ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2017 року Справа № 909/394/17

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого суддіКондратової І.Д. (доповідач),
судді:Грека Б.М.,
Нєсвєтової Н.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні:
касаційну скаргуДепартаменту соціальної політики виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради
на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 31.05.2017 року та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 04.07.2017 року
у справі№ 909/394/17 Господарського суду Івано-Франківської області
за позовомПублічного акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Івано - Франківської філії ПАТ "Укртелеком"
доДепартаменту соціальної політики виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача:
Управління Державної казначейської служби України у м. Івано-Франківськ
про стягнення 919000,95 грн,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року Публічне акціонерне товариство "Укртелеком" в особі Івано-Франківської філії ПАТ "Укртелеком" (надалі - ПАТ "Укртелеком", позивач) звернулося до Господарського суду Івано-Франківської області із позовом про стягнення з Департаменту соціальної політики виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради (надалі - Департамент соцполітики Івано-Франківської міськради, відповідач) 919000,95 грн невідшкодованих витрат щодо надання послуг зв'язку пільговим категоріям населення за період з січня по грудень 2016 року.

Позов обґрунтований тим, що відповідач є розпорядником коштів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення на території Івано-Франківської міської ради. Однак, всупереч вимог чинного законодавства, відмовляється відшкодувати за рахунок коштів, отриманих з державного бюджету вартість послуг зв'язку, які у зазначений період позивач надав пільговим категоріям споживачів.

Відповідач просив у задоволенні позову відмовити, вказавши у відзиві на позов, що відшкодування витрат щодо надання послуг зв'язку пільговим категоріям населення, відповідно до ст. 102 Бюджетного кодексу України, здійснюється місцевим бюджетам за рахунок субвенцій з державного бюджету у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Законом України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" видатки на фінансування пільг окремим категоріям громадян на послуги зв'язку передбачені не були, до районного бюджету у 2016 році відповідні субвенції не надходили, тому у відповідача відсутні підстави для відшкодування позивачу витрат на пільги. Крім того, відповідач зазначив, що не може відповідати за бюджетні зобов'язання Держави, оскільки відповідно до ст. 7 Бюджетного кодексу України, органи місцевого самоврядування коштами відповідних місцевих бюджетів не несуть відповідальності за бюджетні зобов'язання одне одного, а також за бюджетні зобов'язання Держави.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 31.05.2017 року у справі № 909/394/17 (суддя Грица Ю.І.), залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 04.07.2017 року (колегія суддів у складі головуючого судді - Кравчук Н.М., суддів: Матущака О.І., Мирутенка О.Л.), позов задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивача 919000,95 грн компенсації за надані телекомунікаційні послуги пільговій категорії осіб Івано-Франківської області.

Відповідач у касаційній скарзі, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, просив рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 31.05.2017 року та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 04.07.2017 року у справі № 909/394/17 скасувати, а справу направити на новий розгляд.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши згідно ч. 2 ст. 1115, ч. 1 ст. 1117 ГПК України (надалі - ГПК України) наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в судових рішеннях, а також правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, Вищий господарський суд України дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що у період з січня по грудень 2016 року ПАТ "Укртелеком", як оператор телекомунікацій, надало телекомунікаційні послуги (послуги зв'язку) на пільгових умовах мешканцям міста Івано-Франківська, на яких поширюється дія Законів України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу", "Про жертви нацистських переслідувань", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний статус" та Законі України "Про охорону дитинства".

Загальна вартість цих послуг склала 919000,95 грн, однак відповідач відмовився відшкодовувати позивачу їх вартість.

Посилаючись на відсутність бюджетного фінансування, відповідач щомісяця повертав позивачу без підписання, надіслані для здійснення розрахунку за надані телекомунікаційні послуги пільговим категоріям споживачів, звіти "Розрахунок видатків на відшкодування витрат пов'язаних з наданням пільг Форма "2 пільга", що підтверджується описами вкладення у ВПЗ (а.с. 112-118).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, місцевий господарський суд, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, посилаючись на ст.ст. 11, 509 ЦК України, ст. 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії", дійшов висновку, що зобов'язання відшкодувати спірні витрати позивача у відповідача виникли безпосередньо із законів України і не залежать від їх бажання. Доводи відповідача стосовно того, що внаслідок відсутності субвенцій з Державного бюджету України у нього не виникло обов'язку відшкодувати позивачу розмір наданих пільг, суди, посилаючись на ч. 2 ст. 617 ЦК України, ст. 218 Господарського кодексу України (надалі - ГК України), рішення Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України", зазначив, що відсутність бюджетних коштів у відповідача на вищезазначені цілі не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Вказавши, що факт надання пільгових послуг Івано-Франківською філією ПАТ "Укртелеком" та фактичне споживання їх відповідними категоріями населення, підтверджується розрахунками видатків на відшкодування витрат, пов'язаних з наданням пільг громадянам м. Івано-Франківська за період січень-грудень 2016 року та зведеним розрахунком заборгованості, видатків на відшкодування витрат, пов'язаних з наданням пільг на телекомунікаційні послуги на суму 919000,95 грн, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Вищий господарський суд України вважає висновки судів першої та апеляційної інстанцій такими, що є законними та обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам та наявним матеріалам справи, ґрунтуються на вимогах норм матеріального і процесуального права.

Доводи заявника касаційної скарги про відсутність субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам для надання вказаних пільг на 2016 рік не є підставою для відмови в позові, оскільки з аналізу вимог ст.ст. 525, 526, 617 ЦК України, ст. 193 ГК України відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов'язання, оскільки, як правильно зазначили суди попередніх інстанцій, обов'язок відшкодувати оператору зв'язку вартість наданих ним пільгових послуг резюмується Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу", Законі України "Про жертви нацистських переслідувань", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний статус", "Про охорону дитинства", норми яких є нормами прямої дії і передбачають безумовний обов'язок оператора телекомунікації надавати пільги передбаченим в них категоріям громадян.

Твердження відповідача у касаційній скарзі про те, що Департамент соцполітики виконкому Івано-Франківської міськради є органом місцевого самоврядування, який, відповідно до ст. 7 Бюджетного кодексу України не відповідає за зобов'язаннями, які Держава зобов'язалася виконати за рахунок коштів державного бюджету, Вищий господарський суд України відхиляє.

Зі змісту пп. б) п. 4 ч. 1 ст. 89 та ст. 102 Бюджетного кодексу України вбачається, що до видатків місцевих бюджетів належать, в тому числі видатки на відшкодування вартості послуг зв'язку, наданих пільговим категоріям громадян, що проводяться за рахунок субвенцій з Державного бюджету України на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 3 Порядку № 256 від 04.03.2002 року передбачено, що головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення. З викладеного вбачається, що виконавчі органи рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення, також визначені як розпорядники коштів бюджетного фінансування вказаних соціальних пільг.

Посилання відповідача на те, що суди не врахували відсутність підписаного сторонами договору про здійснення відповідного відшкодування і, що позивач не довів належним чином вартість наданих ним послуг, розмір яких має підтверджуватись погодженими і підписаними сторонами звітами та актами звіряння не відповідають дійсності, оскільки судами попередніх інстанцій встановлена та обставина, що правовідносини сторін виникли на підставі норм законодавства, тобто укладення договору не є обов'язковим і що відповідач повертав без підписання звіти позивача про обсяги та вартість наданих ним послуг.

Вищий господарський суд України, також звертає увагу на те, що ст. 43 ГПК України передбачено здійснення судочинства у господарських судах на засадах змагальності, яке полягає у тому, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Суд касаційної інстанції, відповідно до приписів ст. 1117 ГПК України позбавлений права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази. Відповідач в судах попередніх інстанцій не висловлював своїх заперечень стосовно необхідності укладення договору, а також сумнівів щодо загальної вартості наданих позивачем послуг, а тому здійснивши переоцінку зазначених обставин, суд касаційної інстанції вийде за межі наданих йому повноважень, що є недопустимим.

Враховуючи викладене, підстав для скасування оскаржуваних судових рішень Вищий господарський суд України не вбачає.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 49, 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Департаменту соціальної політики виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 31.05.2017 року та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 04.07.2017 року у справі № 909/394/17 - без змін.

Головуючий суддяКондратова І.Д.
СуддяГрек Б.М.
СуддяНєсвєтова Н.М.