ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2017 року Справа № 910/32059/15
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Плюшка І.А. - головуючого,

Малетича М.М.,

Сибіги О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу Приватного підприємства "Моноліт"

на рішення господарського суду міста Києва від 17 травня 2017 року

та на постанову Київського апеляційного господарського суду від 05 вересня 2017 року

у справі № 910/32059/15

господарського суду міста Києва

за позовом Приватного підприємства "Моноліт"

до Публічного акціонерного товариства "Сбербанк"

про стягнення 167 177,03 грн.

за участю представників:

позивача: Дубовик П.В.

відповідача: Ягодка О.О.

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року позивач Приватне підприємство "Моноліт" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Дочірній банк Сбербанку Росії" про стягнення 167 177,03 грн.

В обґрунтування вимог позивач зазначав, що ним на виконання рішення господарського суду Житомирської області від 04 липня 2014 року у справі № 906/630/14 було перераховано відповідачу за платіжними дорученнями №80 від 21 липня 2014 року, №117 від 20 серпня 2014 року, №17 від 23 вересня 2014 року, №55 від 28 жовтня 2014 року, №69 від 10 листопада 2014 року, № 135 від 17 листопада 2014 року, №10 від 21 січня 2015 року та №15 від 02 лютого 2015 року грошові кошти на загальну суму 167 177,03 грн. Однак, відповідач не зарахував зазначені грошові кошти в рахунок погашення боргу, стягнутого з ПП "Моноліт" за судовим рішення від 04 липня 2014 року у справі № 906/630/14, а зарахував їх на власний розсуд в рахунок погашення пені, нарахованої за період після винесення зазначеного рішення та має повернути їх позивачу, оскільки у ПП "Моноліт" не існує іншої заборгованості перед банком, ніж та, що була стягнута за рішенням суду.

Справа розглядалась господарськими судами неодноразово.

Рішенням господарського суду міста Києва від 17 травня 2017 року (суддя Пукшин Л.Г.), прийнятим за результатами нового розгляду справи, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 05 вересня 2017 року (склад колегії суддів: Баранець О.М. - головуючий, Калатай Н.Ф., Сітайло Л.Г.) у позові відмовлено повністю.

Не погодившись із зазначеними рішенням та постановою, Приватне підприємство "Моноліт" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 17 травня 2017 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 05 вересня 2017 року і прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю. В обґрунтування зазначених вимог заявник касаційної скарги посилається на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення судами, дослідивши правильність застосування господарськими судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, 20 грудня 2012 року між Приватним підприємством "Моноліт" (позичальник, позивач) та Публічним акціонерним товариством "Сбербанк Росії" (кредитор, відповідач) укладено договір про відкриття кредитної лінії № 19-Н/12/36/ЮО/КЛ-МБ, відповідно до умов якого кредитор зобов'язався надати позичальнику кредит шляхом відкриття кредитної лінії з кредитним лімітом у розмірі 700 000 грн., а позичальник - повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування кредитом у строк та на умовах, визначених договором.

04 липня 2014 року у зв'язку з порушенням Приватним підприємством "Моноліт" своїх договірних зобов'язань за зазначеним кредитним договором, рішенням господарського суду Житомирської області у справі № 906/630/14 стягнуто з ПП "Моноліт" на користь ПАТ "Сбербанк Росії" 533 119,78 грн. заборгованості за кредитом, 176,69 грн. пені та 10 665,93 грн. судового збору, а всього 543 962,40 грн.

28 липня 2014 року господарським судом Житомирської області по справі №906/630/14 видано наказ на примусове виконання вказаного рішення.

14 серпня 2014 року за заявою стягувача державним виконавцем відділу ДВС Новоград-Волинського МРУЮ Житомирської області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП№44378116 з виконання зазначеного наказу господарського суду Житомирської області, запропоновано боржнику до 21 серпня 2014 року добровільно виконати рішення суду та зазначено про те, що при невиконанні рішення суду в наданий для добровільного виконання строк воно буде виконуватись у примусовому порядку зі стягненням з боржника виконавчого збору та витрат, пов'язаних з провадженням виконавчих дій.

14 серпня 2014 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, яку направлено в реєстраційні органи для виконання, а 15 серпня 2014 року державним виконавцем направлено запити до центру з використання транспортних засобів, до КП БТІ сільського господарства, ДЗК, сільської ради та ЦНППзВАЗ УДАІ УМВС України для отримання інформації щодо наявності транспортних засобів та майна, зареєстрованих за боржником і належних йому на праві власності.

24 жовтня 2014 року державним виконавцем винесено постанови про накладення арешту на кошти боржника, які 28 жовтня 2015 року супровідним листом направлено в банківські установи для виконання.

25 травня 2015 року державним виконавцем відділу ДВС Новгород-Волинського МРУЮ винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 44378116 у зв'язку зі сплатою Приватним підприємством "Моноліт" 543 962,40 грн. боргу за рішенням господарського суду Житомирської області від 04 липня 2014 року у справі № 906/630/14, згідно з наступними платіжними дорученнями:

- №80 від 21 липня 2014 року на суму 15 449,03 грн. з призначенням платежу: сплата процентів за користування кредитом згідно договором №19-Н/12/36/ЮО/КЛ-МБ від 20.12.2012 року;

- №117 від 20 серпня 2014 року на суму 15 000 грн. з призначенням платежу: сплата процентів за користування кредитом згідно договором №19-Н/12/36/ЮО/КЛ-МБ від 20.12.2012 року;

- №17 від 23 вересня 2014 року на суму 13 858 грн. з призначенням платежу: сплата процентів за користування кредитом згідно договором №19-Н/12/36/ЮО/КЛ-МБ від 20.12.2012 року;

- №55 від 28 жовтня 2014 року на суму 6 000 грн. з призначенням платежу: сплата процентів за користування кредитом згідно договором №19-Н/12/36/ЮО/КЛ-МБ від 20.12.2012 року;

- №69 від 10 листопада 2014 року на суму 6 370 грн. з призначенням платежу: сплата процентів за користування кредитом згідно договором №19-Н/12/36/ЮО/КЛ-МБ від 20.12.2012 року;

- №135 від 17 листопада 2014 року на суму 50 000 грн. з призначенням платежу: сплата по кредиту згідно договором №19-Н/12/36/ЮО/КЛ-МБ від 20.12.2012 року;

- №10 від 21 січня 2015 року на суму 50 000 грн. з призначенням платежу: сплата по тілу кредиту згідно договором №19-Н/12/36/ЮО/КЛ-МБ від 20.12.2012 року;

- №15 від 02 лютого 2015 року на суму 10 500 грн. з призначенням платежу: сплата по кредиту згідно договором №19-Н/12/36/ЮО/КЛ-МБ від 20.12.2012 року;

- №212 від 27 квітня 2015 року на суму 232 000 грн. з призначення платежу: погашення кредиту згідно рішення господарського суду Житомирської області від 04.07.2014 року;

- №213 від 28 квітня 2015 року на суму 68 000 грн. з призначенням платежу: погашення кредиту згідно рішення господарського суду Житомирської області від 04.07.2014 року;

- №249 від 19 травня 2015 року на суму 20 000 грн. з призначенням платежу: погашення кредиту згідно рішення господарського суду Житомирської області від 04.07.2014 року;

- №251 від 20 травня 2015 року на суму 10 665,93 грн. з призначенням платежу: погашення судового збору згідно рішення господарського суду Житомирської області від 04.07.2014 року;

- №250 від 20 травня 2015 року на суму 46 119,44 грн. з призначенням платежу: погашення кредиту згідно рішення господарського суду Житомирської області від 04.07.2014 року.

Не погоджуючись з діями державного виконавця відділу ДВС Новоград- Волинського МРУЮ Житомирської області щодо винесення зазначеної постанови від 25 травня 2015 року про закінчення виконавчого провадження ВП № 44378116, стягувач - ПАТ "Сбербанк" звернувся в порядку ст. 121-2 ГПК України до господарського суду Житомирської області у справі №906/630/14 зі скаргою на дії органу Державної виконавчої служби.

Ухвалою господарського суду Житомирської області від 01 вересня 2015 року у справі № 906/630/14, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 02 грудня 2015 року, задоволено скаргу ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії" та визнано незаконними дії ВДВС Новоград-Волинського МУЮ Житомирської області по закінченню 25 травня 2015 року виконавчого провадження ВП № 44378116 з примусового виконання наказу господарського суду Житомирської області № 906/630/14 від 28 липня 2014 року. Скасовано постанову ВДВС Новоград-Волинського МУЮ Житомирської області від 25 травня 2015 року про закінчення виконавчого провадження ВП № 44378116.

Приватне підприємство "Моноліт" звернулось до господарського суду з даним позовом про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Дочірній банк Сбербанку Росії" 167 177,03 грн., посилаючись на те, що банк не зарахував сплачені позивачем за платіжними дорученнями №80 від 21 липня 2014 року, №117 від 20 серпня 2014 року, №17 від 23 вересня 2014 року, №55 від 28 жовтня 2014 року, №69 від 10 листопада 2014 року, № 135 від 17 листопада 2014 року, №10 від 21 січня 2015 року та №15 від 02 лютого 2015 року грошові кошти на загальну суму 167 177,03 грн. в рахунок погашення боргу, стягнутого з ПП "Моноліт" за судовим рішення від 04 липня 2014 року у справі № 906/630/14, а зарахував їх на власний розсуд в рахунок погашення пені, нарахованої за період після винесення зазначеного рішення та має повернути їх позивачу, оскільки у ПП "Моноліт" не існує іншої заборгованості перед банком, ніж та, що була стягнута за рішенням суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд виходив з того, що зарахування відповідачем грошових коштів у розмірі 167 177,03 грн. в рахунок погашення пені за прострочену заборгованість за кредитним договором № 19-Н/12/36/ЮО/КЛ-МБ від 20 грудня 2012 року, яка була нарахована відповідачем за період з 04 липня 2014 року по 20 травня 2015 року - після прийняття судового рішення у справі № 906/630/14 про стягнення з ПП "Моноліт" заборгованості за кредитним договором, є неправомірним, оскільки було здійснено відповідачем з власної ініціативи без урахування призначення платежу, зазначеного позивачем в платіжних дорученнях, та встановленої рішенням суду заборгованості по зазначеному кредитному договору. Однак, за висновком суду, підстави для задоволення позову відсутні, оскільки заявлені до стягнення грошові кошти в сумі 167 177,03 грн. в сукупності з іншими коштами, які перераховувались позивачем на рахунок банку в період з 21 липня 2014 року по 20 травня 2015 року, становили загальну суму заборгованості ПП "Моноліт" за кредитним договором № 19-Н/12/36/ЮО/КЛ-МБ від 20 грудня 2012 року, що була встановлена рішенням господарського суду Житомирської області від 04 липня 2014 року у справі № 906/630/14.

Суд апеляційної інстанції погодився з резолютивною частиною рішення місцевого господарського суду про відмову у позові, однак відмовив у задоволенні позову з інших підстав. За висновком суду апеляційної інстанції, рішення господарського суду Житомирської області від 04 липня 2014 року у справі № 906/630/14 є невиконаним, і цей факт є встановленим господарським судом у справі № 906/630/14 під час розгляду скарги банку на дії ДВС, підтверджений постановою Вищого господарського суду України від 02 грудня 2015 року та не підлягає доказуванню. Суд зазначив, що зобов'язання за кредитним договором не припинилися, грошові кошти перераховувалися позивачем безпосередньо на рахунки стягувача, перераховані позивачем грошові кошти в сумі 167 177,03 грн. за платіжними дорученнями не містили в призначенні платежу посилання на те, що вони сплачуються на виконання рішення господарського суду Житомирської області від 04 липня 2014 року та, відповідно, такі кошти були направлені банком на погашення інших заборгованостей за кредитним договором згідно з черговістю, визначеною пунктом 9.4. договору та на погашення заборгованості, що виникла у позичальника за період, після ухвалення судового рішення по справі №906/630/14.

Колегія суддів погоджується з судами попередніх інстанцій про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Однак, колегія суддів вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з інших підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Частиною 5 зазначеної статті визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Як встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, рішенням господарського суду Житомирської області у справі № 906/630/14 стягнуто з ПП "Моноліт" на користь ПАТ "Сбербанк Росії" 533 119,78 грн. заборгованості за кредитом, 176,69 грн. пені та 10 665,93 грн. судового збору, а всього 543 962,40 грн.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України та ст. 193 ГК України одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Як встановлено судами, позивач в період після прийняття рішення господарського суду Житомирської області у справі № 906/630/14 та відкриття виконавчого провадження з 21 липня 2014 року по 20 травня 2015 року здійснював перерахування грошових коштів на рахунок відповідача. При цьому таке перерахування грошових коштів позивач здійснював не на рахунки органу виконавчої служби, а безпосередньо на рахунки банку. Згідно з наданими державному виконавцю платіжними дорученнями позивачем було сплачено відповідачу 543 962,40 грн.

При цьому, платіжні доручення № 80 від 21 липня 2014 року на суму 15 449,03 грн., №117 від 20 серпня 2014 року на суму 15 000 грн. №17 від 23 вересня 2014 року на суму 13 858 грн., №55 від 28 жовтня 2014 року на суму 6 000 грн., №69 від 10 листопада 2014 року на суму 6 370 грн. згідно із зазначеним в них призначенням платежу стосувались сплати процентів за користування кредитом згідно договору №19-Н/12/36/ЮО/КЛ-МБ від 20 грудня 2012 року;

платіжні доручення №135 від 17 листопада 2014 року на суму 50 000 грн. та №15 від 02 лютого 2015 року на суму 10 500 грн. згідно із зазначеним в них призначенням платежу стосувались сплати по кредиту згідно договору №19-Н/12/36/ЮО/КЛ-МБ від 20 грудня 2012 року;

платіжне доручення №10 від 21 січня 2015 року на суму 50 000 грн. стосувалось сплати тілу кредиту згідно договору №19-Н/12/36/ЮО/КЛ-МБ від 20.12.2012 року;

платіжні доручення №212 від 27 квітня 2015 року на суму 232 000 грн., №213 від 28 квітня 2015 року на суму 68 000 грн., №249 від 19 травня 2015 року на суму 20 000 грн., №250 від 20 травня 2015 року на суму 46 119,44 грн. стосувались погашення кредиту згідно рішення господарського суду Житомирської області від 04.07.2014 року;

платіжне доручення № 251 від 20 травня 2015 року на суму 10 665,93 грн. стосувалось погашення судового збору згідно рішення господарського суду Житомирської області від 04.07.2014 року".

Відповідно до п.п. 3.1., 3.8. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління НБУ №22 від 21 січня 2004 року, платіжне доручення оформляється платником за формою, наведеною в додатку 2 до цієї Інструкції, згідно з вимогами щодо заповнення реквізитів розрахункових документів, що викладені в додатку 8 до цієї Інструкції, та подається до банку, що обслуговує його, у кількості примірників, потрібних для всіх учасників безготівкових розрахунків.

Реквізит "Призначення платежу" платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України.

Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення "Призначення платежу". Банк перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність вимогам, викладеним у цій главі, лише за зовнішніми ознаками.

Пунктом 2.9. зазначеної Інструкції передбачено, що банк не має права робити виправлення в розрахунковому документі клієнта, за винятком випадків, обумовлених пунктом 2.26. цієї глави та іншими нормативно-правовими актами Національного банку.

Відповідно до п. 2.29. вищезазначеної Інструкції платник має право в будь-який час до списання платежу з рахунку відкликати з банку, що його обслуговує, платіжні доручення в порядку, визначеному внутрішніми правилами цього банку. Платіжні доручення відкликаються лише в повній сумі.

У розумінні наведених норм визначення призначення платежу належить виключно платнику. Платник може змінити реквізит "призначення платежу" до списання коштів з його рахунку, оформивши нове платіжне доручення. Відповідно отримувач коштів в свою чергу не вправі самостійно визначати порядок зарахування коштів, якщо платником чітко визначено призначення платежу. Спрямування коштів на погашення інших заборгованостей, ніж ті що визначені в призначенні платежу, може мати місце у випадку відсутності чіткого зазначення призначення платежу.

У даному випадку, позивач в платіжних дорученнях чітко визначив призначення платежу, надав повну інформацію про платіж (спрямування коштів), зазначивши в рахунок якої заборгованості мають бути спрямовані сплачені ним грошові кошти, а тому відповідач не міг на власний розсуд здійснювати зарахування цих платежів в рахунок погашення пені, погашення якої не було зазначено позивачем в платіжних дорученнях, про що правильно зазначив місцевий господарський суд, однак, чого не було враховано судом апеляційної інстанції. При цьому, як встановлено місцевим господарським судом, жодних доказів щодо помилковості перерахування вказаної суми грошових коштів на рахунок банку чи доказів відкликання позивачем цих платіжних доручень для зміни призначення платежу матеріали справи не містять.

Разом з цим, судом апеляційної інстанції було правильно встановлено, що під час розгляду скарги на дії державного виконавця Державної виконавчої служби Новоград-Волинського міськрайонного управління юстиції Житомирської області у справі № 906/630/14 було встановлено обставини того, що рішення господарського суду Житомирської області від 04 липня 2014 року у справі № 906/630/14 не було виконано повністю. Також встановлено, що надані ПП "Моноліт" державному виконавцю платіжні доручення не підтверджують повне виконання ним судового рішення, оскільки згідно з їх призначенням платежу лише п'ять з тринадцяти таких платіжних доручень стосуються виконання судового рішення у даній справі. Решта платіжних доручень в графі "призначення платежу" хоча і містять посилання на кредитний договір № 19-Н/12/36/ЮО/КЛ-МБ від 20 грудня 2012 року, за яким судовим рішенням від 04 липня 2014 року у справі № 906/630/14 була стягнута заборгованість, однак, не підтверджують з достовірністю погашення заборгованості саме за вказаним рішення суду, оскільки станом на час перерахування боржником грошових коштів за зазначеними вище платіжними дорученнями зобов'язання за вказаним кредитним договором не припинилися, грошові кошти перераховувалися безпосередньо на рахунки стягувача, та могли стосуватися погашення інших заборгованостей за кредитним договором та за інший період, ніж ті що були стягнуті рішенням господарського суду Житомирської області від 04 липня 2014 у даній справі.

Відповідно до ст. 35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що рішення господарського суду Житомирської області від 04 липня 2014 року у справі № 906/630/14 є невиконаним, і цей факт є встановленим господарським судом у справі № 906/630/14 під час розгляду скарги банку на дії ДВС, підтверджений постановою Вищого господарського суду України від 02 грудня 2015 року та не підлягає доказуванню, а сплачені позивачем грошові кошти за зазначеними вище платіжними дорученнями в сумі 167 177,03 грн., які перераховувалися позивачем безпосередньо на рахунки стягувача, могли стосуватися погашення заборгованостей позичальника за період, після прийняття судового рішення по справі №906/630/14, оскільки платіжні доручення не містили в призначенні платежу посилання на те, що вони сплачуються на виконання рішення господарського суду Житомирської області від 04 липня 2014 року, у зв'язку з чим правильно відмовив у задоволенні позову з цієї підстави.

Таким чином Вищий господарський суд України дійшов висновку, що постанову суду апеляційної інстанції слід залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Приватного підприємства "Моноліт" залишити без задоволення.

2. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 05 вересня 2017 року у справі № 910/32059/15 залишити без змін.

Головуючий суддя І.А. Плюшко

Судді М.М. Малетич

О.М. Сибіга