Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "30" листопада 2017 р. Справа № 906/830/17

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Кудряшової Ю.В.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність №0210/17 від 29.05.2017;

від відповідача: ОСОБА_2, керівник,

ОСОБА_3, довіреність від 31.10.2017.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна"

до Товариства з обмеженою відповідальністю" Дельфін"

про стягнення 21531грн. 71 коп.

Спір розглянуто в більш тривалий строк, ніж передбачено ч.1 ст. 69 ГПК України.

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 21531,71 грн., з яких 19871,27 грн. заборгованість за послуги зв'язку та 1660,44 грн. сума договірних санкцій.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач всупереч умовам корпоративної угоди №1.10363003 про надання послуг стільникового радіотелефонного зв'язку не оплатив отримані ним послуги зв'язку в сумі 19871,27 грн. Тому згідно Додаткової угоди №10152123 від 23.07.2015 відповідачу нараховано договірні санкції на суму 1660,44 грн.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених в позові, просив задовольнити в повному обсязі.

Представники відповідача проти позовних вимог заперечили в повному обсязі, з підстав викладених у відзиві на позов.

Так, відповідач звертав увагу суду на те, що згідно деталізації рахунку за листопад 2015 року встановлено, що основна сума заборгованості у розмірі 19129,10 гривен утворилась за номером НОМЕР_1. З довідкової інформації по зазначеному номеру відповідач встановив, що сума заборгованості виникла внаслідок несанкціонованого використання третіми особами сім-карти вищевказаного номеру в проміжок часу з 11.10.2015 по 18.11.2015 для отримання контент-послуг, про що відповідачу стало відомо тільки після отримання довідкової інформації від позивача.

Відповідач в свою чергу звернувся до правоохоронних органів з заявою про порушення кримінального провадження (кримінальне провадження №0007038), яке було закрите у зв'язку з відсутністю складу злочину.

Відповідач наполягав на тому, що згідно Умов користування мережами мобільного зв'язку, контент-послуга - це додаткова, інформаційна, довідкова, замовна, розважальна або інша послуга, в тому числі за кодом 900, що надається Контент-провайдерами, з використанням телекомунікаційних мереж, технічних засобів телекомунікації Оператора, не входить до відповідного Тарифного плану, отримується Абонентом за його згодою в окремому встановленому для такої послуги порядку та оплачується шляхом списання коштів Абонента. При цьому, Згода Абонента волевиявлення, виражене Абонентом у будь-який спосіб. Зважаючи на вищевикладене, при отриманні контент-послуг за номером НОМЕР_1, не було волевиявлення безпосередньо Абонента.

За таких обставин, ТОВ "Дельфін" вважає позовну вимогу в частині стягнення 19871,27 грн. заборгованості такою, що не підлягають задоволенню.

Щодо вимоги про стягнення 1660,44 грн. договірної санкції, то представник відповідача звертав увагу суду на те, що підставою для застосування останньої стала наявність на момент відключення номеру телефону відповідача НОМЕР_2 діюча додаткова угоди №10152123 від 23.07.2015, згідно якої в якості забезпечення зобов'язань по користуванню телекомунікаційними послугами протягом 730 календарних днів з моменту її укладення, встановлювалась договірна санкція 2,74 гривень за кожен день, що залишився до закінчення дії відповідної Додаткової угоди.

Разом з тим, Додаткова угода укладена до Договору про надання послуг мобільного зв'язку №59/43 від 02.03.2001, тоді як для надання послуг за номером телефону НОМЕР_2 було укладено Договір №1.10363003/679115 від 26.12.2001, а Договір від 02.03.2001 укладено для надання послуг за номером НОМЕР_3. Таким чином, на думку відповідача, договірну санкцію нараховано безпідставно.

Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, Між СП «Український Мобільний Зв'язок», правонаступником якого є ПрАТ «МТС Україна», що згідно Статуту (а.с. 126-132) змінило свою назву на Приватне акціонерне товариство «ВФ Україна» (Позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Дельфін" (Відповідач) було укладено Корпоративну угоду № 1.10363003 про надання послуг стільникового радіотелефонного зв'язку (а.с. 22-25).

Згідно п. 1.1. угоди між Позивачем та Відповідачем укладалися Договори у формі бланків-заявок про надання послуг стільникового радіотелефонного зв'язку (Договори).

Також п.п. 3.1. та 3.2. угоди передбачено нарахування за надані послуги стільникового зв'язку здійснюються згідно з тарифами UMC. Розрахунковий період становить один календарний місяць. Абоненту надається один особовий рахунок, на підставі чого здійснюються розрахунки за надані послуги за всіма наявними в абонента телефонами. Рахунки за надані послуги та авансові внески абонент сплачує перерахуванням на поточний рахунок UMC в національній валюті України. Рахунки, надіслані UMC, підлягають оплаті абонентом в строк до 15 числа місяця, наступного за розрахунковим.

З метою нарахування тривалості і тарифікації розмов та здійснення розрахунків за послуги зв'язку відповідачеві було присвоєно особовий рахунок №1.10363003. У подальшому, у зв'язку з переходом Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна" на нову білінгову систему (автоматизовану систему розрахунків за послуги), особовий рахунок абонента було замінено на №43.

Відповідно до умов договорів та умов користування мережами мобільного зв'язку Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна", що є невід'ємною частиною зазначених договорів, та згоду з якими підтверджено підписом відповідача, останній взяв на себе обов'язок своєчасно сплачувати рахунки за надані послуги та плату за утримання номера в мережі Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна", особисто перевіряти залишок авансованого платежу та вносити відповідні платежі за послуги, отримані за договорами.

Позивач належним чином та в повному обсязі виконав взяті на себе зобов'язання згідно з умовами договорів, надавши відповідачу послуги мобільного зв'язку.

Як зазначає позивач, відповідач починаючи з рахунку № від 30.11.2015 за отримані ним послуги зв'язку припинив розраховуватись.

24.11.2015 року відповідач направив на адресу Позивача лист за вих. №233, в якому висловив припущення того, що виходячи з даних деталізації по номеру 00, стався збій в роботі обладнання, і просив розібратися в зазначеній ситуації.

29.12.2015 Позивач направив відповідь, в якій детально пояснив історію утворення заборгованості з прив'язкою до мобільних номерів та терміналів Відповідача у розрізі кожної використаної послуги та її вартості. Частина заборгованості, що виникла з вини контент-провайдера, була відкоригована (це знайшло своє відображення в рахунку № від 31.12.2015 (а.с. 99) та повернена Відповідачу,

Не дивлячись на це Відповідач не сплатив суму заборгованості, що залишилася на його особовому рахунку.

Так, за даними Позивача сума заборгованості Відповідача за надані телекомунікаційні послуги становить 19994,42 грн.

У зв'язку з втратою паперових примірників Договорів №6310699, №5224319, №1741093. №6310712, №6310713, №1741084 та №6310706 сума позовних вимог зменшена на суму боргу, яка виникла через невиконання умов цих Договорів, а саме на 123,15 грн. (детальний розрахунок в додатку «Розрахунок заборгованості абонента ТОВ «Дельфін» - а.с. 19).

Отже, обґрунтованою до стягнення Позивач вважає суму заборгованості за надані телекомунікаційні послуги в розмірі 19871,27 грн.

Детальний розрахунок утвореної заборгованості міститься у розрахунках, доданих до позовної заяви, а деталізація послуг і їх вартість - у рахунках, виставлених Абоненту (а.с. 91-98).

На адресу Відповідача 25.01.2017 Позивачем була надіслана претензія № С 43/01 з проханням терміново сплатити суму заборгованості.

Однак, претензія була залишена Відповідачем без відповіді та задоволення, у зв'язку з чим Приватне акціонерне товариство "ВФ Україна" і звернулось з даним позовом до суду.

У відповідності до ст.11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та ст. 174 Господарського кодексу України (далі ГК України) договір є підставою для виникнення цивільних прав і обов'язків (господарських зобов'язань).

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначена норма кореспондується з приписами статті 193 Господарського кодексу України.

Так, у відповідності до ч. 1 статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ч. 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно з ч. 7 статті 193 Господарського кодексу України не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язання, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Приписами статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як зазначено у ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності з ч. 1 статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 903 цього ж кодексу, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 63 Закону України "Про телекомунікації" телекомунікаційні послуги надаються відповідно до законодавства.

Умовами надання телекомунікаційних послуг є: укладення договору між оператором, провайдером телекомунікацій і споживачем телекомунікаційних послуг відповідно до основних вимог до договору про надання телекомунікаційних послуг, установлених національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері зв'язку та інформатизації; оплата замовленої споживачем телекомунікаційної послуги.

Статтею 68 Закону України "Про телекомунікації" визначено порядок розрахунків за телекомунікаційні послуги, а саме - передбачено, що розрахунки за телекомунікаційні послуги здійснюються на умовах договору про надання телекомунікаційних послуг між оператором, провайдером телекомунікацій та споживачем або без договору за готівкову оплату чи за допомогою карток тощо в разі одержання споживачем замовленої за передоплатою (авансованої) послуги за тарифами, затвердженими згідно із законодавством.

У разі невикористання авансу протягом розрахункового періоду залишок суми коштів переноситься на наступний розрахунковий період, якщо інше не передбачено договором. Списання оператором або провайдером телекомунікацій залишку суми коштів абонента, в тому числі на свою користь, забороняється.

Статтею 33 Закону України "Про телекомунікації" передбачено, що споживачі телекомунікаційних послуг зобов'язані дотримуватися Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, що затверджує Кабінет Міністрів України, зокрема, виконувати умови договору про надання телекомунікаційних послуг у разі його укладення, у тому числі своєчасно оплачувати отримані ними телекомунікаційні послуги.

За таких обставин, суд вважає вимогу щодо стягнення 19871,27 грн. заборгованості за надані послуги зв'язку обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Щодо заперечень відповідача стосовно несанкціонованого використання третіми особами сім-картки номеру НОМЕР_1 в проміжок часу з 11.10.2015 по 18.11.2015 для отримання контент-послуг, а також стосовно відсутності волевиявлення безпосередньо абонента при отриманні контент-послуг та відсутності заходів, вжитих Позивачем, по блокуванню надання послуг за наведеним вище номером з метою запобігання утворення заборгованості. суд зазначає наступне.

Згідно Умов користування мережами мобільного зв'язку (а.с. 120-125), останні є невід'ємною складовою частиною, укладеного між Оператором та Абонентом Договору/Угоди (п.п. 1.2. Умов).

Кім цього, п.п. 4.4, 4.5, 4.7 Умов, Абонент зобов'язаний: - негайно письмово інформувати Оператора. зокрема, про втрату чи викрадення СІМ-картки, якою користувався Абонент; - не допускати використання абонентських ліній для надання послуг мобільного зв'язку третім особам. Якщо Абонент передав у користування свою СІМ-картку чи надав можливість користуватися нею третій особі, відповідальним за користування мобільним зв'язком і своєчасну оплату рахунків залишається Абонент.

Враховуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку, що заперечення Відповідача є необґрунтованими, тому суд оцінює останні критично.

Також Позивач просить стягнути з Відповідача 1660,44 грн. договірної санкції.

На доведення зазначеної вимоги, Позивач зазначив, що між Позивачем і Відповідачем 23.07.2015 була укладена Додаткова угода №10152123 до договору про надання послуг мобільного зв'язку №59/43 від 02.03.2001 (а.с. 81) на номер телефону НОМЕР_2, терміном дії на 730 календарних днів.

В ході розгляду справи Позивач уточнив, що під час формування тексту Додаткової угоди №10152123 в електронному вигляді експертом позивача була допущена описка в даті договору, а саме замість слів "від 26.12.2001" зазначено "02.03.2001".

Дана помилка, на думку Позивача, не впливає на дійсність додаткової угоди.

Відповідно до умов Угоди та Договорів, Відповідача було підключено до мережі ПрАТ «ВФ Україна», а на основі укладеної ДУ - надано можливість придбання обладнання зі знижкою за накопичені бонуси, як заохочення за майбутнє безперервне користування послугами зв'язку у мережі Позивача протягом 730 календарних днів.

Також, Позивач зазначив. що 11.10.2016 Відповідач, отримавши рахунок № НОМЕР_4 від 31.08.2016, в якому було виставлено суму договірної санкції за невиконання умов Угоди та Додаткової угоди, листом № 154 відмовився визнати його та сплатити.

Позивач, в свою чергу, 08.11.2016 направив листа №80-16-17862 з детальним поясненням історії утворення заборгованості і договірної санкції та зазначив про необхідність оплатити заборгованість.

Отже, Позивач, враховуючи несплату отриманих Відповідачем послуг зв'язку відключив останнього від мережі зв'язку ПрАТ «ВФ Україна».

Відповідно до ч. 2 ст. 546 ЦК України, договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання, окрім неустойки, поруки, гарантії, застави, притримання чи завдатку, передбачених ЦК України.

За таких обставин, Позивач, вважаючи, що на час відключення Відповідача від мережі зв'язку на номері телефону № НОМЕР_2 була діюча Додаткова угода № 10152123 від 23.07.2015, в порядку ст. 546 ЦК України та відповідно до п.п. 1.3. умов Додаткової угоди, в якості забезпечення зобов'язань Відповідачу нарахував договірну санкцію в якості забезпечення виконання зобов'язання та у разі порушення виконання зобов'язання. Розмір договірної санкції становить 2,74 грн. за кожен день, що залишився до закінчення терміну дії відповідної Додаткової угоди.

Суд в свою чергу, дослідивши подані сторонами докази, встановив, що Додаткова угода, укладена до Договору про надання послуг мобільного зв'язку №59/43 від 02.03.2001, тоді як для надання послуг за номером телефону НОМЕР_2 було укладено Договір №1.10363003/679115 від 26.12.2001, а Договір від 02.03.2001 було укладено для надання послуг за номером НОМЕР_3.

Додаткові пояснення Позивача щодо допущення під час формування тексту Додаткової угоди №10152123 в електронному вигляді описки, суд не вважає належним та допустимим доказом, оскільки окрім дати в Додатковій угоді №10152123 зазначено й інший номер договору про надання послуг мобільного зв'язку. Тобто Додаткова угода №10152123 від 23.07.2015 не стосується договору на обслуговування номеру НОМЕР_2.

Враховуючи правову природу нарахованої позивачем договірної санкції, а саме визначення її розміру та порядку нарахування саме в договорі та обставини справи, суд відмовляє в задоволенні вимоги щодо стягнення 1660,44 грн. договірної санкції.

Як визначає ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України oбставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За змістом статті 33 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Oбов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 19871,27 грн. - заборгованості за послуги зв'язку обґрунтовані, заявлені у відповідності до вимог чинного законодавства, підтверджуються належними доказами, які є в матеріалах справи, та підлягають задоволенню. В іншій частині позову суд відмовляє.

Судові витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача пропорційно сумі задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 33,43,44,49,82-85 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю" Дельфін" (10004, АДРЕСА_1, ід. код 30620802)

- на користь Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна" (01601, м. Київ, вул. Лейпцизька, 15, ід. код 14333937) 19871,27 грн. - заборгованості за послуги зв'язку, а також 1476,61 грн. сплаченого судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 05.12.17

Суддя Кудряшова Ю.В.

Віддрукувати:

1 - в справу;

2, 3 - сторонам (рек.)