ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" листопада 2017 р.Справа № 923/769/17
Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

Головуючого судді: Лисенко В.А.

Суддів: Колоколова С.І., Разюк Г.П.

Секретар судового засідання: Молодов В.С.

За участю повноважних представників сторін:

від позивача ОСОБА_1, за довіреністю;

Представник відповідача в судове засідання не з'явився. Про час, дату та місце його проведення повідомлений належним чином.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Херсонський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України»

на рішення Господарського суду Херсонської області від 05 жовтня 2017 року

по справі № 923/769/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Дорожньо-будівельне управління № 57»

до Дочірнього підприємства «Херсонський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України»

про стягнення 157 623, 14 грн.

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Дорожньо-будівельне управління № 57» (далі ТОВ «Дорожньо-будівельне управління № 57») звернулося до Господарського суду Херсонської області з позовом до Дочірнього підприємства «Херсонський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (далі ДП «Херсонський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України»), в якому просило суд стягнути з останнього на свою користь 157 623, 14 грн., з яких:

- три процента річних в сумі 13 072, 17 грн.;

- інфляційні витрати в сумі 144 550, 97 грн.

Позов, з посилкою на ст.ст. 257, 261, 264, 267, 525-527, 625, 629 Цивільного кодексу України, мотивований тим, що прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України сум.

Рішенням Господарського суду Херсонської області від 05 жовтня 2017 року по справі № 923/769/17 (суддя Немченко Л.М.) позов задоволено; стягнуто з ДП «Херсонський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» на користь ТОВ «Дорожньо-будівельне управління № 57» три процента річних в сумі 13 072, 17 грн., інфляційні витрати в сумі 144 550, 97 грн., а також судовий збір 2 364, 34 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд, встановивши факт наявності суми боргу, дійшов висновку про задоволення позову відповідно до приписів ст. 625 ЦК України за період з 08.08.2014р. по 07.11.2016р.

Не погодившись з вищезазначеним судовим рішенням, ДП «Херсонський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» звернулося з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення та відмовити в задоволенні позову.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, сторона посилається на те, що виконавча служба примусово стягувала з рахунку ДП «Херсонський облавтодор» грошові кошти на погашення заборгованості за виконавчими провадженнями та розподіляла їх між кредиторами, у звязку з чим дата списання коштів з рахунку боржника та дата їх надходження кредитору різні, тобто погашення заборгованості відбувалося із затримкою, однак не з вини відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Дорожньо-будівельне управління № 57» заперечує проти доводів ДП «Херсонський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» та просить залишити рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, вважаючи його правомірним та обґрунтованим.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 30 жовтня 2017 року судовою колегією у складі головуючого судді Лисенко В.А., суддів: Колоколова С.І., Разюк Г.П., апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 14 листопада 2017 року задоволено клопотання ТОВ «Дорожньо-будівельне управління № 57» про розгляд справи в режимі відеоконференції. Судове засідання призначене в режимі відеоконференції з Господарським судом Запорізької області.

Представник ДП «Херсонський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» у судове засідання, яке призначене на 30 листопада 2017 року, не зявився, не скористався наданим йому ст. 22 ГПК України правом, однак надіслав клопотання про відкладення розгляду справи у звязку із зайнятістю уповноваженого представника в іншому судового засіданні.

Судова колегія відхилила зазначене клопотання, оскільки обмежена строком розгляду апеляційної скарги, визначеного ст. 102 ГПК України. Клопотання про продовження строку розгляду апеляційної скарги сторонами на заявлялось. Більш того, відповідач, як юридична особа, не позбавлений можливості направити до суду іншого представника.

Апеляційною інстанцією також враховано, що явка представників сторін не визнавалась судом обовязковою.

Пунктом 2 інформаційного листа Вищого господарського суду від 15.03.2010р. № 01-08/140 «Про деякі питання запобігання зловживанню процесуальними правами у господарському судочинстві» розяснено, що особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною у позовній заяві. У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Судова колегія дійшла висновку про достатність у матеріалах справи документальних доказів для вирішення спору по суті за відсутністю вищевказаного представника відповідача.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали та обставини справи на предмет надання їм попередньою судовою інстанцією належної юридичної оцінки та повноти встановлення обставин, дотримання норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла наступників висновків.

За приписами ст. 101 ГПК України визначено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Судовою колегією встановлено, що 04 вересня 2015 року Господарський суд Херсонської області постановив рішення по справі № 923/1157/15, яким стягнуто з ДП «Херсонський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» на користь ТОВ «Дорожньо-будівельне управління № 57» заборгованість за Договором поставки № 41 від 24 липня 2012 року в сумі 193 249, 96 грн. та судовий збір в сумі 3 865 грн. (а.с. 37-38).

Вимог про стягнення 3 % та інфляційних витрат не заявлялось.

Дане рішення Господарського суду Херсонської області по справі № 923/1157/15 набрало законної сили.

Статтею 115 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили є обов'язковими на всій території України.

Як вбачається з матеріалів справи, примусове стягнення заборгованості за рішенням Господарського суду Херсонської області від 04.09.2015р. по справі № 923/1157/15 відбувалося через Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіальне управління юстиції у Херсонській області, що підтверджується платіжним дорученням № 1339 від 08.11.2016р. на суму 197 114, 96 грн. (193 249, 96 грн. + 3 865 грн.) (а.с. 14).

Судовою колегією встановлено, що предметом даного спору є вимога позивача про стягнення з відповідача три процента річних в сумі 13 072, 17 грн. за період з 08.08.2014р. по 07.11.2016р. та інфляційних витрат в сумі 144 550, 97 грн. за період з 08.08.2014р. по 07.11.2016р., нарахованих на суму боргу в розмірі 193 249, 96 грн., присудженого до стягнення з відповідача рішенням Господарського суду Херсонської області від 04.09.2015р. по справі № 923/1157/15.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд, дійшов висновку про стягнення з останнього 3 % річних та інфляційних втрат відповідно до приписів ст. 625 ЦК України у звязку з несвоєчасним виконанням грошової суми 193 249, 96 грн., яку присуджено до стягнення судовим рішенням.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Положеннями ст.ст. 525, 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (ст. 530 ЦК України).

За приписами ст. 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (п. 1 ст. 612 ЦК України).

Статтею 611 ЦК встановлено, що у разі порушення зобов'язання, настають наслідки, передбачені договором або законом. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду, оскільки судове рішення по справі № 923/1157/15, є чинним, і факти, встановлені в ньому, зокрема факт наявності у відповідача перед позивачем боргу в сумі 193 249, 96 грн. за Договором № 41 від 24 липня 2012 року, не потребують доведення, враховуючи приписи ч. 2 ст. 35 ГПК України.

Пунктом 7.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» розяснено, що за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусово виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги позивача стягнути з відповідача 3 % та інфляційні втрати, нараховані на визначену судом суму боргу, яка виникла за умовами Договору № 41 від 24 липня 2012 року, які стягуються за період до дати погашення боргу, не суперечать нормам закону.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 20 грудня 2010 року по справі № 3-57гс10, від 4 липня 2011 року по справі № 3-65гс11, від 12 вересня 2011 року по справі № 3-73гс11, від 24 жовтня 2011 року по справі № 3-89гс11, від 14 листопада 2011 року по справі № 3-116гс11, від 23 січня 2012 року по справі № 3-142гс11, а також у постанові Вищого господарського суду України від 22 лютого 2017 року по справі № 910/16041/16.

Так, позивачем заявлена сума до стягнення 144 550, 97 грн. в якості інфляційних витрат за період з 08.08.2014р. по 07.11.2016р. Судова колегія апеляційної інстанції, перевіривши правильність здійснених позивачем розрахунків інфляційних витрат прийшла до висновку, що за порушення зобовязань по Договору № 41 від 24 липня 2012 року підлягає до стягнення сума інфляційних витрат в сумі 144 550, 97 грн. за період з 08.08.2014р. по 07.11.2016р.

Крім того, апеляційний господарський суд приймає до уваги розрахунок 3 % річних зроблений позивачем як обґрунтований та такий, що здійснений згідно з вимогами діючого законодавства. Таким чином, за вказаним розрахунком з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3 % річних за порушення зобовязань по Договору № 41 від 24 липня 2012 року в сумі 13 072, 17 грн. за період з 08.08.2014р. по 07.11.2016р.

За таких обставин, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачу правомірно нараховані 3 % річних в сумі 13 072, 17 грн. та інфляційних витрат в сумі 144 550, 97 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Судова колегія не приймає до уваги посилання відповідача на те, що погашення заборгованості відбувалося із затримкою не з вини відповідача, оскільки відповідач мав можливість самостійно виконати рішення суду у добровільному порядку.

Отже, враховуючи викладене, судова колегія вважає, що господарський суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення, повно і всебічно дослідив матеріали справи, надав вірну юридичну оцінку обставинам справи та наданим доказам, порушень норм матеріального і процесуального права не допустив, у звязку з чим відсутні підстави для скасування або зміни рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

У зв'язку з таким, апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта в порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись cm.cm. 99, 101, 103 п. 1, 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Херсонський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Херсонської області від 05 жовтня 2017 року по справі № 923/769/17 залишити без змін.

Постанова в порядку ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Повний текст постанови підписано 30.11.2017р.

Головуючий суддя В.А. Лисенко

Суддя С.І. Колоколов

Суддя Г.П. Разюк