ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

21 листопада 2017 р. Справа № 902/962/17

Господарський суд Вінницької області в складі головуючої судді Нешик О.С., при секретарі судового засідання Кузьменко В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Заповіт", с.Козлиничі Ковельського району Волинської області

до товариства з обмеженою відповідальністю "Беннета", м.Вінниця

про визнання частково недійсним договору поставки

за участю представників сторін:

позивача: не з'явився;

відповідача: Климчук Микола Степанович - директор, протокол № 42 засідання зборів учасників, паспорт серії АА 721050 виданий Ленінським РВ УМВС України у Вінницькій області 11.03.1998 р.

ВСТАНОВИВ :

В провадженні господарського суду Вінницької області знаходиться справа про визнання недійсним п.8.8 договору поставки №8 від 22.04.2014, що укладений між сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Заповіт" та товариством з обмеженою відповідальністю "Беннета".

Обґрунтовуючи свою вимогу, позивач зазначив, що при укладенні зазначеного Договору сторони повністю не дійшли згоди щодо усіх положень розділу 8 Договору «Відповідальність Сторін», однак зважаючи на нагальну необхідність забезпечення Позивача засобами захисту рослин та мікродобривами та беручи до уваги прийнятну цінову політику Відповідача, Позивач був змушений укласти Договір у запропонованому проекті. В подальшому процесі переговорів за твердженням позивача Сторонами було додатково погоджено в усній формі, що застосування визначених п.8.8. Договору штрафних санкцій до відносин Сторін не застосовуватиметься.

Зазначений пункт Договору на переконання Позивача було внесено Відповідачем в текст Договору виключно з метою додаткового протизаконного збагачення за рахунок боржника, про що, за твердженням, Позивача в ході переговорів було Відповідачу повідомлено та запропоновано надати підтвердження того, що між Відповідачем та третіми особами дійсно наявні договірні відносини, що тягнуть за собою користування ним чужими грошовими коштами. Однак такого підтвердження Відповідачем надано не було. Поряд з цим Позивача, за його твердженням, було запевнено, що у випадку наявності заборгованості за поставлений товар, застосування штрафних санкцій у відповідності до п.8.8. Договору до боржника не застосовуватимуться.

Позивач зазначає про те, що згідно п.6.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по - друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України). У зв'язку з цим, за твердженням Позивача, він вправі вимагати, а Відповідач зобов'язаний надати підтвердження наявності договірних зобов'язань щодо користування чужими коштами.

Ухвалою господарського суду від 26.10.2017 року порушено провадження у даній справі та призначено судове засідання на 21.11.2017 року.

Позивач правом участі в судовому засіданні не скористався, при цьому про дату та час судового засідання повідомлений належним чином, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (вх.№ 6837 від 10.11.2017, а.с.40).

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позов.

За відсутності відповідного клопотання справа розглядається без фіксації судового процесу технічними засобами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, надавши їм юридичну оцінку, судом встановлено наступне.

22 квітня 2014 року між позивачем - ТОВ «Беннета» (Постачальник) та відповідачем СГ ТОВ «Заповіт» (Покупець) укладено Договір поставки №8 з додатками №1 від 22.04.2014р., №2 від 24.05.2014р., №3 від 21.09.2014р. та №4 від 22.09.2014р.

Згідно п.1.1 Договору Постачальник в порядку і на умовах, визначених Договором, зобов'язався передати у власність Покупця Товар виробничо-технічного призначення (засоби захисту рослин, насіння, мікродобрива, надалі - Товар), а Покупець зобов'язався прийняти такий Товар і сплатити за нього грошову суму, що складає його вартість, визначену на умовах Договору.

Відповідно до п.8.8 Договору Постачальник має право, а Покупець погоджується з тим, що відповідно до ст.536, ч.5 ст.694 ЦК України у разі порушення Покупцем строків оплати вказаних в Договорі (або додатках, специфікаціях до Договору), Товар вважається проданим на умовах товарного кредиту, в такому разі Постачальник нараховує Покупцеві відсотки за користування товарним кредитом (користування чужими грошовими коштами), без додаткового погодження з Покупцем, за період від дня, коли товар мав бути оплачений, до дня його фактичної оплати у розмірі 0,1 % в день від вартості переданого, але не оплаченого товару.

З урахуванням встановлених обставин справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог, виходячи із наступного.

Згідно із ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним

Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 Цивільного кодексу України.

Частиною 3 статті 215 ЦК України передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до п.2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 року "Про деякі питання визнання правочинів недійсними", вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Натомість судом не встановлено обставин, що можуть слугувати підставою для визнання п. 8.8. Договору №8 від 22.04.2014 недійсним.

Разом з цим, з матеріалів справи вбачається, що укладений між сторонами договір за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм статті 712 Цивільного кодексу України та статті 655 Господарського кодексу України, статей 264-271 Господарського кодексу України.

Згідно зі ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі ст.655 ЦК України одна сторона - продавець передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст.692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст.526 ЦК України, ст.193 ГК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України, ч.7 ст.193 ГК України).

Згідно ст.627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

П.8.8 Договору сторонами передбачено та погоджено шляхом обопільного підписання те, що відповідно до ст.536, ч.5 ст.694 ЦК України у разі порушення Покупцем строків оплати вказаних в Договорі (або додатках, специфікаціях до Договору), Товар вважається проданим на умовах товарного кредиту, в такому разі Постачальник нараховує Покупцеві відсотки за користування товарним кредитом (користування чужими грошовими коштами), без додаткового погодження з Покупцем, за період від дня, коли товар мав бути оплачений, до дня його фактичної оплати у розмірі 0,1 % в день від вартості переданого, але не оплаченого товару.

Згідно ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно ч.5 ст.694 ЦК України якщо покупець прострочив оплату товару, на прострочену суму нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути оплачений, до дня його фактичної оплати.

Аналіз правових норм, зокрема, ст.ст. 536, 549 ЦК України, дає підстави для висновку про те, що проценти та неустойка є різними правовими інститутами, обмеження можливості одночасного застосування яких законом не встановлена (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 у справі № 6-116цс13).

Отже, застосування штрафних санкцій за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань не виключає одночасного нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами (ст.536 ЦК України), зокрема, процентів на прострочену суму оплати товару, проданого в кредит (ч.5 ст.694 ЦК України), оскільки стягнення відповідних процентів не є ні видом забезпечення виконання зобов'язань, ані штрафною санкцією (п.2.7 постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасниками господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Тому, застосування господарських санкцій є не лише способом захисту порушених прав, а й стимулом для суб'єктів господарювання до не вчинення в майбутньому правопорушень в сфері господарювання, які б могли мати негативні економічні наслідки для інших учасників господарських правовідносин.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що п.8.8 Договору не суперечить нормам чинного законодавства, моральним засадам суспільства та відповідає принципам свободи договору, розумності та справедливості.

Згідно зі статтями 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Твердження позивача про те, що в ході переговорів Позивачем було Відповідачу повідомлено та запропоновано надати підтвердження того, що між Відповідачем та третіми особами дійсно наявні договірні відносини, що тягнуть за собою користування ним чужими грошовими коштами, однак такого підтвердження Відповідачем надано не було, судом до уваги не беруться з огляду на наступне.

Товарний кредит - це товари (роботи, послуги), що передаються у власність юридичних чи фізичних осіб на умовах договору, що передбачає відстрочення остаточних розрахунків на визначений строк та під процент. При цьому право власності на такі товари (роботи, послуги) переходить до покупця (замовника) у момент підписання договору або в момент їх фізичного отримання незалежно від часу погашення заборгованості (пп. 14.1.245 Податкового кодексу України). Таким чином, товарний кредит може надаватися будь-яким суб'єктом господарювання, на відміну від фінансового кредиту, який може надаватися лише фінансовими установами (пп. 14.1.258 Податкового кодексу України).

Тому, в даному випадку, для застосування до Позивача положень п.8.8 Договору Відповідач не повинен мати договірні правовідносини з третіми особами, що тягнуть за собою користування ним чужими грошовими коштами.

Також суд не бере до уваги твердження Позивача про звернення до Відповідача для підписання протоколу розбіжностей до Договору, оскільки Позивач не надав суду належних та допустимих доказів такого звернення.

За наслідками вирішення спору суд дійшов висновку про відсутність підстав до задоволення позову.

За правилами ст.49 ГПК України судовий збір підлягає покладенню на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 36, 43, 44, 49, 82-84, 115 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ :

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Копію рішення надіслати позивачу рекомендованим листом.

Повне рішення складено 27 листопада 2017 р.

Суддя Нешик О.С.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - позивачу - СТОВ "Заповіт" (45045, Волинська область, Ковельський район, с.Козлиничі, вул.Нова,3);