донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

29.11.2017 справа №905/401/17

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: суддів: при секретарі судового засідання:Будко Н.В. Мартюхіної Н.О., Сгара Е.В. Рудик Т.С.
за участю представників сторін від позивача: від відповідача: від третьої особи-1: від третьої особи-2: ОСОБА_5 - за довіреністю; ОСОБА_6 - за довіреністю; не з'явився; не з'явився;
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області, м. Харків
на рішення господарського суду Донецької області
від20.06.2017 р.
у справі№ 905/401/17 (головуючий суддя - Мельниченко Ю.С., судді - Попов О.В., Курило Г.Є.)
за позовомРегіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області, м. Харків
до за участю третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: за участю третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача:Приватного підприємства «ОМФАЛ-2», м. Краматорськ, Донецька область Святогірської міської ради, м. Слов'янськ, Донецька область ОСОБА_7, м. Краматорськ, Донецька область
провизнання недійсним договору купівлі-продажу від 09.12.2013 р.

В С Т А Н О В И В:

Регіональне відділення Фонду державного майна України по Донецькій області (далі - РВ Фонду державного майна України по Донецькій області, позивач) звернулося до господарського суду Донецької області з позовною заявою до Приватного підприємства «ОМФАЛ-2» (далі - ПП «ОМФАЛ-2», відповідач) про визнання недійсним договору купівлі-продажу № 4679 від 09.12.2013 р., укладеного між РВ Фонду державного майна України по Донецькій області та ПП «ОМФАЛ-2» на об'єкт комунальної власності - нежитлове вбудоване приміщення площею 38,8 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Семеновою Г.В. за реєстровим № 2900.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 20.02.2017 р. залучено до участі у справі Святогірську міську раду у якості третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача (далі - третя особа-1).

Ухвалою господарського суду Донецької області від 25.05.2017 р. залучено до участі у справі ОСОБА_7 у якості третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача (далі - ОСОБА_7, третя особа-2).

Рішенням господарського суду Донецької області від 20.06.2017 р. у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивоване недоведеністю позивачем як наявності захищуваного права, так і його порушення з боку відповідача, а також можливості застосування обраного способу захисту.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, позивач звернувся до Донецького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги заявник посилається на те, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права України, при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи.

Посилаючись на ст. 14 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про приватизацію державного майна», ч. 7 ст. 23 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» позивач вважає, що обов'язки, встановлені пунктами 5.3-5.8 спірного договору, підлягають виконанню протягом п'ятирічного терміну, тобто до 09.12.2018 р. На думку позивача, РВ Фонду державного майна України по Донецькій області протягом 5-річного терміну дії встановлених договором та законом строків приватизаційних зобов'язань мало всі законні підстави для здійснення контролю за виконанням прямих зобов'язань відповідача перед позивачем за договором купівлі-продажу № 4679 від 09.12.2013 р., а також застосування відповідних санкцій у зв'язку з встановленням безпідставного та незаконного подальшого відчуження спірного майна, яке відбулось без згоди позивача та без покладення на нового власника зобов'язань, передбачених вказаним договором.

Позивач стверджує, що саме факт формального невиконання відповідачем взятих на себе приватизаційних зобов'язань на протязі п'ятирічного терміну зумовлює правомірне застосування щодо нього з боку державного органу приватизації таких заходів як визнання договору купівлі-продажу недійсним за рішенням суду.

За доводами позивача, місцевим господарським судом не досліджено факту досягнення мети приватизації при виконанні спірного договору купівлі-продажу, оскільки відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного майна» приватизація державного майна здійснюється з метою підвищення соціально-економічної ефективності виробництва та залучення коштів на структурну перебудову економіки України, яка до визначеної законом кінцевої дати наразі не досягнута.

РВ Фонду державного майна України по Донецькій області зазначає, що позивач не звертався до суду з вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, а звернувся лише з вимогою про визнання правочину недійсним, то, відповідно, висновки місцевого господарського суду щодо обрання позивачем невірного способу захисту своїх цивільних прав та інтересів є хибними і не відповідають нормам чинного законодавства. Так, позивач мав на меті визнати недійсним спірний договір та в подальшому звернутися до господарського суду з новим позовом про застосування наслідків недійсності правочину, а саме заявити віндикаційний позов - про витребування майна з чужого незаконного володіння, оскільки застосовуючи реституцію не можна говорити про застосування інституту добросовісного набувача, тому віндикація, на думку позивача, і буде спеціальним видом наслідку недійсності правочину, оскільки її застосування, як і застосування реституції, безпосередньо залежить від недійсності правочину.

На стадії апеляційного провадження склад судової колегії неодноразово змінювався.

Розпорядженням керівника апарату Донецького апеляційного господарського суду № 2117 від 27.11.2017 р. у зв'язку з перебуванням судді Склярук О.І. у відпустці призначено повторний автоматизований розподіл справи № 905/401/17.

Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 27.11.2017 р. визначено колегію суддів у складі: Будко Н.В. - головуючий, судді - Мартюхіна Н.О., Сгара Е.В.

Представники позивача у судових засіданнях підтримали доводи апеляційної скарги.

Представник відповідача у судових засіданнях проти апеляційної скарги заперечив за доводами, викладеними у відзиві на апеляційну скаргу та письмових поясненнях.

Треті особи письмові відзиви на апеляційну скаргу не надали, представники третіх осіб у судові засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи всі учасники судового процесу повідомлені належним чином.

Судовий процес в апеляційній інстанції фіксувався за допомогою технічних засобів фіксації в порядку, передбаченому ст. 811 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з ч. 2 ст. 99 ГПК України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Згідно з ч. 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, судова колегія Донецького апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 09.12.2013р. між РВ Фонду державного майна України по Донецькій області, як продавцем та ПП "ОМФАЛ-2", як покупцем укладено договір купівлі-продажу об'єкта групи А комунальної власності - нежитлове вбудоване приміщення площею 38,8 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1, що обліковується на балансі Святогірської міської ради (далі-договір), згідно п. 1.1. якого продавець зобов'язується передати у власність покупцю об'єкт групи А комунальної власності - нежитлове вбудоване приміщення площею 38,8 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1, що обліковується на балансі Святогірської міської ради (ідентифікаційний код 04053001), далі "об'єкт приватизації", а покупець зобов'язується прийняти об'єкт приватизації, сплатити ціну його продажу і виконати визначені в договорі умови.

Об'єкт приватизації належить територіальній громаді міста Святогірська в особі Святогірської міської ради відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 08.07.2009р. Святогірською міською радою на підставі рішення Святогірської міської ради від 20.07.2004 № 6-ХVI-24, зареєстрований Державним реєстратором - приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Семеновою Г.В. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно індексний номер витягу 1414620 від 09.12.2013 року, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 41, номер запису про право власності 3742547.

Відповідно до п. 1.3 договору указаний в цьому договорі об'єкт приватизації з урахуванням ПДВ продано за 28829 гривень 71 копійка (двадцять вісім тисяч вісімсот двадцять дев'ять грн. 71 коп.), в тому числі ПДВ - 4804 гривні 95 копійок (чотири тисячі вісімсот чотири гривні 95 копійок).

Покупець зобов'язаний внести 28 829 гривень 71 копійку (двадцять вісім вісімсот двадцять дев'ять грн. 71 коп.), у тому числі ПДВ-4804 гривні 95 копійок (чотири тисячі вісімсот чотири гривні 95 коп.) у повному обсязі за придбаний об'єкт приватизації протягом 30 календарних днів з моменту нотаріального посвідчення договору (п. 2.1. договору).

Згідно з п. 3.1. договору передача об'єкта приватизації покупцю здійснюється продавцем у строк після сплати покупцем у повному обсязі ціни продажу об'єкта приватизації.

Відповідно до п. 3.2. договору передача об'єкта приватизації продавцем і прийняття його покупцем засвідчуються актом передачі, який підписується сторонами та скріплюється їх печатками.

Право власності на об'єкт приватизації переходить до покупця після державної реєстрації в установленому законом порядку права власності на придбане майно здійснюється після сплати у повному обсязі ціни продажу об'єкта приватизації (п. 3.3. договору).

Згідно з п. 4.2. договору кожна сторона зобов'язується виконувати обов'язки, покладені на неї договором, та сприяти другій стороні у виконанні її обов'язків і має право вимагати від іншої сторони виконання належним чином її обов'язків.

Зокрема, згідно з п. 5.3. договору, покупець зобов'язаний виконувати умови продажу об'єкта приватизації, а саме: забезпечити утримання об'єкта приватизації та прилеглої території у належному технічному та санітарному стані; забезпечити дотримання екологічних норм під час експлуатації об'єкта. Термін дії зобов'язань покупця за договором не перевищує п'ять років за умови виконання покупцем усіх умов продажу за договором купівлі-продажу та підписання акту підсумкової перевірки.

Згідно п. 5.5. договору будь-яке подальше відчуження, застава (іпотека), унесення до статутного капіталу іншого господарського товариства (далі відчуження) об'єкта приватизації можливе лише за умови збереження для нового власника зобов'язань, визначених у пункті 5.3. договору, виключно за згодою РВ Фонду державного майна України по Донецькій області, у порядку, що затверджується Фондом державного майна України.

Відповідно до п. 5.6. договору у разі подальшого відчуження приватизованого об'єкта новий власник об'єкта приватизації зобов'язаний у двотижневий строк з дня переходу до нього права власності на об'єкт приватизації подати Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Донецькій області копії документів, що підтверджують його право власності.

Відсутність погодження РВ Фонду державного майна України по Донецькій області подальшого відчуження об'єкта приватизації є підставою для визнання правочинів щодо такого відчуження недійсними (п. 5.8. договору).

Розділом 6 договору встановлені обов'язки продавця, серед яких - передати покупцю об'єкт приватизації у встановлений цим договором строк та здійснювати контроль за виконанням умов цього договору.

Згідно п. 7.5. договору у разі невиконання покупцем зобов'язань за договором продавець має право у встановленому законодавством порядку порушити питання про його розірвання або визнання недійсним, стягнення завданих збитків та повернення об'єкта приватизації за актом приймання-передавання у комунальну власність.

Договір вважається укладеним з моменту його нотаріального посвідчення (п. 13.4. договору).

Зазначений договір підписано представниками обох сторін без зауважень чи заперечень, підписи скріплені їх печатками, договір посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Семеновою Г.В. 09.12.2013р. та зареєстрований в реєстрі за № 2900.

Згідно квитанції № 17001.179.3. від 09.12.2013р. відповідачем на виконання п. 2.1. договору сплачено грошові кошти в сумі 28 829 грн. 17 коп.

10.12.2013р. на виконання договору купівлі-продажу від 09.12.2013р. між сторонами підписано акт передачі комунального майна, відповідно до якого продавець передає, а покупець приймає проданий 09.12.2013р. шляхом викупу об'єкт групи А комунальної власності - нежитлове вбудоване приміщення площею 38,8 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1, що знаходиться на балансі Святогірської міської ради. Майно передається згідно зі зведеним актом інвентаризації майна від 30.09.2013р., затвердженим Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Донецькій області 16.10.2013р.

В подальшому, 08.12.2015р. між ПП "ОМФАЛ-2" та ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, відповідно до п. 1.1. якого продавець зобов'язується передати у власність покупця, а покупець зобов'язується прийняти і оплатити відповідно до умов цього договору нежитлове вбудоване приміщення загальною площею 38,8 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (надалі - предмет договору).

Згідно п. 1.2. зазначеного договору купівлі-продажу нежитлове вбудоване приміщення, що відчужується, належить продавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Семеновою Г.В., приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу 09.12.2013р. за р. № 2900, зареєстрованого тоді ж тим же нотаріусом в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №41 (номер запису про право власності 3747607).

Відповідно до п.3.1. вищезазначеного договору купівлі-продажу право власності на нежитлове приміщення переходить до покупця після державної реєстрації цього договору в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що передача предмету договору відбулася до підписання договору шляхом передачі покупцеві ключів та технічної документації на відчужуване майно.

Зазначений договір підписано представниками обох сторін, зауважень або заперечень не містить, договір посвідчено Приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріального округу Донецької області 08.12.2015р. за № 2974.

Судовою колегією встановлено, що договір купівлі-продажу спірного майна від 09.12.2013 р. зі сторони покупця укладено ПП «ОМФАЛ-2» в особі директора ОСОБА_7, а договір купівлі-продажу нежитлового приміщення від 08.12.2015 р. укладено між ПП «ОМФАЛ-2», від імені якого діяла директор ОСОБА_7, та між ОСОБА_9, яка діяла у якості представника від імені ОСОБА_7

За відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань керівником ПП «ОМФАЛ-2» з 10.06.2016 р. є ОСОБА_10.

Матеріали справи свідчать про те, що позивачем на адресу відповідача надіслано запит № 17-10-02001 від 11.04.2016 р. щодо стану виконання умов договору (на підставі абз.3 п. 2.1 Порядку контролю за виконанням умов договору купівлі-продажу об'єктів приватизації державними органами приватизації (далі - Порядок № 631), затвердженого наказом Фонду державного майна України від 10.05.2012 р. № 631 та зареєстрованого в Міністерства юстиції України 24.05.2012 р. за № 815/21127).

Листом б/н/, б/д за підписом виконавчого директора ОСОБА_10 ПП «ОМФАЛ-2» позивача повідомлено, що нежитлове вбудоване приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 відчужено за договором купівлі-продажу від 08.12.2015 р.

Позивач листом № 11-10-03648 від 05.07.2016 р. щодо договору відчуження об'єкта приватизації вимагав від відповідача негайно вжити заходи по розірванню договору відчуження та поверненню майна до власності відповідача і у 7-денний строк, з моменту отримання даного листа, надати позивачу докази вжиття зазначених заходів. Крім того, позивачем запропоновано відповідачу у разі необхідності здійснення подальшого відчуження об'єкта звернутися до Регіонального відділення за отриманням згоди у відповідності до Порядку № 606. До вказаного листа позивачем додано незасвідчену копію поштового повідомлення, яке свідчить про відправлення листа на адресу відповідача 06.07.2016 р. та отримання його відповідачем згідно з відбитком календарного штемпелю підприємства зв'язку у липні 2016 року.

У відповідь відповідачем листом № 38 від 18.07.2016 р. повідомлено позивача про те, що у зв'язку з вимогами РВ Фонду державного майна України по Донецькій області та норм діючого законодавства, щоб уникнути судових процесів відповідач звернувся листом до ОСОБА_7 з пропозицією в добровільному порядку за згодою сторін розірвати укладений договір та в подальшому укласти його відповідно до вимог законодавства, на підтвердження чого позивачем до вказаного листа додано лист № 39 від 18.07.2016 р., адресованого ОСОБА_7, проте без доказів такого надіслання. Лист відповідача № 38 від 18.07.2016 р. отримано позивачем 25.07.2016 р., що підтверджується вхідним штампом за № 17/03008.

Позивач листом № 17-10-04475 від 12.08.2016 р. звернувся до відповідача з вимогою про негайне повідомлення Регіонального відділення про поточний стан процедури розірвання договору відчуження та повернення майна у власність відповідача та надати відповідні документи. Крім того, у цьому листі зазначено, що відповідачем не надано доказів відправлення чи отримання листа № 39 від 18.07.2016 р. згідно з поштовим повідомленням лист позивача № 17-10-04475 направлений на адресу відповідача 15.08.2016 р. та отриманий ним 20.08.2016 р.

Листом № 51 від 22.08.2016 р. відповідач в обґрунтування свого звернення до ОСОБА_7 надіслав позивачу копію фіскального чеку «Укрпошта» від 19.07.2016 р.

Матеріали справи також свідчать про те, що позивач листами № 11-10-05481 від 13.10.2016 р., №11-10-05482 від 13.10.2016 р. звертався до приватних нотаріусів Семенової Г.В. та Басенко К.М. з проханням надати засвідчені належним чином копії договору купівлі-продажу від 09.12.2013 р., договору купівлі-продажу від 08.12.2015 р.

В матеріалах справи міститься лист відповідача № 70 від 27.09.2016 р., який отримано позивачем 03.10.2016 р. відповідно до штампу за вхідним № 17/04088, з проханням розглянути можливість та погодити умови договору купівлі-продажу від 08.12.2015 р. та додаткової угоди до нього. Відповідач додатково повідомив позивача щодо виконання ПП «ОМФАЛ-2» умов договору об'єкта групи А, а саме, сплачені грошові кошти за об'єкт приватизації у сумі 28 829 грн. 71 коп. з ПДВ.

Листом № 11-10-05483 від 13.10.2016 р. позивач сповістив відповідача про розгляд заяви ПП «ОМФАЛ-2» № 70 від 27.09.2016 р. та проекту додаткової угоди № 1 до договору відчуження, зазначивши, що відчуження об'єкта вже відбулося, тому Регіональне відділення не має правових підстав для погодження відчуження об'єкта та наполягає на виконанні вимог, викладених у листах позивача від 05.07.2016 р. № 11-10-03648, від 12.08.2016 р. № 17-10-04475. В якості доказів надіслання даного листа відповідачу позивачем до матеріалів справи надано незасвідчену копію фіскального чеку підприємства зв'язку від 19.10.2016 р.

У письмових поясненнях, які 28.08.2017 р. отримані Донецьким апеляційним господарським судом, відповідач вказує на те, що розділом 14 договору визначено повні юридичні адреси сторін. Так, за умовами договору адресою позивача є: вул. Артема, 97, м. Донецьк, 83001. Змін або доповнень до договору в частині зазначення іншої адреси позивача сторонами не укладалося, тому у відповідача відсутні підстави для направлення листів (заяв) на ім'я позивача за іншою адресою, ніж визначеною умовами договору.

На підтвердження неможливості своєчасного звернення до позивача з метою отримання відповідної згоди на подальше відчуження об'єкта приватизації відповідачем до матеріалів справи надано:

- лист ПП «ОМФАЛ-2» № 101 від 16.08.2017 р., адресованого начальнику центру поштового зв'язку № 7 Бологан Н.В. про те, що у жовтні 2015 ПП «ОМФАЛ-2» відмовлено у прийнятті цінного листа для доставки на ім'я РВ Фонду державного майна України по Донецькій області на адресу: м. Донецьк, вул. Артема, 97. з мотивів припинення роботи відділень Укрпошти у м. Донецьку;

- лист заступника начальника ЦПЗ № 7 Донецької дирекції ПАТ «Укрпошта» Бабіч Г.В. № 05/01-348 від 18.08.2017 р., відповідно до якого згідно Указу Президента України від 14.11.2014 р. № 875/2014 «Про рішення ради національної безпеки і оборони України від 04.11.2014 р. «Про невідкладні заходи щодо стабілізації соціально-економічної ситуації в Донецькій та Луганській областях», розпорядження КМУ від 07.11.2014 р. № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення», УДППЗ «Укрпошта» згідно наказу № 389 від 28.11.2017 р. ДД УДППЗ «Укрпошта» з 01.12.2014 р. призупинило роботу відділень поштового зв'язку у м. Донецьку, та припинило пересилання пошти.

Таким чином, у 2015 році відповідач з незалежних від нього причин був позбавлений можливості у спосіб, передбачений чинним законодавством, звернутися до позивача за визначеною договором адресою для отримання згоди на подальше відчуження об'єкту приватизації.

Отже, сторонами вживалися заходи щодо досудового врегулювання спору, проте, наявна в матеріалах справи переписка сторін стосувалися лише розірвання договору відчуження об'єкту приватизації - договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 08.12.2015 р. та пропозиції відповідача щодо погодження позивачем укладення цього договору вже після вчинення цієї дії та укладення додаткової угоди до нього. Тобто, в матеріалах справи відсутні листи з пропозиціями (вимогами) позивача відносно розірвання договору купівлі-продажу від 09.12.2013 р.

Натомість, посилаючись на подальше відчуження відповідачем об'єкту приватизації без погодження з РВ Фонду державного майна України по Донецькій області позивач звернувся до господарського суду із відповідним позовом з вимогою про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 09.12.2013 р.

За приписами ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.

Згідно зі ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства визначено, зокрема, законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода у наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

За приписами ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оскільки предметом договору є окреме індивідуально визначене майно, яке віднесене до об'єктів державної власності групи А, то правовідносини між органом приватизації і покупцем державного майна регулюються саме Законом України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)".

В силу частини 2 статті 1 Закону України "Про приватизацію невеликих державним підприємств (малу приватизацію)" до відносин щодо приватизації невеликих державних підприємств, не врегульованих цим Законом, застосовується Закон України "Про приватизацію майна державних підприємств".

Частиною 1 статті 22 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" встановлено, що право володіння, користування і розпорядження об'єктом приватизації переходить до покупця з моменту сплати повної вартості придбаного об'єкта приватизації.

Відповідно до ч.8 ст.23 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" органи приватизації здійснюють контроль за виконанням покупцем умов договору купівлі-продажу, а у разі їх невиконання застосовують санкції, передбачені чинним законодавством, та можуть у встановленому порядку порушувати питання про розірвання договору.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України "Про приватизацію державного майна" відчуження майна, що є у комунальній власності, регулюється положеннями цього Закону, інших законів з питань приватизації і здійснюється органами місцевого самоврядування.

Абзацом 20 ч. 2 ст. 27 Закону України «Про приватизацію державного майна» встановлено, що контроль за виконанням умов договору купівлі-продажу здійснює державний орган приватизації.

Пунктом 1.6 Порядку контролю за виконанням умов договорів купівлі-продажу об'єктів приватизації державними органами приватизації, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 10.05.2012 р. № 631, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 24.05.2012 р. № 815/21127, визначено, що контроль за виконанням умов договору здійснює державний орган приватизації, який уклав такий договір. Такі функції можуть бути передані іншому державному органу приватизації за рішенням Фонду або спільним рішенням органу приватизації, який уклав договір, та органу приватизації, який буде здійснювати контроль надалі.

Згідно з статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 657 ЦК України визначено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно з частиною першою статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відносини, пов'язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулює Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", за визначенням статті першої якого державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Вбачається, що право власності на спірне нерухоме майно зареєстровано 08.12.2015 р. за ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 08.12.2015 р.

Відповідно до приписів ч.1, ч.2 ст.209 Цивільного кодексу України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.

Відповідно до вимог частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За приписами частин 2, 3 статті 640 ЦК України якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Згідно з вимогами ч.ч. 1, 2, 3, 4, 5 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За приписами ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України).

Відповідно до абзаців 3, 4 пункту 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 7-1 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", частини третьої статті 67 Закону України "Про запобігання корупції" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно з абз. 1 п. 2.2. зазначеної постанови № 11 від 29.05.2013 р. за загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним. Водночас частиною п'ятою статті 27 Закону України "Про приватизацію державного майна" передбачено, що на вимогу однієї із сторін договір купівлі-продажу може бути розірвано або визнано недійсним за рішенням суду в разі невиконання іншою стороною зобов'язань, передбаченим договором купівлі-продажу, у визначені строки.

Відповідно до п. 2.4. постанови № 11 від 29.05.2013 р. у процесі вирішення спору сторони можуть самі усунути у встановленому порядку порушення, які тягнуть за собою визнання правочину недійсним, зокрема, шляхом: вчинення нового правочину; погодження правочину з відповідним державним органом, якщо це необхідно було для даного правочину, а таке погодження не було раніше здійснено тощо. Сторони також не позбавлені права вчинити правочин про внесення змін до правочину з метою приведення його у відповідність із законом (крім зміни ціни в договорі після його виконання, оскільки згідно з частиною третьою статті 632 ЦК України така зміна не допускається). Якщо згаданий правочин (про внесення змін) не суперечить вимогам закону, господарський суд приймає судове рішення, виходячи з його умов. При цьому господарським судам необхідно мати на увазі, що законом не передбачено заборони стосовно надання правочинові, - в тому числі про внесення змін до іншого правочину, - за згодою сторін зворотної дії в часі.

Пунктом 2.5.1 постанови № 11 від 29.05.2013 р. встановлено, що визнання правочину (господарського договору) недійсним господарським судом є наслідком його вчинення з порушенням закону, а не заходом відповідальності сторін. Тому для такого визнання, як правило, не має значення, чи усвідомлювали (або повинні були усвідомлювати) сторони протиправність своєї поведінки під час вчинення правочину; винятки з цього правила можливі, якщо вони випливають із закону (див., зокрема, абзац шостий підпункту 3.3, підпункт 3.6 і підпункт 3.7 пункту 3 цієї постанови).

Згідно з п. 2.6 постанови № 11 від 29.05.2013 р. за змістом частини третьої статті 207 ГК України господарське зобов'язання, визнане судом недійсним, також вважається недійсним з моменту його виникнення.

У силу припису частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу, саме на момент вчинення правочину.

У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 ЦК України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 ГК України тощо).

Відповідно до абз. 5 п. 2.10 постанови № 11 від 29.05.2013 р. у силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

Згідно п. 22 Листа Вищого арбітражного суду від 25.04.2001р. № 01-8/500 "Про деякі питання практики застосування у вирішенні спорів законодавства про приватизацію державного майна" зазначені у частині другій статті 27 зобов'язання зберігають свою дію для осіб, які придбають об'єкт приватизації у разі його відчуження протягом терміну дії цих зобов'язань. Таке відчуження можливо виключно за згодою державного органу приватизації, який здійснює контроль за виконанням зобов'язань (частина друга статті 27 Закону). Недодержання цієї вимоги є підставою для визнання відповідної угоди недійсною згідно із статтею 48 Цивільного кодексу України. Порядок надання державними органами приватизації згоди на подальше відчуження об'єктів, придбаних покупцями державного майна за договорами купівлі-продажу, затверджено наказом ФДМУ від 30.03.2001 N 500.

Посилаючись на ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 р. та рішення Європейського суду з прав людини у справі «Жовнер проти України» від 29.06.2004 р. місцевий господарський суд дійшов висновку про неможливість законного втручання в даному випадку органу приватизації у здійснення відповідного права власності на об'єкт приватизації, із наявністю незакінчених строків дії приватизаційних обтяжень, невстановлення таких строків у спірному договорі, з чим судова колегія не погоджується.

Судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення не враховано наступне.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права

Відповідно до ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном

Враховуючи практику Європейського Суду з прав людини при з'ясуванні питання щодо порушення положень ст. 1 Протоколу Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод слід з'ясовувати, зокрема, чи мало місце втручання у право мирного володіння майном? Чи здійснене втручання в "інтересах суспільства"? Чи відповідає втручання принципу правової визначеності? Чи дотримано "справедливий баланс" між суспільним інтересом та правом особи на мирне володіння майном?

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986, "Щокін проти України" від 14.10.2010, "Сєрков проти України" від 07.07.2011, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23.11.2000, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22.01.2009, "Трегубенко проти України" від 02.11.2004, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни у повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави у право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар".

Обгрунтовуючи законність втручання органу державної влади у володіння відповідача слід враховувати приписи абз. 20 ч. 2 ст. 27 Закону України «Про приватизацію державного майна», якими встановлено, що органи приватизації здійснюють контроль за виконанням покупцем умов договору купівлі-продажу. Тобто, національними нормативно-правовими актами підтверджується та допускається законність втручання держави у право власності особи. Крім того, абз. 18 ч. 2 ст. 27 вказаного Закону України визначено, що строк виконання зобов'язань, визначених у договорі купівлі-продажу, крім мобілізаційних завдань, не повинен перевищувати п'яти років.

Статтею 1 Закону України «Про приватизацію державного майна» встановлено, що приватизація здійснюється з метою підвищення соціально-економічної ефективності виробництва та залучення коштів для здійснення структурної перебудови національної економіки. Таким чином, застосовуючи механізм контролю за виконанням покупцем умов договору купівлі-продажу об'єкту приватизації держава притримується загального суспільного інтересу, який у випадку заподіяння шкоди інтересам суспільства тягне за собою застосування певних санкцій до порушника, у тому числі розірвання такого договору чи визнання його недійсним.

Здійснення позивачем планового контролю за виконанням умов договорів купівлі-продажу відповідно до наявних в матеріалах справи графіків його проведення на ІІ квартал 2015 року та на ІІ квартал 2016 року (а.с.142, 144-145) на думку судової колегії не порушує принципу «пропорційності».

Оскільки нормами національного законодавства та умовами спірного договору встановлена можливість строком до п'яти років здійснення контролю за виконанням покупцем умов договору купівлі-продажу об'єкта приватизації, тому висновок суду першої інстанції про незаконність державного втручання в даному випадку є помилковим.

Судова колегія не погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість використання органом приватизації такого способу судового захисту як оспорювання недійсності приватизаційних договорів з мотивів їх невиконання з моменту набрання законної сили Цивільним кодексом України, оскільки норми ЦК України по відношенню до ч. 5 ст. 27 Закону України «Про приватизацію державного майна» є загальними нормами, в той час як норма ч. 5 ст. 27 вказаного Закону України в даному випадку є спеціальною та чинною на даний час, тобто має місце конкуренція норм, а не врегулювання конкретної сфери суспільних відносин однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному.

Отже, обраний позивачем спосіб захисту відповідає вимогам цивільного законодавства.

Абзацом 1 пункту 2.13 постанови № 11 від 29.05.2013 р. визначено, що вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як самостійно, так і, з урахуванням припису частини першої статті 58 ГПК, бути об'єднана з вимогою повернути одержане за цим правочином у натурі або про відшкодування його вартості (якщо повернення у натурі неможливе).

Згідно з абз. 1 п. 2.15 постанови № 11 від 29.05.2013 р. наслідки недійсності правочину підлягають застосуванню лише стосовно сторін даного правочину, тому на особу, яка не брала участі в правочині, не може бути покладено обов'язок повернення майна за цим правочином. У зв'язку з цим не підлягають задоволенню позови власників (володільців) майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження майна, які були вчинені після правочину, визнаного недійсним. У відповідних випадках майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, позовів відповідно до статей 387 - 390 або глави 83 ЦК України, зокрема, від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. При цьому необхідно мати на увазі, що добросовісність набувача майна в силу частини п'ятої статті 12 названого Кодексу презюмується.

Отже, посилання місцевого господарського суду на незаявлення позивачем реституційних наслідків та їх неможливість через відсутність відповідного майна у відповідача та добросовісність набуття об'єкту приватизації ОСОБА_7 є передчасними, оскільки, як вірно зазначає позивач в апеляційній скарзі, вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наразі, позивачем заявлено лише одну вимогу про визнання договору купівлі-продажу від 09.12.2013 р. недійсним, що є реалізацією його суб'єктивного права на звернення до суду для запобігання порушень прав та законних інтересів шляхом обрання такого способу їх захисту як визнання правочину недійсним.

З аналізу умов спірного договору вбачається, що сторони дійшли згоди щодо всіх його істотних умов та приступили до виконання взятих на себе зобов'язань, зокрема, відповідачем сплачено грошові кошти на виконання п. 2.1 договору купівлі-продажу від 09.12.2013 р., а позивачем вжито заходів документарного контролю за виконанням відповідачем зобов'язань та умов договору.

Договір купівлі-продажу вчинено у належній формі, посвідчено нотаріально, на виконання якого за актом передачі комунального майна б/н від 10.09.2013 р. позивач передав відповідачу майно разом зі зведеним актом інвентаризації майна від 30.09.2013 р. Отже, спірний договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення - з 09.12.2013 р.

З аналізу норм законодавства, що регулює спірні правовідносини вбачається, що визнання правочину (господарського договору) недійсним господарським судом є наслідком його вчинення з порушенням закону, а не заходом відповідальності сторін. Наразі, позивач наполягає на визнанні договору купівлі-продажу від 09.12.2013 р. недійсним саме на підставі формального невиконання відповідачем умов договору в частині отримання погодження позивача на укладення подальших договорів з відчуження нерухомого майна, що є предметом спірного договору.

Одночасно, судова колегія зауважує, що частиною п'ятою статті 27 Закону України "Про приватизацію державного майна" передбачено, що на вимогу однієї із сторін договір купівлі-продажу може бути розірвано або визнано недійсним за рішенням суду в разі невиконання іншою стороною зобов'язань, передбаченим договором купівлі-продажу, у визначені строки, проте факт подання позову до господарського суду з підстав невиконання стороною зобов'язань за договором в жодному разі не обумовлюється задоволенням такого позову судом.

Крім того, як зазначено вище, п. 5.8 договору купівлі-продажу від 09.12.2013 р. встановлено, що відсутність погодження позивача подальшого відчуження об'єкта приватизації є підставою для визнання правочинів щодо такого відчуження недійсними. Тобто, спірний договір не містить погоджених сторонами умов щодо визнання саме його недійсним у зв'язку з відсутністю відповідного погодження позивача на подальше відчуження об'єкту приватизації.

Судовою колегією також враховано, що у спірному договорі адресою позивача визначено: вул. Артема, 97, м. Донецьк, 83001, в той час як з 01.12.2014 р. ДД УДППЗ «Укрпошта» призупинило роботу відділень поштового зв'язку у м. Донецьку та припинило пересилання пошти. Таким чином, відповідач був позбавлений можливості звернутися до позивача задля отримання відповідної згоди на відчуження об'єкту приватизації у 2015 році за адресою, вказаною у договорі. При цьому, доказів внесення сторонами змін до умов договору в частині визначення юридичних адрес матеріали справи не містять.

Отже, позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу від 09.12.2013 р. недійсним задоволенню не підлягають за недоведеністю та необгрунтованістю.

Крім того, посилання заявника апеляційної скарги та суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні на Роз'яснення Вищого господарського суду «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними» від 12.03.1999 р. № 05-5/111 судовою колегією до уваги не приймаються з огляду на втрату чинності на підставі прийняття постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських) договорів недійсними.

Твердження позивача, викладені у позовній заяві та апеляційній скарзі, щодо необхідності врахування при вирішенні спору по суті позиції Вищого господарського суду України, викладеної у постанові від 21.11.2012 р. у справі № 40/88пд судовою колегією оцінюються критично з огляду на те, що правовідносини у справі № 40/88пд та у справі № 905/401/17 не є тотожними.

Доводи позивача щодо недосягнення мети приватизації нерухомого майна судовою колегією відхиляються за недоведеністю.

Також, судова колегія зауважує, що в обґрунтування позову позивач посилається на ч. 7 ст. 23 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», проте вказана норма втратила чинність на підставі Закону України № 997-V від 27.04.2007 р.

Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду підлягає залишенню без змін за мотивами, викладеними у даній постанові суду апеляційної інстанції.

Судові витрати за апеляційною скаргою покладаються на заявника скарги.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 49, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального Кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області на рішення господарського суду Донецької області від 20.06.2017 р. у справі № 905/401/17 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Донецької області від 20.06.2017 р. у справі № 905/401/17 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через Донецький апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів.

Головуючий Н.В. Будко

Судді: Н.О. Мартюхіна

Е.В. Сгара