ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

28.11.2017 Справа № 904/9404/17

За позовом Державного підприємства "Виробниче об'єднання "Південний машинобудівний завод ім. О. М. Макарова", м. Дніпро

до публічного акціонерного товариства "Дніпроважмаш", м. Дніпро

про стягнення заборгованості в сумі 29 967, 83 грн.

Суддя Мельниченко І.Ф.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1, дов. № 157/1573 від 28.12.16 р., юрисконсульт;

від відповідача: ОСОБА_2, дов. б/н від 05.10.17 р., представник.

СУТЬ СПОРУ:

Державне підприємство "Виробниче об'єднання "Південний машинобудівний завод ім. О. М. Макарова" звернулося до господарського суду Дніпропетровської області із позовом про стягнення 29 967,83 грн., що складають заборгованість за договором № 15011 від 07.12.2011р.

Відповідач письмовий відзив на позов по суті заявлених вимог не надав.

Представник останнього у судовому засіданні факт наявної заборгованості не заперечував, проте просить відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на пропуск строку позовної давності, про застосування якої 28.11.2017р. подано заяву.

Усудовому засіданні оголошені вступна та резолютивна частини рішення (ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.).

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

07.12.2011 року між Державним підприємством "Виробниче об'єднання "Південний машинобудівний завод ім. О. М. Макарова" (Підрядник) та публічним акціонерним товариством "Дніпроважмаш" (Замовник) укладено договір № 15011.

Відповідно до п. 1.1. вказаного вище договору (в редакції додаткової угоди № 1 від 16.12.2011р.) Замовник (відповідач у даній справі) доручає, а Підрядник (позивач) забезпечує відповідно до умов договору виконання робіт по облаштуванню доріг та укладання дорожних плит, розташування 60-ти тонних автовагів на території ПАТ "Дніпротяжмаш" м. Дніпропетровськ, вул. Сухий острів,3.

Відповідно до частини 1 статті 837 Цивільного кодексу України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Згідно п. 2.1. договору, з врахуванням додаткової угоди № 1 від 16.12.2011р., загальна сума договору, складає: 30 594,00 грн., у т.ч. ПДВ - 5099,00 грн.

Пунктом 2.6. договору, сторони передбачили, що Підрядник виконує роботи за даним договором згідно з ДБН А.3.1-5-96 на підставі взаємно узгодженого календарного плану виконання робіт, який є невід'ємною частиною даного договору.

Вказаний календарний план містить посилання на те, що строк закінчення виконання робіт є 30 грудня 2011 року (а.с.26).

Здача-приймання робіт здійснюється на підставі актів приймання-передачі виконаних робіт (п.5.3. договору).

Виконуючи умови договору, позивач виконав роботи на загальну суму 29 967,83 грн., про що свідчать акти приймання виконаних будівельних робіт за січень 2012 року №№ 12-24, 12-26, 12-27, копії яких залучені до матеріалів справи.

17.01.2012р., вказані вище акти, а також довідки про вартість виконаних робіт були підписані обома сторонами без зауважень та скріплені їх печатками.

Пунктом 2.3 договору сторони узгодили, що розрахунок за виконані роботи здійснюється на підставі акту приймання виконаних робіт та довідки про вартість виконаних підрядних робіт по формі КБ-3.

Замовник зобов'язаний протягом 3-х календарних днів з дня отримання акта та довідки про вартість виконаних робіт за формою КБ-3 підписати надані документи або обґрунтувати причини відмови від їх підписання. Розрахунок між замовником і підрядником здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок підрядника.

Оплата виконаних робіт здійснюється протягом 3-х календарних днів з дня підписання актів і довідки про вартість виконаних робіт замовником (п. 2.4. договору).

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту, або інших вимог, що звичайно ставляться.

Доказів виконання зобов'язання щодо виконаних робіт в сумі 29 967,83 грн. відповідач на момент розгляду спору не надав.

З огляду на викладене, заявлені вимоги є обгрунтованими, разом з тим, як вже зазначалося вище, відповідачем - публічним акціонерним товариством "Дніпроважмаш", заявлено клопотання про застосування строків позовної давності.

Відповідно до статей 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вбачається із матеріалів справи, предметом даного позову є вимога про стягнення заборгованості за виконані роботи, на підставі актів виконаних робіт №№ 12-24, 12-26, 12-27 від 17.01.2012р.

Таким чином, враховуючи умови договору (п.2.4), оплата виконаних робіт Замовником (відповідачем) мала бути виконана - 20.01.12р., а отже, загальний строк позовної давності, в межах якого позивач мав звернутися до суду за захистом свого порушеного права розпочався з 21.01.12 р. та, відповідно, закінчився - 21.01.15р., в той час як з позовом до суду позивач звернувся 03.11.17р., тобто поза межами строку встановленого статтею 257 Цивільного кодексу України.

Позивачем подано клопотання про поновлення пропущеного строку позовної давності, в якому останній посилається на те, що не мав можливості сплачувати судовий збір з 2014 по 2016 рік через арешт банківських рахунків, в цей період, а отже, не мав можливості звернутися і з позовною заявою до суду, в підтвердження своїх доводів, позивач до матеріалів справи надає копії постанов Державної виконавчої служби.

Відповідач проти заявленого клопотання заперечує, посилаючись на те, що позивачем надані копії постанов про арешт коштів боржника починаючи з 19.03.2014р., тобто останній мав достатньо часу (до моменту арешту рахунків) для звернення до суду.

Розглянувши заявлене клопотання, господарський суд вважає необхідним зазначити, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч. 5 ст. 267 Цивільного кодексу України, позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Вказані в клопотанні обставини, а саме, неможливість здійснити (протягом 2014-2016 р.р). сплату судового збору через арешт коштів банківських рахунків, виконавчою службою, при виконанні певних рішень, суд не може визнати поважними з огляду на наступне.

Так, позивачем відповідно до статтей 32, 33 Господарського процесуального кодексу України, не надано доказів, відсутності на його рахунках (протягом строку, відколи відбулось порушення його права), грошових коштів, для можливості здійснити оплату судового збору.

Посилання на постанови про арешт коштів, які діяли в певний період, до того ж, в межах певних сум, які були присуджені до примусового стягнення, не дають підстав вважати про відсутність грошових коштів, на рахунках позивача, взагалі, чи неможливість ними користуватися у вказаний період.

При цьому, слід зазначити про те, що вказані в клопотанні обставини, фактично обумовлені неналежними діями або бездіяльністю самого заявника.

До того ж, як вірно зазначив відповідач, позивачем надані копії постанов про арешт коштів боржника починаючи з 19.03.2014р., тобто, позивач мав достатньо часу (до моменту арешту рахунків) для звернення до суду зважаючи на той факт, що спірні акти, які стали підставою для звернення з даним позовом були підписані у січні 2012 року.

Статтею 267 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З огляду на викладене, вимоги позивача задоволенню не підлягають, у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Керуючись статтями 256, 257, 261, 267 526, 837 Цивільного кодексу України, статтями 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 04.12.2017 р.

Суддя ОСОБА_3