ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2017 року Справа № 909/636/16
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Данилової М.В., - головуючий
Алєєвої І.В., Кравчука Г.А.
за участю представників:
позивача відповідача Михайлець О.В. (довіреність від 16.03.2017, № 1025/0/4/17) не з'явився (про час та місце судового засідання повідомлено належним чином)
розглянувши матеріали касаційної скаргиДержавного агентства резерву України
на постановуЛьвівського апеляційного господарського суду від 21.03.2017
у справі№909/636/16 Господарського суду Івано-Франківської області
за позовомДержавного агентства резерву України
доДержавного підприємства "Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів"
провідшкодування вартості матеріальних цінностей та стягнення штрафних санкцій
В С Т А Н О В И В:

Державне агентство резерву України звернувся до Господарського суду Івано-Франківської області з позовною заявою про відшкодування вартості матеріальних цінностей, щодо яких встановлено факти незабезпечення збереження на суму 8 457594,90 грн, та стягнення з відповідача - Державного підприємства "Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів" штрафних санкцій у сумі 31783748 грн, з яких: 8457594,90 грн - 100% штраф та 23326153,10 грн - пеня.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 16.11.2016 (суддя Калашник В.О.), залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 21.03.2017 (колегія у складі суддів: головуючий суддя Бонк Т.Б., судді Мирутенко О.Л.,Якімець Г.Г.) позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача кошти в сумі 9241342,90грн, з яких: вартість матеріальних цінностей державного резерву, щодо яких встановлено факти незабезпечення збереження, в сумі 8457594,90 грн, штраф у сумі 457594,90 грн та пеня у сумі 326153,10грн, а також 206700,00грн - судового збору.

Не погоджуючись із прийнятими судовими рішеннями в частині зменшення розміру штрафних санкцій, Державне агентство резерву України звернулося до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Львівського апеляційного господарського суду від 21.03.2017 та рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 16.11.2016 в частині відмови у стягненні пені та штрафу, і прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами приписів ст.ст. 509, 526, 550 Цивільного кодексу України, ст.ст. 230, 231, 233 Господарського кодексу України, ст. 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв", ст.ст. 42, 43, 33, 43 Господарського процесуального кодексу України.

У відзиві на касаційну скаргу Державне підприємство "Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів" надає додаткові пояснення, які просить врахувати при вирішенні даного спору.

Заслухавши доповідь судді - доповідача та присутнього у судовому засіданні представника позивача, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне частково задовольнити касаційну скаргу, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, на відповідальне зберігання до ДП "Івано-Франківський КХП" було закладено матеріальні цінності державного резерву, а саме зерно, що підтверджується приймальними актами, починаючи з 2001 року за формою р-16а.

У липні 2003 року, на ДП "Івано-Франківський КХП" проводилась контрольна перевірка наявності, якісного стану, умов зберігання, обліку та звітності зерна державного резерву, яке знаходилось на відповідальному зберіганні на підприємстві, за результатами якої складено акт від 04.07.2003.

У ході зазначеної вище перевірки було встановлено факти незабезпечення збереження матеріальних цінностей державного резерву, та виявлено самовільне відчуження цінностей, а саме:

- пшениці 3 класу - у кількості 4946,203 тонн;

- пшениці 4 класу - у кількості 2794,906 тонн.

Також, у матеріалах справи наявний Акт від 21.12.2007 "Про результати позапланової ревізії окремих питань фінансово - господарської діяльності, а саме перевірки наявності, якісного стану, умов зберігання, обліку, звітності та руху зерна державного резерву, яке знаходить на відповідальному зберіганні ДП "Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів", згідно якого повторно виявлено самовільне відчуження зерна відповідачем в кількості: - пшениці 3 класу - у кількості 4946,203 тонн; - пшениці 4 класу - у кількості 2794,906 тонн. В Акті зазначено, що вказане самовільне відчуження зерна вже було виявлене перевіркою, проведеною контрольно-ревізійною службою Держкомрезерву України (акт від 04.07.2003) та підтверджено попередніми перевірками, проведеними КРВ Західного регіону Департаменту внутрішнього фінансового контролю та аудиту Держкомрезерву України (акт від 14.07.2005; акт від 18.10. 2006).

Також, у матеріалах справи наявний акт від 28.11.2008 "Про результати перевірки наявності, якісного стану, умов зберігання, обліку, звітності та руху зерна державного резерву, яке знаходить на відповідальному зберіганні ДП "Івано-Фрранківський комбінат хлібопродуктів", яким встановлено часткове повернення пшениці 3 та 4 класу, а відтак актом встановлено, до повернення Комбінатом підлягало пшениці 3 класу - 4796,203 тонни; пшениці 4 класу - 2744,906 тонни. Такі ж розміри самовільного відчуження пшениці встановлені і актом комплексної планової ревізії фінансово-господарської діяльності ДП "Івано-Фрранківський комбінат хлібопродуктів" від 28.05.2010.

У подальшому, між Державним комітетом України з державного матеріального резерву та ДП "Івано-Франківський КХП", 08.01.2009 було укладено договір відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву №юр-2зб/341-2009 (ас. 13-14), пунктом 1.1. якого передбачено, що зберігання матеріальних цінностей державного резерву здійснюється у зерносховищах зберігача.

Відповідно до п.6 договору відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву №юр-2зб/341-2009 від 08.01.2009, за невиконання або неналежне виконання своїх зобов'язань за цим договором сторони несуть відповідальність згідно із законодавством, зокрема згідно із Законом України "Про державний матеріальний резерв", іншими актами законодавства.

Згідно з листів № 3/1125 від 21.11.2013 та № 4/760 від 01.10.2014 відповідач зобов'язувався повернути самовільно використане зерно до державного резерву відповідно до графіку повернення у визначеній ним кількості, який постійно коригувався та вчасно не виконувався.

Зокрема, згідно приймальних актів по формі Р-16 підприємством повернуто:

у 2008 році (згідно приймальних актів № 1 від 05.02.2008, № 2 від 17.03.2008 та від 20.10.2008 № 11)

-150,0 тонн пшениці 3 класу;

-50,0 тонн пшениці 4 класу;

у 2014 році (згідно приймального акту № 1 від 18.09.2014)

-100,0 тонн пшениці 3 класу;

у 2016 році (згідно приймального акту № 1 від 11.03.2016)

-50,0 тонн пшениці 3 класу;

Отже, загальна кількість зерна державного резерву, яка підлягає поверненню становить 7391,109 тонн, з яких 4646,203 тонн пшениці 3 класу та 2744,906 тонн пшениці 4 класу.

Предметом позову є вимога про зобов'язання ДП "Івано-Франківський КХП" відшкодувати вартість матеріальних цінностей, щодо яких встановлено факти незабезпечення збереження, на суму 8457594,9 грн, а також стягнення 8457594,9 грн штрафу та 23326153,10 грн пені за період з 04.07.2003 по 20.07.2016, згідно ст. 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв".

Вирішуючи спір у справі, попередні судові інстанції встановивши, що вартість матеріальних цінностей державного резерву, які мали бути повернені до державного резерву, станом на 04.07.2003, складає 8 457 594,90 грн, з яких: 4646,203тонн пшениці 3 класу на суму 5575443,60грн та 2744,906 тонн пшениці 4 класу на суму 2882151,30грн, і що такі матеріальні цінності не були повернуті відповідачем, дійшли висновків про наявність підстав для стягнення вказаної суми, а також про правомірність нарахування відповідачу штрафних санкцій у спірний період на підставі ст. 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв". Разом з тим, реалізуючи право, надане нормами ст.83 ГПК України, ст.233 ГК України, ст.551 ЦК України, місцевий господарський суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, пославшись також на приписи ст. 616 ЦК України, дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру пені до 326153,10 грн та штрафу до 457594,90 грн.

Колегія суддів погоджується з висновками попередніх судових інстанцій про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення 8 457 594,90 грн вартості матеріальних цінностей, та враховує, що судові акти попередніх інстанції в цій частині не є предметом касаційного оскарження.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що при зменшенні штрафних санкцій судами не було повністю дотримано приписів процесуального законодавства та безпідставно застосовано норму ст. 616 ЦК України, з огляду на таке.

Право суду, приймаючи рішення, зменшувати у виняткових випадках розмір штрафу, який підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, передбачене пунктом 3 статті 83 ГПК України. При цьому вказана процесуальна норма застосовується виключно у сукупності з нормами права матеріального, які передбачають можливість зменшення розміру пені, а саме частиною 3 статті 551 ЦК України і статтею 233 ГК України.

За приписами статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Частиною 3 статті 551 ЦК України унормовано, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання господарський суд об'єктивно оцінює, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, котрі заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначний період прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки таким наслідкам, поведінки винної сторони, зокрема вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків тощо.

При цьому наявність обставин, що мають істотне значення, при застосуванні зазначених правових норм, вирішується на підставі оцінки судом усіх матеріалів справи.

Як вбачається зі змісту судових рішень у справі, попередні судові інстанції обґрунтували необхідність зменшення штрафних санкцій, зокрема, з підстав скрутного фінансового становища відповідача.

Втім, колегія суддів зазначає, що такі висновки попередніх судових інстанцій зроблені з порушенням приписів ст. 43 ГПК України, без посилання на конкретні докази, адже відповідачем не надано, і відповідно, судами не досліджувалися ні баланс підприємства, ні звіти про фінансові результати його діяльності, тоді як довідка про загальну штатну чисельність працівників відповідача та лист про наявність заборгованості за бюджетними позичками, не можуть однозначно засвідчувати такі обставини.

Ще однією підставою для зменшення нарахованих штрафних санкцій судами було зазначено ч. 2 ст. 616 ЦК України.

Колегія суддів зазначає, що оскільки вказана норма визначає правові наслідки у вигляді зменшення, зокрема, неустойки з підстав порушення зобов'язання з вини кредитора, попередні судові інстанції мали б врахувати, що по-перше, порушенням зобов'язання, в даному випадку, є незбереження майна переданого на зберігання, вина щодо якого відповідачем не заперечується, і протилежного не доводиться; по-друге, що збільшенню розміру неустойки у спірних правовідносинах сприяє саме невиконання відповідачем свого зобов'язання, тоді як надання останньому значного строку на його виконання в позасудовому порядку, зокрема, внаслідок погодження повернення зерна за графіком, про будь-які зловживання позивачем своїми правами не свідчить, адже на вимоги останнього не поширюється позовна давність, а тому навіть за умови подання такого позову раніше, позивач не позбавлявся права нараховувати штрафні санкції і після прийняття рішення у справі, аж до повного повернення матеріальних цінностей.

Відтак, застосування судами приписів ст. 616 ЦК України є безпідставним.

Крім того, колегія суддів зазначає, що чинним законодавством передбачено право суду зменшити розмір неустойки (штрафу, пені), що підлягає стягненню зі сторони, а не звільнення від сплати.

Разом з тим, попередні судові інстанції зменшуючи розмір штрафних санкцій, що підлягає стягненню з відповідача за порушення ним своїх зобов'язань до 2,46%, фактично звільнили відповідача від відповідальності за порушення ним зобов'язання у вигляді сплати пені та штрафу.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої та постанова апеляційної інстанцій - частковому скасуванню з передачею справи на новий розгляд до Господарського суду Івано-Франківської області, під час здійснення якого суду необхідно врахувати вищезазначені обставини.

Враховуючи наведене, та керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Державного агентства резерву України задовольнити частково.

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 21.03.2017 у справі № 909/636/16 та рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 16.11.2016 в частині відмови у стягненні штрафу та пені скасувати, і в цій частині справу направити на новий розгляд до Господарського суду Івано-Франківської області.

В іншій частині постанову Львівського апеляційного господарського суду від 21.03.2017 залишити без змін.

Головуючий суддя М. Данилова

Судді: І. Алєєва

Г. Кравчук