ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2017 року Справа № 04/5026/803/2012
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Коваленка В.М. - головуючого (доповідач у справі)
Короткевича О.Є.,
Полякова Б.М.,
розглянувши касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "ЛВС-2012"
на постанову та ухвалувід 03.07.2017 Київського апеляційного господарського суду від 11.04.2017 господарського суду Черкаської області
у справі№ 04/5026/803/2012 господарського суду Черкаської області

за заявою Управління Пенсійного фонду України у Жашківському районі Черкаської області
до боржникатовариства з обмеженою відповідальністю "ВІГ - Жашківський цукровий завод"
провизнання банкрутом

в судовому засіданні взяли участь представники:

ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" Фурсов В.В., довір.,
Генеральної прокуратури України Збарих С.М., посвідч.,
ліквідатор ТОВ "ВІГ - Жашківський цукровий завод" (у режимі відеоконференції)арбітражний керуючий Назаренко С.А., посвідч. № 563,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду Черкаської області від 29.05.2012 порушено провадження у справі № 04/5026/803/2012 про банкрутство товариства з обмеженою відповідальністю "ВІГ-Жашківський цукровий завод" (далі - ТОВ "ВІГ-Жашківський цукровий завод", Боржник) за заявою Управління Пенсійного фонду України в Жашківському районі Черкаської області в порядку загальних норм Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції до набрання чинності з 19.01.2013 внесених змін).

Постановою господарського суду Черкаської області від 18.04.2014 задоволено клопотання комітету кредиторів Боржника, визнано ТОВ "ВІГ-Жашківський цукровий завод" банкрутом та відносно нього відкрито ліквідаційну процедуру строком на 12 місяців, призначено ліквідатором Боржника арбітражного керуючого Левченко О.А., яку зобов'язано здійснити відповідні дії у ліквідаційній процедурі, які передбачено законодавством про банкрутство - відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції, що набрала чинності з 19.01.2013 - далі -Закон про банкрутство).

Ухвалою господарського суду Черкаської області від 26.09.2016 задоволено заяву ПАТ "Укрексімбанк" на дії ліквідатора банкрута від 02.06.2015 №176-04/252, усунено арбітражного керуючого Левченко Олену Аркадіївну, призначену постановою суду від 18.04.2014 ліквідатором банкрута, від виконання обов'язків ліквідатора ТОВ "ВІГ - Жашківський цукровий завод". При цьому призначено ліквідатором ТОВ "ВІГ - Жашківський цукровий завод" арбітражного керуючого Назаренка Сергія Анатолійовича тощо.

Ухвалою господарського суду Черкаської області від 11.04.2017 (суддя - Хабазня Ю.А.) задоволено повністю заяву Боржника в особі ліквідатора - арбітражного керуючого Назаренка С.А., від 01.03.2017 №02-05/23, зобов'язано товариство з обмеженою відповідальністю "ЛВС-2012" (далі - ТОВ "ЛВС-2012") повернути ТОВ "ВІГ-Жашківський цукровий завод" рухоме майно, отримане ним за договором купівлі-продажу від 06.10.2015, укладеним між ТОВ "ВІГ-Жашківський цукровий завод" та ТОВ "ЛВС-2012".

Не погодившись із цією ухвалою суду першої інстанції, товариство з обмеженою відповідальністю "ЛВС-2012" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати ухвалу господарського суду Черкаської області від 11.04.2017 та відмовити ліквідатору банкрута - арбітражному керуючому Назаренку С.А. у задоволенні заяви про застосування правових наслідків недійсності правочину - договору купівлі-продажу від 06.10.2015, укладеного між ТОВ "ВІГ -Жашківський цукровий завод" та ТОВ "ЛВС-2012".

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 03.07.2017 (головуючий суддя - Доманська М.Л., судді: Андрієнко В.В., Алданова С.О.) апеляційну скаргу залишено без задоволення, а ухвалу господарського суду Черкаської області від 11.04.2017 - без змін.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями судів попередніх інстанцій, товариство з обмеженою відповідальністю "ЛВС-2012" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати як ухвалу господарського суду Черкаської області від 11.04.2017, так і постанову Київського апеляційного господарського суду від 03.07.2017 та прийняти нову постанову, якою відмовити ліквідатору банкрута - арбітражному керуючому Назаренку С.А. у задоволенні заяви про застосування правових наслідків недійсності правочину - договору купівлі-продажу від 06.10.2015, укладеного між ТОВ "ВІГ -Жашківський цукровий завод" та ТОВ "ЛВС-2012".

Касаційна скарга мотивована порушенням судами попередніх інстанцій норм матеріального права, зокрема ст.ст. 387, 388 Цивільного кодексу України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", а також норм процесуального права.

Заслухавши пояснення представників ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України", Генеральної прокуратури України, а також ліквідатора ТОВ "ВІГ - Жашківський цукровий завод" - арбітражного керуючого Назаренка С.А. (у режимі відеоконференції), обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи, проаналізувавши застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

В ході розгляду заяви ліквідатора Боржника - арбітражного керуючого Назаренка С.А. про застосування наслідків недійсності угоди з купівлі-продажу від 06.10.2015, що була визнана недійсною згідно рішення суду за результатами визнання недійсними результатів аукціону з продажу майна Боржника (зокрема рухомого майна згідно наведеного в заяві переліку), встановлений факт проведення незалежної оцінки вартості цього майна, а заява подана ліквідатором в порядку норм ст. 216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) для повернення проданого майна Боржника в порядку двосторонньої реституції, тому і підлягає задоволенню. Стосовно повернення грошових коштів, суд вказав, що це питання не вирішується за відсутністю доказів їх отримання Боржником на виконання вказаного правочину. Підтримуючи вказані висновки, апеляційний суд додав, що заява про повернення грошових коштів по недійсній угоді в порядку ст. 216 Цивільного кодексу України не подавалась, а також відсутні докази, яку суму грошових коштів по такій угоді отримав Боржник, а факт наступного продажу майна ТОВ "ЛВС-2012" не доведений.

Однак суд касаційної інстанції не погоджується із наведеними висновками, зокрема суду апеляційної інстанції, оскільки вони є передчасними та зроблені з неповним з'ясуванням обставин справи, виходячи з наступного.

Так, як вбачається з матеріалів справи, звертаючись із заявою в порядку норм ст. 216 Цивільного кодексу України щодо застосування наслідків недійсності правочину - угоди від 06.10.2015, укладеної між Боржником та ТОВ "ЛВС-2012" у процедурі банкрутства за результатами проведення аукціону з продажу майна Боржника, у вигляді двосторонньої реституції, ліквідатор Назаренко С.А. в межах розгляду цієї заяви послався на судове рішення про визнання недійсними результатів аукціону та надав на підтвердження відповідних вимог копію акту приймання-передачі рухомого майна від 06.10.2015 та копію звіту про оцінку майна Боржника від 31.03.2015 (а.с. 105-113, 114-165). Саме, посилаючись на ці докази суди і першої, і апеляційної інстанцій ухвалили рішення про задоволення згаданої заяви ліквідатора в порядку ст. 216 Цивільного кодексу України.

Нормами ч. 1 ст. 216 цього кодексу передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За висновком Верховного Суду України, викладеного в постанові від 29.04.2015 у справі № 903/134/13-г, положення ст. 216 Цивільного кодексу України підлягають застосуванню лише до сторін недійсного правочину (угоди). У разі ж встановлення обставин перебування проданого за недійсним правочином майна у третьої особи (яка не є стороною недійсного правочину) має бути застосований інший правовий механізм повернення вказаного майна. У такому разі застосовуються засоби захисту, передбачені, зокрема нормами ст.ст. 387, 388, 392 Цивільного кодексу України.

Враховуючи вказаний висновок Верховного Суду України, касаційний суд вважає за необхідне зазначити, що у разі звернення із вимогами про застосування наслідків недійсного правочину з купівлі-продажу майна у вигляді двосторонньої реституції за нормами ст. 216 Цивільного кодексу України, підлягають з'ясуванню обставини перебування саме у покупця на момент розгляду спірних правовідносин проданого майна, оскільки непідтвердження або спростування цих обставин та фактів унеможливлює застосування норм вказаної статті та є неправомірним. При цьому суд касаційної інстанції також виходить з того, що норми ч. 1 ст. 216 ЦК України передбачають можливість покладення на сторону недійсного правочину обов'язку відшкодувати іншій стороні вартість отриманого за цією угодою у разі неможливості повернення отриманого в натурі. Виходячи з приписів ст. 216 Цивільного кодексу України законодавець не вказав вичерпний перелік підстав, за яких сторону угоди може бути зобов'язано відшкодувати вартість отриманого за угодою.

Між тим, зокрема, апеляційний суд, підтримуючи висновки в оскаржуваній ухвалі місцевого суду, не звернув уваги та не надав правової оцінки тому, що всі докази, які були надані ліквідатором Назаренком С.А. на підтвердження права вимоги щодо повернення від ТОВ "ЛВС -2012" проданого за недійсною угодою майна складені та датовані березнем та жовтнем 2015 року. Обставини ж вибуття відповідного майна з власності ТОВ "ЛВС -2012" або перебування у власності вказаної особи цього майна на момент розгляду та вирішення спірних правовідносин з посиланням на належні докази у справі, як цього вимагають норми ст.ст. 33, 34 ГПК України (докази з органів МВС стосовно транспортних засобів тощо), зокрема суд апеляційної інстанції не з'ясовував та не встановлював, прийнявши до уваги лише ті докази, на які послався і суд першої інстанції та які були надані лише однією стороною спірних відносин.

Відповідно ж до норм ч. 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже вказана норма встановлює не тільки принцип підтвердженності доказами обставин, на які посилається сторона у господарській справі (як це передбачено нормами ст. 33 ГПК України), а й вимагає підтвердження таких обставин належними, достатніми та достовірними доказами.

Суд же апеляційної інстанції на це уваги не звернув, підтримавши відповідний висновок суду першої інстанції.

До того ж касаційний суд враховує, що двостороння реституція за нормами ст. 216 ЦК України передбачає взаємне повернення отриманого за недійсним правочином, тобто з боку обох сторін такого правочину. Посилання ж на ненадання доказів отриманих за цією угодою грошових коштів без жодного з'ясування, зокрема апеляційним судом, обставин та фактів проведення розрахунків з Боржником за передане ТОВ "ЛВС - 2012" майно за угодою від 06.10.2015 свідчить про неповноту з'ясування обставин у даній справі для застосування норм саме ст. 216 ЦК України щодо наслідків недійсності правочину у вигляді двосторонньої реституції.

Під час же ухвалення судового рішення про визнання недійсними результатів аукціону з продажу майнового комплексу ТОВ "ВІГ - Жашківський цукровий завод" по лоту №1, проведеного товарною біржею "Перша універсальна біржа "Україна" 06.10.2015 та визнання недійсним договору купівлі-продажу від 06.10.2015 (згідно ухвали господарського суду Черкаської області від 26.09.2016, залишеною без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.11.2016 та постановою Вищого господарського суду України від 25.01.2017), обставини проведення чи непроведення оплати за вказаним договором, а також стосовно суми грошових коштів, перерахованих за таким договором Боржнику не розглядались, не встановлювались, а відповідно, не були предметом правової оцінки.

Таким чином з'ясування визначених обставин з посиланням на належні та достатні докази у справі має значення для вирішення справи по суті відповідно до закону.

У зв'язку із викладеним, та виходячи з приписів ч. 3 ст. 1119 ГПК України, касаційний суд вирішив, що оскаржувана постанова апеляційного суду підлягає скасуванню, як така, що прийнята з неповним з'ясуванням обставин справи, а справу слід направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції в іншому складі суду.

Суду апеляційної інстанції під час нового розгляду справи відповідно до норм ч. 1 ст. 11112 ГПК України слід усунути визначені в даній постанові недоліки та врахувати наведені вказівки касаційного суду.

Дійшовши викладеного висновку, касаційні вимоги в частині скасування оскаржуваної ухвали місцевого суду та відмови у задоволенні заяви ліквідатора Назаренка С.А. про застосування наслідків недійсності правочину задоволенню не підлягають.

З урахуванням викладеного та керуючись нормами ст.ст. 1, 26, 41-44, 55, 57, 114, 116 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", ст.ст. 216, 387, 388, 392 Цивільного кодексу України та ст.ст. 4, 41, 42, 43, 45, 47, 33, 34, 35, 43, 741, 1115, 1117, 1119 - 11112, 11113, 11128 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "ЛВС-2012" задовольнити частково.

2. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 03.07.2017 у справі № 04/5026/803/2012 скасувати.

3. Справу № 04/5026/803/2012 направити на новий апеляційний розгляд до Київського апеляційного господарського суду в іншому складі суду.

Головуючий В.М. Коваленко

Судді О.Є. Короткевич

Б.М. Поляков

Постанова виготовлена та підписана 27.11.2017