КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" листопада 2017 р. Справа№ 910/2160/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пантелієнка В.О.

суддів: Доманської М.Л.

Верховця А.А.

за участю секретаря Халько В.А.,

та представників:

від ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - дов. б/н від 12.05.2017р.;

від ТОВ "Імперіал-СІ" - Короткий Є.В. - дов. б/н від 13.03.2017р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5

на ухвалу господарського суду м.Києва від 04.09.2017р.

у справі №910/2160/17 (суддя Яковенко А.В.)

за заявою ОСОБА_5

до Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ)

"РБ Інвест"

третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ)

"Інвестиційні перспективи"

про визнання недійсним договору відступлення (купілі-продажу)

частки в статутному капіталі товариства

в межах справи №910/2160/17

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ)

"Імперіал-СІ"

про банкрутство

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду м.Києва від 04.09.2017р. по справі №910/2160/17 в задоволенні заяви ОСОБА_5 до ТОВ "Імперіал-СІ" про визнання недійсним договору (купілі-продажу) частки в статутному капіталі товариства відмовлено повністю.

Не погоджуючись з винесеною ухвалою, ОСОБА_6 звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд оскаржувану ухвалу господарського суду м.Києва від 04.09.2017р. скасувати повністю і прийняти нове рішення, яким визнати договір відступлення (купілі-продажу) частки в статутному капіталі товариства від 25.05.2011р. №2361 - недійсним.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.10.2017р. апеляційну скаргу ОСОБА_5 прийнято до провадження і призначено до розгляду на 13.11.2017р.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.11.2017р. продовжено строк розгляду справи та її розгляд відкладено на 27.11.2017р.

Колегією суддів у судовому засіданні 27.11.2017р. оголошувалась перерва згідно ст. 77 ГПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ "Імперіал-СІ" просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_5 на ухвалу господарського суду м.Києва від 04.09.2017р. у справі №910/2160/17.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників ОСОБА_6 і ТОВ "Імперіал-СІ", дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.2 ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

До господарського суду м. Києва із заявою про банкрутство звернулось ТОВ "Імперіал-СІ" в порядку ст. 95 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Постановою місцевого суду від 13.03.2017р. ТОВ "Імперіал-СІ" було визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру банкрута, ліквідатором призначено Голову ліквідаційної комісії Федоренко В.П.

До суду першої інстанції була надіслана заява ОСОБА_5 до ТОВ "Імперіал-СІ" про визнання недійсним договору відступлення (купівлі-продажу) частки в статутному капіталі товариства, яку ухвалою господарського суду м. Києва від 06.06.2017р. було прийнято до розгляду в межах справи № 910/2160/17 та призначено її розгляд на 21.06.2017р.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

З матеріалів справи вбачається, що 25.05.2011р. між ОСОБА_5 (продавець) та ТОВ "Імперіал-СІ" (покупець) був укладений договір відступлення (купівлі-продажу) частки в статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироненко О.Ф. за реєстровим №2361 (надалі - "Договір").

Відповідно до п. 1.1 Договору за цим договором продавець передає (відступає) покупцю частку в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "РБ Інвест" (Товариство), у розмірі 119 000,00 грн., що становить 50% Статутного капіталу Товариства (частка), а покупець зобов'язується прийняти її і сплатити продавцю ціну, вказану в пункті 2.1 договору.

Пунктом 1.2 Договору визначено, що право власності на частку підтверджується статутом, зареєстрованим Святошинською районною в місті Києві державною адміністрацією 16.07.2008р., номер запису 1 020408.

Згідно з п. 2.1 Договору за домовленістю сторін вартість частки (ціна) складає 119 000,00 грн. Розрахунки за частку проводяться покупцем протягом 21 календарного дня з дати укладення цього договору, шляхом перерахування грошей на рахунок продавця, зазначений в цьому договорі (п. 2.2).

Відповідно до п. 4.1 Договору за домовленістю сторін зобов'язання продавця щодо передачі частки вважаються виконаними, а частка переданою покупцеві з моменту державної реєстрації нової редакції Статуту Товариства, в якій покупець визначений учасником товариства.

Рішенням загальних зборів ТОВ "РБ Інвест" від 25.05.2011 р. було затверджено нову редакції Статуту ТОВ "РБ Інвест", а 26.05.2011р. було проведено державну реєстрацію такої редакції Статуту.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

За змістом постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Мотивуючи заявлені вимоги, ОСОБА_5 вказав, що оскаржуваний договір було вчинено проти його справжньої волі, на вкрай невигідних для нього умовах, а також внаслідок психічного тиску та погроз застосувати насильство по відношенню до близького друга, а саме до фактичного власника (бенефіціара) ТОВ "Телеканал "Тоніс" - ОСОБА_2

Заявник зазначив, що відступлення (продаж) його частки було здійснено за номінальною вартістю, що не відповідала її ринковій вартості на момент укладення Договору, а за відсутності психологічного тиску та залякування ОСОБА_2, оскаржуваний Договір ним би не був укладений.

У відповідності з ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Частиною 1 ст. 233 ЦК України визначено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Вищий господарський суд України зазначає, що у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, ненадання технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі).

Під насильством розуміється фізичний або психологічний вплив на особу, представника сторони правочину або його близьких з метою спонукання його до вчинення правочину.

За змістом пункту 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009р. "Про судовому практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" визначено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

В силу приписів ст.ст. 32, 33, 34 ГПК України, особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог належними та допустимими доказами.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження факту застосування саме до нього як сторони (продавця) за Договором психологічного та/або фізичного насильства під час укладення такого договору, а надані апеляційній інстанції докази, суд не бере до уваги, оскільки заявник не обґрунтував неможливості їхнього подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Заявником самостійно на власний розсуд було відчужено належну йому частку в статутному капіталі ТОВ "РБ Інвест", отримано за таке відчуження грошові кошти, за наслідком чого були внесені відповідні зміни до Статуту Товариства.

Місцевим судом правильно вказано, що з моменту укладення спірного Договору та до моменту звернення до суду із даною заявою (07.06.2017р.) пройшло більш ніж 6 років, проте жодних доказів звернення ОСОБА_5 до правоохоронних органів про застосування до нього психологічного та/або фізичного насильства матеріали справи не містили.

Відповідно до п. 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 № 11 ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 ЦК України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача. Останній, крім повернення йому одержаного другою стороною, вправі вимагати відшкодування йому завданих збитків і моральної шкоди стороною, яка скористалася тяжкою обставиною.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 р. передбачено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Отже, правочин, вчинений під впливом тяжкої обставини, носить такі обов'язкові ознаки: особа вчиняє такий правочин під впливом тяжкої для неї обставини; особа вчиняє правочин на вкрай невигідних для себе умовах; особа вчиняє такий правочин добровільно та може бути ініціатором такого правочину; особа усвідомлює, що вчиняє такий правочин на вкрай невигідних для себе умовах, але вимушена це зробити під впливом тяжкої обставини; друга сторона повинна усвідомлювати, що контрагент перебуває під впливом тяжкої обставини і вчиняє правочин вимушено, та скористатися цим.

У поданій заяві ОСОБА_5 підставами для визнання недійсним Договору вказує, що такий договір був укладений ним проти його справжньої волі внаслідок застосування до нього психічного тиску, тобто відсутні ознаки добровільності укладеного правочину.

Обґрунтовуючи невигідність умов, за яких ОСОБА_5 був укладений Договір, останній вказує на те, що відчуження частки в статутному капіталі ТОВ "РБ Інвест" відбулося за номінальною його вартістю, а не за реальною.

Жодних доказів на підтвердження того, якою саме була реальна ціна корпоративних прав, відчужених за Договором, матеріали справи не містять.

Судом першої інстанції правильно вказано, що нормами чинного законодавства України не передбачено обов'язку з проведення оцінки вартості частки в статутному капіталі перед її відчуженням, та необхідності визначення її ринкової вартості.

У Цивільному кодексі України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав.

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Положеннями п. 2.2 постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Тому суд першої інстанції законно і обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_5 до ТОВ "Імперіал-СІ" про визнання недійсним договору (купілі-продажу) частки в статутному капіталі товариства.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

За таких обставин, Київський апеляційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, зміни чи скасування ухвали суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105, 106 ГПК України, ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, а ухвалу господарського суду м.Києва від 04.09.2017р. по справі №910/2160/17 - без змін.

Справу №910/2160/17 повернути до господарського суду м.Києва.

Постанова може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя В.О. Пантелієнко

Судді М.Л. Доманська

А.А. Верховець