінецьке»

до Дочірнього підприємства «Аромат»

про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних в розмірі 113 646,70 грн.

Суддя Грєхова О.А.

Представники сторін:

від позивача: Гончар О.І., за довіреністю, Гребенюк О.В., керівник;

від відповідача: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва були передані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Іллінецьке» (далі - позивач) до Дочірнього підприємства «Аромат» (далі - відповідач) про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних в розмірі 113 646,70 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані несвоєчасним виконанням відповідачем свого грошового зобов'язання за Договором на закупівлю сільськогосподарської продукції (сировини) № 20 від 30.01.2015, встановленим рішенням Господарського суду Київської області від 08.12.2015 по справі № 911/4520/15, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.03.2016, в зв'язку з чим позивач просить стягнути з відповідача 90 037,67 грн. інфляційних втрат та 23 609,03 грн. 3% річних, нарахованих за період з 09.12.2015 по 27.10.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.10.2017 порушено провадження у справі № 910/18700/17, розгляд справи призначено на 27.11.2017.

У судове засідання 27.11.2017 представники позивача з'явились, подали заяву про відсутність аналогічного спору, надали суду усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримали.

Представник відповідача у судове засідання 27.11.2017 не з'явився, вимоги ухвали суду не виконав, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав, про причини неявки у судове засідання суд не повідомив, про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 77 ГПК України у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Враховуючи, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи, беручи до уваги відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними в матеріалах справи доказами.

На виконання вимог ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України складено протокол судового засідання, який долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 82 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 27.11.2017 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Київської області від 08.12.2015 у справі №911/4520/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Іллінецьке» до Дочірнього підприємства «Аромат» про стягнення 1 001 564,42 грн., встановлено, що 30.01.2015 р. між ТОВ «Іллінецьке» та ДП «Аромат» було укладено договір на закупівлю сільськогосподарської продукції (сировини) № 20, відповідно до п. 1.1 договору продавець зобов'язується в порядку і на умовах, визначених цим договором, передати у власність покупцеві сільськогосподарську продукцію (сировину-молоко коров'яче) власного виробництва, що відповідає вимогам ДСТУ №3662-97, надалі товар, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити такий товар.

На виконання умов укладеного договору позивач протягом квітня - вересня 2015 року здійснив поставку товару загальною вартістю 1041063,20 грн., що підтверджується прийомними квитанціями, а саме: прийомна квитанція № 64 від 30.04.2015 р. на суму 208 045,52 грн.; прийомна квитанція № 80 від 31.05.2015 р. на суму 222 850,86 грн.; прийомна квитанція № 102 від 30.06.2015 р. на суму 220 320,39 грн.; прийомна квитанція № 112 від 01.07.2015 р. на суму 204 384,58 грн.; прийомна квитанція № 117 від 31.08.2015 р. на суму 155 457,06 грн.; прийомна квитанція № 124 від 08.09.2015 р. на суму 30 004,79 грн. Крім того, поставка товару позивачем за укладеним договором підтверджується товарно-транспортними накладними, підписаними та скріпленими печатками обох сторін.

До того ж, 04.11.2015 р. між сторонами було підписано акт співставлення розрахунків, відповідно до якого, за результатами співставлення розрахунків і документів за період з 01.11.2015 р. по 03.11.2015 р. заборгованість відповідача перед позивачем складає 896 340,34 грн.

Разом з тим, оскільки позивачем було здійснено поставку товару відповідачу за прийомними квитанціями № 80 від 31.05.2015 р., № 102 від 30.06.2015 р., № 112 від 31.07.2015 р., № 117 від 31.08.2015 р. та № 124 від 08.09.2015 р. за договором, в редакції додаткової угоди № 1 від 04.05.2015 р., свідчить про прийняття відповідачем цього товару та породжує для останнього обов'язок по його оплаті у повному обсязі протягом 15 календарних днів.

Таким чином, місцевий суд дійшов висновку про задоволення позову в частині стягнення з відповідача суми основного боргу за укладеним договором у сумі 886 553,20 грн., оскільки відповідачем всупереч умовам укладеного договору, з урахуванням додаткової угоди, не було вчасно здійснено оплату поставленого товару.

У зв'язку з цим, рішенням Господарського суду Київської області від 08.12.2015 у справі №911/4520/15 вирішено стягнути з Дочірнього підприємства «Аромат» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Іллінецьке" 885553,20 грн. заборгованості, 85890,00 грн. пені, 4648,64 грн. 3% річних, 14656,38 грн. судового збору.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.03.2016 рішення Господарського суду Київської області від 08.12.2015 р. у справі № 911/4520/15 залишено без змін.

Звертаючись до суду з даним позовом, Товариство з обмеженою відповідальністю «Іллінецьке» просить стягнути з Дочірнього підприємства «Аромат» інфляційні втрати в розмірі 90 037,67 грн. та 3 % річних в розмірі 23 609,03 грн. за неналежне виконання умов Договору на закупівлю сільськогосподарської продукції № 20 від 30.01.2015 нарахованих за період з 09.12.2015 по 27.10.2016.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За змістом наведеної норми, неодмінною умовою її застосування є один і той самий склад сторін як у справі, що розглядається господарським судом, так і у справі (або справах) зі спору, що вирішувався раніше, і в якій встановлено певні факти, що мають значення для розглядуваної справи.

Так, преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, рішенні Європейського суду з прав людини Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, §77, від 25.07.2002, а також рішенні Європейського суду з прав людини Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§42 та 60, від 22.11.2007 встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

В силу частини 3 статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду.

Враховуючи наведене, висновок Господарського суду Київської області про факт прострочення виконання грошового зобов'язання Дочірнім підприємством «Аромат» за Договором на закупівлю сільськогосподарської продукції (сировини) № 20 від 30.01.2015 у сумі 886 552,20 грн., відповідає принципу правової певності, регламентованого Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, та практиці Європейського суду з прав людини, які в якості джерел права мають застосовуватися судами при розгляді справ.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ця норма кореспондується з приписами частини 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Частиною 1 статті 598 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зокрема, стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За приписами частини 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

При цьому згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 року у справі №6-49цс12, від 24 жовтня 2011 року у справі №6-38цс11).

Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постановах від 20 грудня 2010 року у справі №3-57гс10, від 4 липня 2011 року у справі №3-65гс11, від 12 вересня 2011 року у справі №3-73гс11, від 24 жовтня 2011 року у справі №3-89гс11, від 14 листопада 2011 року у справі №3-116гс11, від 23 січня 2012 року у справі №3-142гс11, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

При цьому чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження щодо його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 січня 2012 року у справі №3-142гс11.

Судом у даній справі встановлено, що рішення Господарського суду Київської області від 08.12.2015 у справі №911/4520/15 було виконано у примусовому порядку 28.10.2016, що підтверджується банківською випискою по особовому рахунку позивача.

Відповідно до Узагальнюючої податкової консультації щодо використання банківських виписок як первинних документів, затвердженої наказом Державної податкової служби України 05.07.2012 N 583, первинним документом вважається документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

В свою чергу, господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Виписки з особових рахунків клієнтів, що є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій чи електронній формі) із особових рахунків клієнтів обумовлюються договором банківського рахунку, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунку.

З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку про те, що додана позивачем до позовної заяви банківська виписка по особовому рахунку позивача є первинним документом, а відповідно і належним та допустимим доказом в розумінні статей 33 та 34 ГПК України, тому приймається до уваги судом.

За таких обставин, враховуючи, що грошове зобов'язання по Договору на закупівлю сільськогосподарської продукції (сировини) № 20 від 30.01.2015 лише 28.10.2016, отже вимога позивача про стягнення 3% річних та інфляційних втрат є обґрунтованою.

Здійснивши перевірку заявлених до стягнення сум інфляційних втрат та 3% річних, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3 % річних в розмірі 23 609,03 грн. та 90 037,67 грн. інфляційних втрат за розрахунком суду.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

В силу вимог ст. ст. 33, 34 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду жодних доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов'язку сплатити 3 % річних та інфляційні втрати.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з покладенням судового збору на відповідача в порядку ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 43, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82-85, Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Дочірнього підприємства «Аромат» (01010, м. Київ, вулиця Івана Мазепи, будинок 10; ідентифікаційний код: 30737268) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Іллінецьке» (22712, Вінницька область, Іллінецький район, село Іллінецьке, вулиця Центральна, будинок 15; ідентифікаційний код: 38373353) 3% річних в розмірі 23 609 (двадцять три тисячі шістсот дев'ять) грн. 03 коп., інфляційні втрати в розмірі 90 037 (дев'яносто тисяч тридцять сім) грн. 67 коп. та судовий збір в розмірі 1 704 (одна тисяча сімсот чотири) грн. 70 коп.

3. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідні накази.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 29.11.2017.

Суддя О.А. Грєхова