ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" листопада 2017 р. Справа № 909/576/17

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого судді Орищин Г.В.

суддів Галушко Н.А.

ОСОБА_1

розглянув апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сатанов Аграр»

на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 11.07.2017

у справі № 909/576/17

за позовом Приватного підприємства «Адлєр», м. Київ,

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сатанов Аграр», Івано-Франківська обл, Богородчанський район, с. Манява

про стягнення 728 783,28 грн.,

представники сторін:

- від позивача - ОСОБА_2

- від відповідача - ОСОБА_3В, ОСОБА_4

Права та обовязки сторін, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України, сторонам розяснено.

Оскаржується рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 11.07.2017 у справі № 909/576/17 (суддя Цюх Г.З.), яким задоволено позов Приватного підприємства (надалі ПП) «Адлєр», стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю (надалі ТзОВ) «Сатанов Аграр» на користь позивача 312 657,54 грн. пені, 144 349,07 грн. інфляційних втрат, 271 776,67 грн. 30% річних та 10 931,75 грн. судового збору.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що 22.04.2015 між ПП «Адлєр» (продавцем) та ТзОВ «Сатанов Аграр» (покупцем) було укладено договір №231/З купівлі-продажу засобів захисту рослин та мінеральних добрив, відповідно до якого продавець поставив обумовлений товар, а покупець не оплатив його у повному обсязі. Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 11.04.2016 у справі №924/160/16 з покупця було стягнуто 1 015 789,64 грн. основного боргу за вказаним договором, 132 052,65 грн. курсової різниці, 203 157,93 грн. 20% штрафу, а також 85 912,12 грн. 30% річних та 126 004,45 грн. пені, нарахованих за період з 26.10.2015 по 05.02.2016.

Враховуючи те, що позивач у даній справі заявив до стягнення суми 30% річних та пені за період прострочення, наступний після розгляду справи №924/164/16, а саме, з 06.02.2016 по 06.06.2017, а стягнення інфляційних нарахувань не було предметом розгляду у справі №924/164/16, місцевий господарський суд, перевіривши правильність розрахунків позивача з врахуванням часткового погашення заборгованості, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову у даній справі та стягнення з відповідача 312 657,54 грн. пені, 144 349,07 грн. інфляційних нарахувань та 271 776,67 грн. 30% річних.

Не погодившись із прийнятим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись, зокрема, на те, що суд першої інстанції не врахував наступного:

1) рішення Господарського суду Хмельницької області від 11.04.2016 у справі №924/160/16 містить невірні відомості щодо розміру заборгованості за договором №231/З від 22.04.2015. Так, у вказаному рішенні не було враховано, що в зарахування цієї заборгованості слід віднести поставку товару, яку здійснив відповідач на користь позивача на загальну суму 414 000,00 грн. і яка не була оплачена останнім;

2) зважаючи на факт часткового погашення заборгованості за договором №231/З від 22.04.2015, скаржник вважає, що суми пені, інфляційних нарахувань та 30% річних були визначені невірно. Крім того, вважає, що позивач нарахував штрафні санкції на суми штрафних санкцій, що є недопустимим;

3) на виконання наказу Господарського суду Хмельницької області у справі №924/160/16, 15.05.2017 держаним виконавцем було проведено торги, за результатами яких реалізовано арештоване майно відповідача на загальну суму 3 611 535,00 грн., кошти за яке протягом одного місяця мали бути перераховані переможцем торгів на рахунок державної виконавчої служби;

4) судом першої інстанції не враховано, що відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення;

5) судом першої інстанції було розглянуто справу за одне судове засідання, за відсутності скаржника та без відзиву на позовну заяву, чим порушено його право на судовий захист.

У додаткових обґрунтуваннях до апеляційної скарги від 14.11.2017 скаржник, окрім того, зазначив, що: 1) відносини, які виникли між сторонами не є договірними, оскільки виникли з судового рішення, а отже положення ст.625 ЦК України не можуть до них застосовуватися; 2) судом першої інстанції було невірно застосовано договірні положення щодо продовженої тривалості позовної давності для стягнення пені та штрафів до 5 років, оскільки розділом 11 договору встановлено термін його дії із посиланням на повне виконання сторонами своїх договірних зобовязань; 3) існує необхідність зменшити штрафні санкції до 1 000,00 грн.

Позивач подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив доводи та вимоги апеляційної скарги, просив відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Стосовно доводів скаржника зазначив, зокрема, наступне:

1) рішення Господарського суду Хмельницької області від 11.04.2016 у справі №924/160/16 станом на даний час залишається невиконаним;

2) суд першої інстанції вжив належних заходів щодо повідомлення відповідача про дату, час та місце судового розгляду справи за його місцезнаходженням, проте останній не скористався своїм правом на участь в судовому засіданні.

09.10.2017 скаржник подав до суду клопотання про витребування низки доказів: від Городоцького районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ в Хмельницькій області матеріалів виконавчого провадження №5158920; від ПП «Адлєр» оригіналів всіх договорів, укладених з ТзОВ «Сатанов Аграр» у період з грудня 2015 року по листопад 2016 року; від ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» відомості про факт наявності майна у ТзОВ «Сатанов Аграр», яке було реалізоване на прилюдних торгах у травні 2017 року та інформацію, коли ПП «Адлєр» було реалізовано сою, переписану на ПП «Адлєр» від ТзОВ «Сатанов Аграр» 31.12.2015. Крім того, у вказаному клопотанні скаржник просив визнати обовязковою явку в судове засідання директора ПП «Адлєр» та начальника Городоцького районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ в Хмельницькій області.

31.10.2017 скаржник подав до суду також низку клопотань: 1) клопотання про витребування від Городоцького районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ в Хмельницькій області та ПП «Адлєр» інформації щодо того, коли було погашено основний борг перед ПП «Адлєр» на суму 1 015 789,64 грн.; 2) клопотання про повідомлення причин ненаправлення йому копії позовної заяви та додатків від 30.10.2017 б/н; 3) інформацію про кримінальне провадження №0000280 за фактом вчинення посадовими особами ПП «Адлєр» вчинення підробки договорів від 30.10.2017 б/н.

Розглянувши вказані клопотання у судовому засіданні 31.10.2017, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для їх задоволення, зважаючи на наступне:

Статтею 33 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Стаття 38 ГПК України встановлює виняток із цього правила, що пов'язаний із неможливістю сторони самостійно надати докази. В такому разі сторона звертається до суду з клопотанням, у якому зазначається: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, що перешкоджають його наданню; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; 4) обставини, які може підтвердити цей доказ.

Відповідно до ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст.22 ГПК України, сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Проаналізувавши подані клопотання, колегія суддів вважає їх таким, що не спрямовані на встановлення значимих обставин для розгляду даної справи і такими, що мають наслідком затягування судового розгляду.

При цьому, частина з витребовуваних доказів може бути надана скаржником особисто, зокрема, тих, які стосуються виконавчого провадження №5158920, оскільки скаржник є стороною вказаного виконавчого провадження. Інші ж документи, зокрема, інформація по кримінальному провадженню №0000280, не має відношення до предмету спору у даній справі.

Відмовляючи у поданих клопотаннях, судова колегія також наголошує на тому, що рішення Господарського суду Хмельницької області від 11.04.2016 у справі №924/160/16 та обставини, встановлені в цьому рішенні, підлягають врахуванню при вирішенні спору у справі №909/576/17 в силу положень ч.3 ст.35 ГПК України. Скаржником не подано доказів скасування рішення Господарського суду Хмельницької області в апеляційному чи касаційному порядку, така інформація відсутня і в Єдиному державному реєстрі судових рішень. Скаржником також не подано доказів перегляду вказаного рішення за нововиявленими обставинами.

27.11.2017 скаржник подав до суду два клопотання про зупинення провадження у даній справі: перше повязане із його зверненням в Господарський суд Хмельницької області із заявою про перегляд рішення від 11.04.2016 у справі №924/160/16 за нововиявленими обставинами; друге із зверненням ТзОВ «Сатанов Аграр» в Господарський суд Житомирської області із позовом про визнання недійсними договору поставки №231/З від 22.04.2015 в частині пунктів 8.3 та 11.1 та договору поставки №05/12-15 від 05.12.2015, які були укладені між ТзОВ «Сатанов Аграр» та ПП «Адлєр», а також договору поруки від 05.10.2016 між ТзОВ «Жищинці Аграр», ТзОВ «Сатанов Аграр» та ПП «Адлєр», угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог від 10.10.2016 між ПП «Адлєр» та ТзОВ «Жищинці Аграр» та угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог від 20.10.2016 між ПП «Адлєр» та ТзОВ «Сатанов Аграр».

Розглянувши подані клопотання, суд дійшов висновку, що такі не підлягають задоволенню з огляду на відсутність доказів порушення Господарським судом Хмельницької області та Господарським судом Житомирської області відповідних проваджень, а також з огляду на те, що наявних у даній справі доказів достатньо для її розгляду по суті.

З матеріалів справи та апеляційної скарги вбачається наступне:

22.04.2015 між ПП «Адлєр» (продавцем) та ТзОВ «Сатанов Аграр» (покупцем) було укладено договір поставки №231/З, яким визначено умови купівлі - продажу засобів захисту рослин, мінеральних добрив, зокрема, п.2.1 договору передбачено, що асортимент товару, його кількість, ціна визначаються у додатках та/або накладних документах відпуску товару, що є невід'ємною частиною цього договору (а.с. 10-11).

В подальшому сторонами було підписано додатки до договору: №1 від 22.04.2015 на суму 182 928,40грн. із строком оплати до 25.10.2015, №2 від 29.04.2015 на суму 211537,04грн. із строком оплати до 15.10.2015, №3 від 29.04.2015 на суму 125 650,01грн. із строком оплати до 15.10.2015, №4 від 30.04.2015 на суму 250 050,94грн. із строком оплати до 15.10.2015, №5 від 05.05.2015 на суму 12 285грн. із строком оплати до 15.10.2015, №6 від 15.05.2015 на суму 1 315грн. із строком оплати до 10.08.2015, №7 від 29.05.2015 на суму 23 0230грн. із строком оплати до 15.10.2015, №8 від 03.06.2015 на суму 29 782,10 із строком оплати до 15.10.2015, №9 від 11.06.2015 на суму 30 528,92грн. із строком оплати до 15.1.2015, №11 від 24.06.2015 на суму 61 906грн. із строком оплати до 10.07.2015, №12 від 24.06.2015 на суму 212 272,72грн. із строком оплати до 10.09.2015, №13 від 24.06.2015 на суму 55 475,20грн. із строком оплати до 10.09.2015, №14 від 17.07.2015 на суму 16 777грн. із строком оплати до 10.09.2015, №15 від 18.08.2015 на суму 6 903грн. із строком оплати до 10.08.2015 (а.с. 12-23).

Позивачем на підставі видаткових накладних № РН-0000448 від 24.04.2015, №РН-0000543 від 29.04.2015, №РН-0000586 від 06.05.2015, №РН-0000615 від 06.05.2015, №РН-0000546 від 08.05.2016, №РН-0000872 від 04.06.2015, №РН-0000936 від 12.06.2015, №РН-0001017 від 24.06.2015, №РН-0001035 від 25.06.2015, №РН-0001082 від 07.07.2015, №РН-0001018 від 09.07.2015, №РН-0001124 від 16.07.2015, №РН-0001139 від 12.08.2015, №РН-0001270 від 18.08.2015 було поставлено, а відповідачем на підставі довіреностей №31 від 24.04.15р, №20 від 29.04.2015, №8 від 01.05.2015, №8 від 01.05.2015, №33 від 04.06.2015, №33 від 04.06.2015, №34 від 24.06.2015, №36 від 25.06.2015, №35 від 07.07.2015, №35 від 07.07.2015, №37 від 18.08.2015 та актів приймання - передачі продукції було отримано товар на загальну суму 1 328 233,62грн.

Відповідач лише частково оплатив вартість поставленого товару та частково повернув отриманий товар на загальну суму 312 443,98 грн., що підтверджується: платіжними дорученнями від 24.04.2015 на суму 30 000,00грн. від 28.04.2015 на суму 10 000,00грн., від 30.04.2015 на суму 10 000,00грн., від 07.05.2015 на суму 15 000,00грн., від 12.05.2015 на суму 4 000,00грн., від 13.05.2015 на суму 5 000,00грн., накладною на повернення від 03.06.2015 на суму 18 532,80грн., актом №ВН-0000014 від 03.06.2015 приймання-передачі продукції, платіжним дорученням від 03.07.2015 на суму 20 000,00 грн., накладною на повернення від 15.07.2015 на суму 23 711,18грн., актом №ВН-0000021 від 15.07.2015 приймання-передачі продукції, платіжними дорученнями від 06.08.2015 на суму 15 000,00грн., від 10.09.2015 на суму 5 000,00грн., від 11.09.2015 на суму 15 000,00грн., накладною на повернення від 24.09.2015 на суму 81 200,00грн., актом №ВН-0000036 від 24.09.2015 приймання-передачі продукції, платіжними дорученнями від 30.09.2015 на суму 10 000,00 грн., від 08.10.2015 на суму 10 000,00грн., від 09.10.2015 на суму 10 000,00грн., від 15.10.2015 на суму 10 000,00грн., від 16.10.2015 на суму 10 000,00грн., від 20.10.2015 на суму 10 000,00грн.

У звязку з наведеним, у відповідача виникла перед позивачем заборгованість на суму 1 015 789,64грн., з метою стягнення якої ТзОВ «Адлєр» звернулося із позовом до Господарського суду Хмельницької області. Крім того, ТзОВ «Адлєр» просило стягнути з ПП «Сатанов Аграр» обумовлені договором суми курсової різниці, 20% штрафу, 30% річних та пені.

Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 11.04.2016 у справі №924/160/16 з покупця було стягнуто 1 015 789,64 грн. основного боргу за вказаним договором, 132 052,65 грн. курсової різниці, 203 157,93 грн. 20% штрафу, а також 85 912,12 грн. 30% річних та 126 004,45 грн. пені, нарахованих за період з 26.10.2015 по 05.02.2016 (а.с. 24-31).

Вищезгадані обставини щодо календарних дат, обсягів та вартості поставок товару згідно договору №231/З від 22.04.2015, а також щодо часткових оплат, здійснених відповідачем, були встановлені у рішенні Господарського суду Хмельницької області від 11.04.2016 у справі №924/160/16. Як було зазначено вище, на підставі ч.3 ст.35 ГПК України, вказані обставини враховуються судом при розгляді даної справи.

У даній господарській справі позивач заявив позов про стягнення з відповідача 312 657,54 грн. пені та 271 776,67 грн. 30% річних за період з 19.10.2016 по 19.06.2017, а також та 144 349,07 грн. інфляційних втрат за період з 26.10.2015 по 06.06.2017, тобто, за період прострочення, неохоплений в рішенні Господарського суду Хмельницької області від 11.04.2016 у справі №924/160/16.

При здійсненні розрахунків пені, 30% річних та інфляційних втрат позивач враховував часткове погашення відповідачем заборгованості згідно договору №231/З від 22.04.2015 на підставі:

1) копій платіжних доручень №1257 від 22.07.2016 на суму 14 074,08 грн. та №1390 від 18.08.2016 на суму 101 700,00 грн. (а.с. 32, 33);

2) договору поруки від 05.10.2016, укладеного між ТзОВ «Жищинці Аграр» (поручителем), ПП «Адлєр» (кредитором) та ТзОВ «Сатанов Аграр» (боржником), відповідно до якого поручитель поручився перед кредитором за виконання свого обовязку боржником щодо виконання грошового зобовязання згідно наказу Господарського суду Хмельницької області від 25.04.2016 у справі №924/160/16 у розмірі 460 000,00 грн. а також угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог від 10.10.2016, укладеної між ТзОВ «Жищинці Аграр» та ТзОВ «Сатанов Аграр» на суму 460 000,00 грн. (а.с. 34-37);

3) угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог від 20.10.2016, укладеної між ТзОВ «Жищинці Аграр» та ТзОВ «Сатанов Аграр» на загальну суму 720 000,00 грн. (а.с. 38-39).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши подані сторонами докази на відповідність їх фактичним обставинам і матеріалам справи, судова колегія вважає, що наявні підстави для часткового задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне:

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобовязання є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених Цивільним кодексом, іншими законами та договором.

Пунктами 5.1, 5.2 договору передбачено, що покупець здійснює оплату партії товару за ціною, вказаною в додатках, що є невід'ємною частиною цього договору. Товар оплачується на розрахунковий рахунок продавця в національній валюті, згідно цін вказаних у відповідних додатках до договору, скоригованих пропорційно зміні долару США на міжбанківському валютному ринку України до гривні на дату оплати Товару. Відповідно до п. 5.3 договору, оплата товару проводиться не пізніше кінцевого строку, визначеного в додатках до даного договору, без виставлення рахунку-фактури.

Як було зазначено вище, матеріалами даної справи, поясненнями сторін, а також обставинами господарської справи №924/160/16, що встановлені в рішенні Господарського суду Хмельницької області від 11.04.2016, підтверджується факт існування у відповідача перед позивачем заборгованості за договором №231/З від 22.04.2015 на загальну суму 1 586 360,54 грн.

Після прийняття рішення Господарського суду Хмельницької області від 11.04.2016 у справі №924/160/16, відповідач частково погасив вказану заборгованість на суму 1 277 774,08 грн.

Відповідно до ст.534 ЦК України, у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Зважаючи на часткове погашення заборгованості згідно договору №231/З від 22.04.2015, а також на встановлену в ст.534 ЦУ України черговість погашення вимог кредитора, слід вважати, що відповідач повністю погасив належні до сплати суми 30% річних та пені за період з 26.10.2015 по 05.02.2016, а також курсової різниці та 20% штрафу. При цьому, сума основної заборгованості відповідача в розмірі 1 015 789,64 грн. зменшувалася наступним чином: з 10.10.2016 вона становила 1 010 586,46 грн., з 20.10.2016 308 586 грн.

Згідно з ч.2 ст.218 ГК України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобовязання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, субєкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобовязання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Згідно ч.2 ст.617 ЦК України випадкові обставини недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника чи відсутність у боржника необхідних коштів не звільняють боржника від відповідальності за порушення зобов'язання.

Частиною 1 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Частиною 2 статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

У пункті 8.6 договору сторони дійшли згоди, що покупець у випадку прострочення оплати товару за користування коштами продавця сплачує на користь останнього 30% річних.

Згідно з ч.1 ст.230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Відповідно до ч.3 ст.549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

У пунктах 8.3 та 8.4 договору сторони узгодили, що за прострочення виконання зобов'язання покупець зобов'язаний сплатити на користь продавця пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості неоплаченого товару за кожен день прострочення. Строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій становить 5 років з моменту підписання даного договору. Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязань за даним договором здійснюється протягом 5 років.

Чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з прийняттям судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, зважаючи на що позивач має право на стягнення інфляційних та процентів річних за весь період невиконання грошового зобов'язання.

Таким чином, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст.549 та 625 ЦК України. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Таким чином, оскільки протягом заявлених періодів з 06.02.2016 по 06.06.2017 (вимоги про стягнення 30% річних та пені) та з 26.10.2015 по 06.06.2017 (вимога про стягнення інфляційних нарахувань) основне зобовязання не було повністю виконаним, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що позивач має право нараховувати додаткові вимоги, право на які випливає з ч. 3 ст. 549 ЦК України, ч.2 ст.625 ЦК України та пунктів 8.2, 8.6 договору. Періоди стягнення пені, інфляційних нарахувань та 30 процентів річних, заявлені у даній справі, не накладаються на періоди, які враховувалися при розгляді господарської справи №924/160/16.

Перевіривши розрахунок, здійснений судом першої інстанції сум 312 657,54 грн. пені, 144 349,07 грн. інфляційних втрат та 271 776,67 грн. 30% річних, судова колегія дійшла висновку про його правильність.

Колегія суддів відхиляє доводи скаржника про помилки у вказаному розрахунку. Так, при обчисленні вказаних сум відповідні нарахування здійснювалися лише на суму основного боргу, із врахуванням часткового погашення відповідачем заборгованості та із застосуванням вірних часових періодів.

Судом відхиляються доводи скаржника про те, що в зарахування заборгованості за договором №231/З від 22.04.2015 слід віднести поставку товару на загальну суму 414 000,00 грн., яку відповідач здійснив на користь позивача і яка не була оплачена останнім. Скаржником не доведено як факту такої поставки, так і вчинення сторонами дій, спрямованих на взаємне зарахування цієї заборгованості.

Водночас, попри арифметичну правильність розрахунку суми пені, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на наступне:

Частиною 3 ст.553 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Подібні положення містяться у ст.233 ГК України, якою передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Пунктом 3 ч.1 ст.83 ГПК України передбачено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Пунктом 3.17.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 передбачено, що господарський суд, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки, повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо. У зазначеній нормі йдеться про можливість зменшення розміру саме неустойки (штрафу, пені), а тому вона не може застосовуватися у вирішенні спорів, пов'язаних з відшкодуванням сум збитків та шкоди.

Оскаржуване судове рішення у даній справі було прийнято місцевим господарським судом в першому судовому засіданні, без присутності представника відповідача та без наявності його відзиву чи письмових пояснень по суті спору, в той час, як ухвалою місцевого господарського суду від 20.06.2017 його явку було визнано обовязковою та зобовязано його надати відзив на позов. Зважаючи на вказані обставини, а також на суть заперечень скаржника в суді апеляційної інстанції, колегія суддів вбачає за можливе при вирішенні даного спору зясувати можливість для зменшення розміру пені у спірних правовідносинах.

Керуючись ст. 233 ГК України, ст. 551 ЦК України, п. 3 ст. 83 ГПК України, суд дійшов висновку про можливість зменшити розмір пені на 50%. При цьому, з матеріалів справи вбачається наявність наступних підстав для зменшення розміру штрафних санкцій:

1) станом на час розгляду даної справи відповідач погасив 70% основної заборгованості, а також курсову різницю, 20% штрафу, 30% річних та пеню;

2) несплачений основний борг відповідача становить 308 586,46 грн., в той час як загальна сума позову у даній справі 728 783,28 грн., з яких сама тільки пеня становить 312 657,54 грн.;

3) сторони передбачили достатньо жорсткі умови санкцій та додаткових нарахувань за невиконання умов договору (20% штрафу, 30% річних, 5-ти річну позовну давність для стягнення пені, а також 5-ти річний строк нарахування пені);

4) з обставин справи не вбачається, що позивачу будуть завдані суттєві збитки внаслідок зменшення розміру пені до 50%, в той час, як відповідач буде змушений сплачувати відповідні нарахування в суттєво вищому розмірі від звичайних умов, які передбачені в чинному законодавстві.

На думку колегії суддів, у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п.6 ст.3, ч.3 ст. 509 та ч.ч.1-2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшити. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Додатково суд наголошує, що суми 30% річних та інфляційних нарахувань не можуть бути зменшені на підставі ч.3 ст.551 ЦК України та ст. 233 ГК України, оскільки вони не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові. Вказане узгоджується, зокрема, із положеннями п. 4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань».

Покликання скаржника на п. 11.1 договору, відповідно до якого він діє з моменту підписання і скріплення печатками обох сторін до повного виконання сторонами обов'язків по договору, не береться до уваги. Вказане договірне положення ніяк не впливає на чинність узгоджених сторонами умов про продовжену позовну давність за вимогами про стягнення штрафних санкцій та про продовжений строк нарахування штрафних санкцій (п.8.3 договору). Можливість такого продовження прямо передбачена ст.259 ЦК України та ч.6 ст.232 ГК України.

Інші доводи скаржника не беруться до уваги як такі, що не мають значення для вирішення даного спору.

Відповідно до ст.ст. 33, 43 ГПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на викладене, попри вірні арифметичні розрахунки стягуваних сум, колегія суддів прийшла до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та часткового скасування оскаржуваного рішення в частині стягнення 156 328,77 грн. пені з огляду на положення ст. 233 ГК України, ст. 551 ЦК України, п. 3 ст. 83 ГПК України.

При поданні апеляційної скарги скаржник просив відстрочити сплату судового збору. Ухвалою від 14.09.2017 апеляційну скаргу було прийнято судом до свого провадження та відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у даній справі. Станом на 27.11.2017 від скаржника не надійшло доказів сплати судового збору.

Відповідно до п. 3.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013, якщо строк (строки), на який (які) судом було відстрочено або розстрочено сплату судового збору, закінчився, а таку сплату не здійснено, господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи може своєю ухвалою продовжити цей строк (але не довше, ніж до прийняття судового рішення по суті справи), або стягнути несплачену суму судового збору у прийнятті судового рішення.

Пунктом 3.17.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 передбачено, що судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки.

Зважаючи на вищенаведене, судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку, відповідно до вимог ст. 49 ГПК України, слід покласти на скаржника. А оскільки спір виник з вини відповідача, судовий збір підлягає покладенню на нього в повному обсязі, незважаючи на часткове скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення 156 328,77 грн. пені.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», за подання до господарського суду апеляційної скарги на рішення суду встановлюється ставка судового збору у розмірі 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 104, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сатанов Аграр» задоволити частково.

Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 11.07.2017 у справі №909/576/17 скасувати в частині стягнення 156 328,77 грн. пені. В цій частині в позові відмовити. В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сатанов Аграр» (77772, Івано-Франківська область, Богородчанський район, с. Манява, вул. Франка, 70, ідентифікаційний код 31328702) в дохід Державного бюджету України (отримувач коштів: УДКСУ у Личаківському районі м. Львова, код отримувача: 38007620, банк отримувача: ГУДКСУ у Львівській області, МФО банку: 825014, рахунок №2006, код класифікації доходів бюджету 22030101) 12 024,92 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Господарському суду Івано-Франківської області видати накази на виконання даної постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Справу повернути до Господарського суду Івано-Франківської області.

Головуючий суддя Г.В. Орищин

суддя Н.А. Галушко

суддя Л.С. Данко