РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.11.2017Справа №910/16912/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Фрегат» в особі Філії «Адел» Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Фрегат»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Юлана»

про визнання договору поставки недійсним.

Суддя Грєхова О.А.

Представники сторін:

від позивача: Грищенко О.М., за довіреністю;

від відповідача: Денисов В.Є., за довіреністю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Фрегат» в особі Філії «Адел» Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Фрегат» (далі - позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Юлана» (далі - відповідач) про визнання договору поставки недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що оскільки специфікацій до Договору поставки товару № 23/08/2016-01 від 23.08.2016 між сторонами не підписувалась, внаслідок чого сторони не дійшли згоди щодо предмету договору, найменування товару, номенклатури, (асортименту), одиниці виміру товару, його ціни та відповідно загальної вартості товару, що підлягає оплаті, кількості та якості товару, а також щодо строків та умов поставки товару, з огляду на що Договір поставки товару № 23/08/2016-01 від 23.08.2016 підлягає визнанню недійсним.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.10.2017 порушено провадження у справі №910/16912/17 та призначено справу до розгляду на 30.10.2017.

27.10.2017 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечуючи проти позову зазначає, що покупцем здійснювалась оплата товару, що підтверджує згоду позивача, щодо предмету договору, найменування товару, номенклатури, одиниці виміру товару, його ціни та вартості, що підлягає оплаті.

У судове засідання 30.10.2017 представник позивача з'явився, подав клопотання про витребування доказів та письмові пояснення.

Представник відповідача у судове засідання 30.10.2017 з'явився.

За результатами розгляду клопотання представника позивача про витребування доказів, суд відмовив у його задоволенні, у зв'язку з його необґрунтованістю.

У судовому засіданні 30.10.2017 судом, в порядку ст. 77 ГПК України, та в межах строків, встановлених ст. 69 ГПК України, було оголошено перерву до 20.11.2017.

16.11.2017 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником відповідача було подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

У судове засідання 20.11.2017 з'явився представник позивача, надав усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні надав усні пояснення по суті спору, проти позову заперечив.

На виконання вимог ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 82 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 20.11.2017 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

23.08.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Юлана» (далі - відповідач, постачальник) та Філією «Адел» Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім - «Фрегат» (далі - позивач, покупець) було укладено Договір поставки №23/08/2016-01 (далі - Договір), відповідно умов якого постачальник поставляє та передає у власність покупцеві товар згідно з замовленням покупця в асортименті, кількості і за цінами, вказаними в Прайс-листі/Специфікації, а покупець приймає і зобов'язується оплатити товар на умовах, визначених даним договором.

Право власності на товар переходить від постачальника до покупця з моменту підписання уповноваженими представниками сторін накладної, яка фіксує момент передачі товару (п. 1.2 Договору).

Предметом договору є товар, зазначений у Прайс-листі/Специфікації, що узгоджується з покупцем і підписується уповноваженими представниками сторін (п. 1.3 Договору).

Відповідно до п. 2.1 Договору поставка товару постачальником покупцю здійснюється окремими партіями на підставі замовлення покупця.

За умовами п. 2.2 Договору замовлення, покупець оформлює на підставі затвердженого постачальником асортиментного переліку (прайс-лист) й направляє постачальнику одним з нижчеперелічених способів:

- шляхом вручення (передачі) замовлення в письмові формі уповноваженому представнику постачальника;

- по факсу (з обов'язковим оформлення оригіналу);

- електронною поштою;

- іншим зручним для сторін способом.

Пунктом 2.3 Договору визначено, що замовлення повинно містити наступну інформацію:

- номер замовлення;

- дата замовлення;

- найменування покупця;

- місце поставки товару;

- найменування товару;

- кількість товару;

- П.І.П. уповноваженого представника покупця, який оформив замовлення;

- дата поставки.

Покупець зобов'язаний направити замовлення не пізніше ніж за 24 години до дати поставки, зазначеної в замовленні.

У відповідності до п. 2.5 Договору поставка товару здійснюється на умовах DDP Інкотермс 2010 зі складу постачальника.

Датою поставки є дата зазначена в накладній (п. 2.6 Договору).

Згідно з п. п. 3.1, 3.2 договору ціна, асортимент та кількість товару зазначається у накладних. Ціна визначається на підставі Прайс-листа/Специфікації, що діє на момент поставки.

За приписами п. 5.1 Договору передавання-приймання товару здійснюється згідно видаткової накладної представником покупця на підставі довіреності на отримання цінностей, оформленої відповідно до вимог чинного законодавства України, а у випадках централізовано-кільцевих перевезень на підставі повідомлення,зазначеного в п. 2.8 цього договору, за участі представника постачальника або перевізника в пункті поставки.

Пунктом 7.2 Договору сторони погодили, що покупець здійснює вчасний розрахунок за кожну партію товару. Оплата виконується на умовах відстрочки платежу протягом 30 календарних днів з моменту поставки товару, шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок постачальника, зазначений у розділі 8 цього договору, або шляхом внесення готівкових коштів до каси постачальника. Платіжне зобов'язання вважається виконаним покупцем після зарахування коштів на банківський рахунок постачальника або внесення в касу.

Цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та кріплення підписів печатками сторін і діє до 31.12.2017 включно в частині поставок, а в частині оплат - до повного виконання зобов'язань за цим договором (п. 9.1 Договору).

23.08.2016 сторонами підписано Додаток № 1 до Договору, яким визначено матеріально-відповідальну особу, що уповноважена отримувати товар, який поставляється відповідачем.

Пунктом 2 Додатку № 1 сторонами погоджено, що про скасування цього Додатку, зміну зразків відбитків печаток або штампів покупця, а також у разі позбавлення права на отримання товарно-матеріальних цінностей будь-якої особи покупця, яка уповноважена на проведення таких дій, покупець зобов'язується негайно письмово повідомити постачальника про такі обставини/зміни та надати оновлений Додаток на централізовано-кільцеві перевезення. В разі неповідомлення/несвоєчасного повідомлення про такі зміни/обставини, а також ненадання оновленого Додатку на централізовано-кільцеві перевезення, дистриб'ютор приймає на себе всю повноту відповідальності за можливі збитки, що можуть виникнути в зв'язку з таким порушенням та лишається права на заперечення юридичної недійсності даного Додатку на централізовано-кільцеві перевезення і неправильності проведення операцій з відпуску/отримання товарно-матеріальних цінностей.

Строк дії Додатку (на централізовано-кільцеві перевезення) - 1 рік (п. 3 Додатку).

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач зазначає, що специфікації до Договору між сторонами не підписувалась, внаслідок чого сторони не дійшли згоди щодо предмету договору, найменування товару, номенклатури, асортименту, одиниці виміру товару, його ціни та відповідно загальної вартості товару, що підлягає оплаті, кількості та якості товару, а також щодо строків та умов поставки товару, з огляду на що Договір підлягає визнанню недійсним на підставі ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як встановлено судом, укладений між сторонами Договір є Договором поставки.

Згідно з ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 266 Господарського кодексу України предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у стандартах, технічних умовах, документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках. Предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками. Загальна кількість товарів, що підлягають поставці, їх часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура) за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами, розмірами визначаються специфікацією за згодою сторін, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 656 Цивільного кодексу України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Відповідно до ст. 669 Цивільного кодексу України кількість товару, що продається, встановлюється у договорі купівлі-продажу у відповідних одиницях виміру або грошовому вираженні. Умова щодо кількості товару може бути погоджена шляхом встановлення у договорі купівлі-продажу порядку визначення цієї кількості.

Відповідно до ч. 2 ст. 671 Цивільного кодексу України, якщо договором купівлі-продажу асортимент товару не встановлений або асортимент не був визначений у порядку, встановленому договором, але із суті зобов'язання випливає, що товар підлягає переданню покупцеві в асортименті, продавець має право передати покупцеві товар в асортименті виходячи з потреб покупця, які були відомі продавцеві на момент укладення договору, або відмовитися від договору.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 673 Цивільного кодексу України продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі-продажу. У разі відсутності в договорі купівлі-продажу умов щодо якості товару продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, придатний для мети, з якою товар такого роду звичайно використовується. Якщо продавець при укладенні договору купівлі-продажу був повідомлений покупцем про конкретну мету придбання товару, продавець повинен передати покупцеві товар, придатний для використання відповідно до цієї мети.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

За доводами позивача, Договір підлягає визнанню недійсним на підставі ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, оскільки між сторонами не підписувались специфікації до Договору, а відтак сторони не дійшли згоди щодо предмету договору, найменування товару, номенклатури, асортименту, одиниці виміру товару, його ціни та відповідно загальної вартості товару, що підлягає оплаті, кількості та якості товару, а також щодо строків та умов поставки товару.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з підпунктом 2 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, угода може бути визнана недійсною лише з підстав, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Згідно з ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до п. 4 ст. 180 Господарського кодексу України умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Вимоги щодо якості предмета договору визначаються відповідно до обов'язкових для сторін нормативних документів, зазначених у статті 15 цього Кодексу, а у разі їх відсутності - в договірному порядку, з додержанням умов, що забезпечують захист інтересів кінцевих споживачів товарів і послуг.

Відповідно до ч. 5 ст. 180 Господарського кодексу України ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними.

Суд зазначає, що у п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 № 11 зазначено, що за загальним правилом не є підставою для визнання недійсним відсутність у договорі істотних умов.

При цьому, у п. 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 № 11 зазначено, що не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 ЦК України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 ГК України тощо).

Зокрема, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину. Водночас господарським судам необхідно враховувати таке. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним.

Сама лише відсутність у договорі тієї чи іншої істотної умови (умов) може свідчити про його неукладення, а не про недійсність (якщо інше прямо не передбачено законом, як-от частиною другою статті 15 Закону України "Про оренду землі").

Так, звертаючись з даним позовом до суду, позивач зазначає, що сторони не дійшли згоди щодо предмету договору, найменування товару, номенклатури, асортименту, одиниці виміру товару, його ціни та відповідно загальної вартості товару, що підлягає оплаті, кількості та якості товару, а також щодо строків та умов поставки товару.

Таким чином, обґрунтування позову позивачем, по суті, зводяться до наявності обставин, які свідчать про не укладення сторонами Договору поставки товару № 23/08/2016-01 від 23.08.2016 у зв'язку з непогодженням сторонами істотних умов договору.

Як встановлено судом, відповідно до п. 1.1 Договору постачальник поставляє та передає у власність покупцеві товар згідно з замовленням покупця в асортименті, кількості і за цінами, вказаними в Прайс-листі/Специфікації, а покупець приймає і зобов'язується оплатити товар на умовах, визначених даним договором.

Предметом договору є товар, зазначений у Прайс-листі/Специфікації, що узгоджується з покупцем і підписується уповноваженими представниками сторін (п. 1.3 Договору).

Відповідно до п. 2.1 Договору поставка товару постачальником покупцю здійснюється окремими партіями на підставі замовлення покупця.

За умовами п. 2.2 Договору замовлення, покупець оформлює на підставі затвердженого постачальником асортиментного переліку (прайс-лист) й направляє постачальнику одним з нижчеперелічених способів:

- шляхом вручення (передачі) замовлення в письмові формі уповноваженому представнику постачальника;

- по факсу (з обов'язковим оформлення оригіналу);

- електронною поштою;

- іншим зручним для сторін способом.

Пунктом 2.3 Договору визначено, що замовлення повинно містити наступну інформацію:

- номер замовлення;

- дата замовлення;

- найменування покупця;

- місце поставки товару;

- найменування товару;

- кількість товару;

- П.І.П. уповноваженого представника покупця, який оформив замовлення;

- дата поставки.

Покупець зобов'язаний направити замовлення не пізніше ніж за 24 години до дати поставки, зазначеної в замовленні.

У відповідності до п. 2.5 Договору поставка товару здійснюється на умовах DDP Інкотермс 2010 зі складу постачальника.

Згідно з п. п. 3.1, 3.2 договору ціна, асортимент та кількість товару зазначається у накладних. Ціна визначається на підставі Прайс-листа/Специфікації, що діє на момент поставки.

З аналізу Договору поставки вбачається, що він є рамковим договором, тобто таким, що укладений з метою багаторазового застосування, який містить загальні умови поставки товару постачальником, та при цьому погодження істотних умов (найменування товару, кількість, вартість) кожного окремого зобов'язання з поставки товару повинно здійснюватись шляхом укладення між сторонами відповідних Специфікацій.

При цьому, як встановлено судом, Договір фактично виконувався сторонами, зокрема відповідачем було поставлено товар на суму 27 512,20 грн. згідно видаткових накладних № 457 від 23.08.2016, № 815 від 27.09.2016, № 836 від 28.09.2016, № 972 від 12.10.2016, № 1180 від 01.11.2016, № 564 від 02.03.2017 № 602 від 07.03.2017 та № 821 від 30.03.2017 та який оплачений позивачем частково на суму 7 986,96 грн. згідно платіжних доручень № 1245 від 27.09.2016, № 1406 від 31.10.2016, № 1526 від 22.11.2016, № 1876 від 09.02.2017.

Таким чином, підписання сторонами видаткових накладних до Договору свідчить про досягнення згоди щодо предмету договору, найменування товару, номенклатури, асортименту, одиниці виміру товару, його ціни та відповідно загальної вартості товару, що підлягає оплаті, кількості та якості товару, а також щодо строків та умов поставки товару.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що оспорюваний Договір поставки фактично було укладено, про що, зокрема, свідчать дії сторін вказаного договору, зокрема, підписання сторонами видаткових накладних та здійснення позивачем часткових оплат за отриманий товар.

Водночас, суд зазначає, що непогодження сторонами істотних умов договору не свідчить про те, що зміст договору поставки суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України), так як відсутність у договорі тієї чи іншої істотної умови (умов) може свідчити про його неукладення, а не про недійсність.

З огляду на викладене суд не вбачає підстав для визнання Договору поставки товару недійсним на підставі ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Крім того, як на підставу для визнання недійсним Договору поставки товару № 2704 від 08.08.2016 позивач послався на п. 5 ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України (правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним).

Відповідно до ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 234 Цивільного кодексу України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законом.

У постанові Верховного Суду України від 19.10.2016 у справі № 6-1873цс16 викладено правову позицію, відповідно до якої для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Крім того, відповідно до п. 3.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 № 11, фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Суд зазначає, що позивачем не доведено суду належними та допустимим доказами, що Договір поставки містить ознаки, що характерні для фіктивних правочинів, а саме: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Зокрема, позивачем не доведено, що як відповідач, так і позивач, вчиняючи оспорюваний договір, заздалегідь мали намір, умисел його не виконувати, тобто мали інші цілі, ніж передбачені оспорюваним договором, та відповідно воля сторін була іншою, ніж об'єктивне волевиявлення.

Разом з тим, як встановлено судом, оспорюваний Договір фактично виконувався сторонами.

З огляду на викладене, суд вважає необґрунтованими посилання позивача як на підставу для визнання недійсним Договору положення ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України (правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним), оскільки позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами наявності ознак фіктивності Договору.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно зі ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами наявності підстав для визнання Договору недійсним з вказаних позивачем підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 43, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 22.11.2017.

Суддя О.А. Грєхова