КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
УХВАЛА

"27" листопада 2017 р. Справа №910/33054/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Сітайло Л.Г.

Пашкіної С.А.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Господарського суду міста Києва від 31.03.2017

у справі № 910/33054/15 (суддя Підченко Ю.О.)

за позовом ОСОБА_2

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Росичі»

2. ОСОБА_3

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевчук Зоя Миколаївна

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Компанія «Канела Інвестмент ЛТД»

про визнання недійсними рішень та зобов'язання вчинити дії

та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору Товариства з обмеженою відповідальністю «Буд Івест Консалтінг»

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Росичі»

2. ОСОБА_2

про визнання недійсним рішення загальних зборів учасників ТОВ «Росичі» від 08.02.2012, оформленого протоколом № 25

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про визнання недійсними рішень Загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Росичі», оформлених протоколом № 25 від 08.02.2012.

Позов третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору заявлено про визнання недійсними рішення Загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Росичі», оформленого протоколом № 25 від 08.02.2012.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 31.03.2017, повний текст якого складений та підписаний 05.04.2017, у справі № 910/33054/15 у задоволенні позовних вимог позивача відмовлено, у задоволенні позовних вимог третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, 24.07.2017 ОСОБА_2 звернулась до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 31.03.2017 у справі № 910/33054/15 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача.

Ухвалою від 07.08.2017 апеляційну скаргу ОСОБА_2 повернуто без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 97 ГПК України.

22.11.2017 ОСОБА_2 вдруге звернулась до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 31.03.2017 у справі № 910/33054/15 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача.

Згідно з ч. 1 ст. 93 ГПК України апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів, а на ухвалу місцевого господарського суду - протягом п'яти днів з дня їх оголошення місцевим господарським судом. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу.

Відповідно до вказаних правових норм, апеляційну скаргу на рішення суду від 31.03.2017, повний текст якого складений та підписаний 05.04.2017, заявник мав подати в строк по 17.04.2017 включно, проте з цією апеляційною скаргою заявник звернувся лише 22.11.2017 (вперше з апеляційною скаргою заявник звернувся також з пропуском строку на апеляційне оскарження - примітка суду), про що свідчить відмітка канцелярії суду першої інстанції на апеляційній скарзі.

Частиною 2 статті 93 ГПК України визначено, що апеляційний господарський суд постановляє ухвалу про повернення апеляційної скарги у випадках, якщо вона подана після закінчення строків, установлених цією статтею, і суд за заявою особи, яка її подала, не знайде підстав для поновлення строку.

Заявником до апеляційної скарги додано заяву про відновлення строків на апеляційне оскарження.

Загальний порядок відновлення пропущених процесуальних строків врегульований статтею 53 ГПК України, відповідно до якої за заявою сторони, прокурора чи з своєї ініціативи господарський суд може визнати причину пропуску встановленого законом процесуального строку поважною і відновити пропущений строк, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

У ч. 8 п. 4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України» від 17.05.2011 № 7 зазначено, що клопотання про відновлення строку подання апеляційної скарги з огляду на приписи статті 53 ГПК повинно містити обґрунтування поважності причин пропуску такого строку (за необхідності - з посиланням на відповідні докази, які подаються апеляційному господарському суду на загальних підставах). При цьому своєчасне (у межах встановленого строку) подання первісної апеляційної скарги і невідкладне (одразу після одержання відповідної ухвали) усунення скаржником недоліків, які стали причиною повернення останньої, враховуються апеляційним господарським судом у вирішенні питання про відновлення строку подання апеляційної скарги разом з іншими обставинами, на які посилається скаржник у зазначеному клопотанні.

Відповідно до чинного законодавства, поважними визнаються лише ті обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій.

Отже, клопотання (заява) про відновлення процесуального строку повинне містити пояснення щодо причин пропуску такого строку і підстави, з яких заявник вважає ці причини поважними.

У відповідності до ст. 4-3 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно зі ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як на причину пропуску строку на апеляційне оскарження заявник посилається на те, що він не був завчасно повідомлений про дату останнього судового засідання, а тому не був присутній на ньому, та на те, що заявник був відсутній в Україні впродовж останнього часу, а тому не міг звернутися з апеляційною скаргою раніше.

Також апелянт послався на те, що ним 24.07.2017 було подано апеляційну скаргу, проте на даний час на його поштову адресу жодного листа з суду не надійшло, і лише 20.11.2017 з Єдиного державного реєстру судових рішень заявнику стало відомо, що 07.08.2017 Київським апеляційним господарським судом винесено ухвалу, якою апеляційну скаргу заявника залишено без розгляду.

Щодо вказаних обставин, слід зазначити таке.

Як слідує з матеріалів справи, позивач не брав участі в жодному судовому засіданні в суді першої інстанції.

Водночас всі направлені судом першої інстанції на зазначену заявником власну адресу (02098, АДРЕСА_1) судові документи повертались з відміткою пошти «за закінченням встановленого терміну зберігання», що свідчить про вчинення судом першої інстанції всіх належних дій для своєчасного повідомлення заявника про хід розгляду справи № 910/33054/15 та про неотримання заявником кореспонденції без поважних причин.

Колегія суддів зауважує заявникові, на тому, що судові документи, що їх направляв апеляційний суд за вказаною заявником адресою, також повертаються з відміткою пошти «за закінченням встановленого терміну зберігання»

До того ж з наданих заявником копій квитків слідує, що за межами України ОСОБА_2 перебувала в період з 27.06.2017 по 13.07.2017, в той час як строк для оскарження сплив ще у квітні 2017 року.

Слід зазначити і про те, що, як слідує з відомостей, які містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень, спірне рішення було оприлюднено 14.04.2017, а ухвала Київського апеляційного господарського судом від 07.08.2017 - 10.08.2017, а отже, саме з цих дат заявник мав можливість бути обізнаним про вказані судові рішення.

Доказів вживання заходів з метою дізнатися про хід судового провадження у справі № 910/33054/15 заявником суду не надано.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на положення ст. 22 ГПК України щодо обов'язку сторін добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами. Цей обов'язок сторони закріплено й у Європейській конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка не тільки надає особі право на справедливий суд, але і забороняє зловживання наданими їй правами.

Основними засадами судочинства, закріпленими у ст. 129 Конституції України, є, зокрема, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен додержуватись норм процесуального права.

За змістом положень ст. 91 ГПК України, сторона наділена правом оскарження судового рішення, що є однією з необхідних умов реалізації встановленого законом права на судовий захист.

Однак наявність права на оскарження не є безумовною підставою для здійснення судового захисту шляхом прийняття апеляційної скарги, поданої з порушенням встановленого процесуальним законом порядку.

Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - Суд), як джерело права.

При цьому, відповідно до прецедентної практики Суду одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності (певності), який полягає у тому, що у разі винесення судом остаточного рішення у справі таке рішення не може бути піддано сумніву (див. Рішення у справі Brumaresku v Romania [GC], N 28342/95, п. 61, ЄСПЛ 1999-VII) та принцип res judicata, тобто принцип остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-Х).

Право на доступ до суду не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби (див. пункти 22 - 23 Рішення у справі «Мельник проти України» від 28.03.2006, пункти 37-38 Рішення у справі «Мушта проти України» від 18.11.2010).

У п. 41 Рішення від 03.04.2008 року «Пономарьов проти України» Суд вказав, що: «правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, якщо строк на ординарне апеляційне оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності, так як і перегляд в порядку нагляду. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata».

Заявником ОСОБА_2 не наведено переконливих обставин та не надано на їх підтвердження відповідних доказів, існування яких перешкоджали б їй своєчасно подати апеляційну скаргу.

З огляду на викладене, клопотання про відновлення строку на апеляційне оскарження задоволенню не підлягає в зв'язку з недоведеністю поважності причин пропуску строку для подання апеляційної скарги.

Згідно з ч. 4 ст. 97 ГПК України апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається апеляційним господарським судом, якщо скаргу подано після закінчення строку, встановленого для її подання, без клопотання про поновлення цього строку або таке клопотання відхилено.

Враховуючи, що заявником пропущений десятиденний строк, протягом якого можливе подання апеляційної скарги, та не доведено поважність причини такого пропуску, апеляційна скарга ОСОБА_2 на рішення Господарського суду міста Києва від 31.03.2017 у справі № 910/33054/15 підлягає поверненню без розгляду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 97 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. 53 п. 4 ч. 1 ст. 97, ст.ст. 86, 99 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_2 про відновлення строків на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 31.03.2017 у справі № 910/33054/15.

2. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Господарського суду міста Києва від 31.03.2017 у справі № 910/33054/15 повернути без розгляду.

3. Матеріали справи № 910/33054/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді Л.Г. Сітайло

С.А. Пашкіна