ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"28" листопада 2017 р. Справа № 918/750/17

Суддя Марач В.В. розглянувши матеріали справи

за позовом Товариство з обмеженою відповідальністю сільськогосподарське зернопереробне підприємство "Стодола"

до відповідача ОСОБА_1 обласне виробниче комунальне підприємство водопровідно-каналізаційного господарства "Рівнеоблводоканал"

про стягнення заборгованості в сумі 1 508,08 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: не з"явився;

від відповідача: ОСОБА_2

Статті 20, 22 Господарського процесуального кодексу України сторонам роз'яснені.

Відводи з підстав визначених статтею 20 ГПК України відсутні.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Сільськогосподарське зернопереробне підприємство "Стодола" (надалі Позивач, Підприємство "Стодола") звернулося в господарський суд Рівненської області з позовом до Рівненського обласного виробничого комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства "Рівнеоблводоканал", в якому просить стягнути з останнього заборгованість у розмірі 1 508, 08 грн.

Свої вимоги Позивач мотивує наступним.

Постановою Господарського суду Рівненської області від 11.07.2017 року у справі № 918/362/16 Підприємство "Стодола" (вул. Шевченка 77, смт. Гоща, Гощанський район, Рівненська область, 35431, Код ) визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором призначено арбітражного керуючого ОСОБА_3.

Відповідно до ч.2 ст. 41 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» ліквідатор з дня свого призначення здійснює такі повноваження: зокрема, предявляє до третіх осіб вимоги щодо повернення банкруту сум дебіторської заборгованості.

Ліквідатором Підприємства "Стодола" ОСОБА_3 проведено інвентаризацію розрахунків з покупцями та іншими дебіторами та встановлено, що ОСОБА_1 обласне виробниче комунальне підприємство водопровідно-каналізаційного господарства "Рівнеоблводоканал" має заборгованість перед Підприємством "Стодола" в сумі 1 508,08 грн. Вказана заборгованість виникла на підставі договору № 2131 від 01.10.2005 року.

Крім того, Ліквідатор Підприємства "Стодола" ОСОБА_3 повідомила, про те що направила бувшому директору банкрута лист яким просила невідкладно надати ліквідатору ряд документів, зокрема і відомості про наявну кредиторську та дебіторську заборгованість та первинні документи, які підтверджують її виникнення. Однак, станом на дату подання позову жодних документів бувшим директором Підприємства "Стодола" ліквідатору ОСОБА_3 не передано.

Представник позивача в судове засідання 28.11.17 р. повторно не з'явився, в матеріалах справи наявні докази належного повідомлення позивача про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується поштовими повідомленнями №№35 0, 35 3.

Крім того, представником позивача подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв"язку з тим, що попереднім арбітражним керуючим не передано документи у справі про банкрутство №918/362/16 ТОВ СЗП "Стодола", у зв"язку з тим, що бувший директор Підприємства "Стодола" жодних документів підприємства не надав.

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що Позивач належним чином повідомлений про час та місце розгляду спору та можливість здійснювати розгляд справи за його відсутності. Ухвалами від 02.11.2017 року,14.11.2017 року суд витребовував вищевказані документи, однак суду вони не були надані. Відтак, клопотання про відкладення розгляду справи не підлягає задоволенню.

Представник Відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог повністю, посилаючись на те, що заборгованість перед позивачем у нього відсутня.

Розглянувши документи і матеріали, які подані Позивачем, заслухавши пояснення представника Відповідача, давши належну оцінку доказам, які мають значення для справи, господарський суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. При цьому господарський суд керувався наступним.

Статтею 1 Господарського кодексу України (надалі ГК України, ГКУ) встановлено, що цей Кодекс визначає основні засади господарювання в Україні і регулює господарські відносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб'єктами господарювання, а також між цими суб'єктами та іншими учасниками відносин у сфері господарювання.

Відповідно до статті 2 цього ж Кодексу учасниками відносин у сфері господарювання є суб'єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб'єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.

Статтею 3 ГК України надано визначення господарській діяльності та господарським відносинам. Зокрема вказаною статтею встановлено, що:

1. Під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

2. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб'єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).

3. Діяльність негосподарюючих суб'єктів, спрямована на створення і підтримання необхідних матеріально-технічних умов їх функціонування, що здійснюється за участі або без участі суб'єктів господарювання, є господарчим забезпеченням діяльності негосподарюючих суб'єктів.

4. Сферу господарських відносин становлять господарсько-виробничі, організаційно-господарські та внутрішньогосподарські відносини.

5. Господарсько-виробничими є майнові та інші відносини, що виникають між суб'єктами господарювання при безпосередньому здійсненні господарської діяльності.

6. Під організаційно-господарськими відносинами у цьому Кодексі розуміються відносини, що складаються між суб'єктами господарювання та суб'єктами організаційно-господарських повноважень у процесі управління господарською діяльністю.

7. Внутрішньогосподарськими є відносини, що складаються між структурними підрозділами суб'єкта господарювання, та відносини суб'єкта господарювання з його структурними підрозділами.

Відповідно до статті 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Основними видами господарських зобов'язань є майново-господарські зобов'язання та організаційно-господарські зобов'язання. Сторони можуть за взаємною згодою конкретизувати або розширити зміст господарського зобов'язання в процесі його виконання, якщо законом не встановлено інше.

Статтею 174 ГК України передбачено, що господарські зобов'язання можуть виникати: безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність;

з акту управління господарською діяльністю;

з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать;

внаслідок заподіяння шкоди суб'єкту або суб'єктом господарювання, придбання або збереження майна суб'єкта або суб'єктом господарювання за рахунок іншої особи без достатніх на те підстав;

у результаті створення об'єктів інтелектуальної власності та інших дій суб'єктів, а також внаслідок подій, з якими закон пов'язує настання правових наслідків у сфері господарювання.

Статтею 509 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України, ЦКУ) передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є:

1) договори та інші правочини;

2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності;

3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі;

4) інші юридичні факти.

3. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

4. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

5. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

6. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або ненастання певної події.

Отже, вищезазначеними нормативними актами встановлено вичерпний перелік підстав за наявності яких між учасниками відносин у сфері господарювання виникають цивільні права та обов'язки.

Позивач в обгрунтування своїх вимог та виникнення прав та обов"язків між ним та Відповідачем посилається на договір №2131 від 01.10.2005 року, який був укладений між сторонами.

Однак в позовній заяві ліквідатор зазначає, що договори на підтвердження суми заборгованності відсутні, лист з вимогою надати відомості про наявну кредиторську та дебіторську заборгованність, що був направлений до бувшого директора Підприємства "Стодола" залишився без відповіді.

Суд зазначає, що ухвалою від 02.11.2017 року у відповідача витребовувалися необхідні письмові докази на підтвердження позовних вимог, а саме: договори, акти приймання-передачі, накладні, акти звірки заборгованості, укладені між позивачем та відповідачем, з яких виникла заборгованість.

З пояснень представника відповідача в судовому засіданні, судом встановлено, що договірних відносин між сторонами не існувало, будь-яких інших письмових документів про взаємовідносини сторін у справі не було, відтак заборгованість відповідача перед позивачем відсутня.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Відповідно до статті 1 зазначеного Закону бухгалтерський облік - процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень; внутрішньогосподарський (управлінський) облік - система обробки та підготовки інформації про діяльність підприємства для внутрішніх користувачів у процесі управління підприємством; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства. Бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, грунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Бухгалтерський облік та фінансова звітність ґрунтуються, зокрема, на таких основних принципах як повне висвітлення - фінансова звітність повинна містити всю інформацію про фактичні та потенційні наслідки господарських операцій та подій, здатних вплинути на рішення, що приймаються на її основі; послідовність - постійне (із року в рік) застосування підприємством обраної облікової політики.

Статтею 9 вказаного Закону встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи.

З огляду на вищезазначені норми, суд констатує, що лише припущення щодо існування заборгованності не є доказами в розумінні чинного законодавтсва.

Позивачем не надано жодних документів, які містили б відомості про господарську операцію, зокрема про її предмет (поставка, купівля-продаж, тощо) його вартісні та кількісні показники, про сторони операції, представників сторін, які вчиняли дану операцію, тощо.

Таким чином, Позивач не довів належними та допустимим доказами того, що у Відповідача виникли зобов"язання перед Підприємством "Стодола" по сплаті останньому 1 508,08 грн.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Нормами статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарське зернопереробне підприємство "Стодола" про стягнення з Рівненського обласного виробничого комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства "Рівнеоблводоканал, заборгованості у розмірі 1508, 08 грн., не грунтуються на законі, не підтверджені матеріалами справи, а відтак є безпідставними, і, відповідно, не підлягають задоволенню.

Посилання Позивача на те, що бувшим директором Підприємства "Стодола" не було передано ліквідатору первинні документи по дебіторській заборгованості банкрута та те, що зазначені документи має надати саме Відповідач, є необгрунтованим, так як відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, і, відповідно, саме Позивач, посилаючись на те, що Відповідач зобов"язаний сплатити 1 508, 08 грн., має довести існування такого обов"язку у Відповідача.

На підставі ст.49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у справі покладаються на Позивача.

Керуючись статями 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю сільськогосподарське зернопереробне підприємство "Стодола" в задоволенні позову про стягнення з Рівненського обласного виробничого комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства "Рівнеоблводоканал, 1508, 08 грн..

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарське зернопереробне підприємство "Стодола" (35431, Рівненська область, Гощанський район, смт. Гоща, вул. Шевченка, 77, ) в дохід Державного бюджету України 1 600 (одну тисячу шістсот) грн. 00 коп. судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено та підписано 30 листопада 2017 року.

Суддя Марач В.В.