ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"04" грудня 2017 р. Справа № 911/3589/17

Суддя Антонова В.М. розглянувши позовну заяву і додані до неї матеріали

за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Нікол Старс»

про стягнення заборгованості у розмірі 29086,91 грн

ВСТАНОВИВ:

Регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву подало позов про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Нікол Старс» на його користь 29086,91 грн заборгованості.

Оглянувши позовні матеріали на предмет відповідності їх нормам Господарського процесуального кодексу України, які регулюють порядок дотримання заявником вимог щодо подачі та форми позовної заяви, господарський суд встановив, що подана Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву позовна заява не може бути прийнята до розгляду з наступних підстав.

Так, приписами п.3 ч.1 ст.57 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановленому порядку і розмірі.

Частиною 2 статті 44 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

За змістом ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

За подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору встановлена у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 150 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пп.1 п.2 ч.2 ст.4 вищевказаного Закону).

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» (зі змінами та доповненнями) передбачено, що прожитковий мінімум для працездатних осіб на 1 січня 2017 року встановлений у розмірі 1600,00 гривень.

Тобто, позивачу при поданні даної позовної заяви необхідно було сплатити судовий збір за вимогу майнового характеру в розмірі 1600,00 грн.

Всупереч вищенаведеним вимогам закону, позивачем не додано до позовної заяви доказів сплати судового збору у відповідному розмірі.

Натомість позивачем разом із позовною заявою подано клопотання про відстрочення сплати судового збору до моменту винесення судового рішення, в обґрунтування якої позивач посилається на тяжке фінансове становище відділення, що підтверджується копією виписки по рахунку станом на 14.07.2017.

Господарський суд, розглянувши клопотання Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву про відстрочення сплати судового збору не знайшов підстав для його задоволення, з огляду на наступне.

Підставою для вчинення господарським судом дій, зазначених у статті 8 Закону України «Про судовий збір», є врахування ним майнового стану сторони, що підтверджують подані нею належні та допустимі докази (ст.ст. 33, 34 ГПК України).

Однак, на думку суду, копія виписки по рахунку позивача за 14.07.2017 не є таким доказом у розумінні процесуального законодавства на стадії вирішення питання про прийняття позовної заяви до розгляду (її повернення тощо).

Статтею 129 Конституції України як одну із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Отже, як органи державної влади, що утримуються за рахунок держбюджету, так і суб'єктів господарювання та громадян поставлено законом у рівні умови в частині обов'язку сплачувати судовий збір, у зв'язку з чим, вибіркове надання господарським судом суб'єктивних переваг одним учасникам процесу перед іншими учасниками судового процесу шляхом звільнення чи відстрочення (розстрочення) сплати судового збору призведе до порушення вказаного конституційного принципу, що є неприпустимим.

Згідно зі ст.. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001 зазначено, що вимога сплати зборів цивільними судами у зв'язку з поданням позовів, які вони мають розглянути, не може вважатися обмеженням права доступу до суду.

В рішеннях Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України» та від 30.05.2013 у справі «ОСОБА_1 проти України» також зазначено, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг; оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, яке може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Необхідність сплати судового збору, встановлена для всіх суб'єктів нормами Господарського процесуального кодексу України, не може тлумачитися як обмеження права доступу до суду у розумінні п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод..

З урахуванням наведеного, господарський суд дійшов висновку, що оскільки питання про відстрочення судом сплати судового збору з підстав майнового стану сторони вирішується судом в кожному конкретному випадку залежно від обставин справи та обґрунтованості доводів сторони належними і допустимими доказами на підтвердження того, що майновий стан сторони перешкоджає сплаті нею судового збору в установленому порядку і розмірі, а також на засадах рівності всіх учасників судового процессу, а Регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву, в порушення вимог ст.ст. 33 та 34 ГПК України, не подало до суду як доказів відсутності коштів, передбачених на сплату судового збору, зокрема і кошторису витрат, затверджених відділенням, на час звернення з цим позовом до суду, так і доказів, на підтвердження обставин можливої зміни фінансового становища для сплати судового збору до закінчення строку відстрочки (дата прийняття рішення у справі), у суду відсутні підстави для задоволення клопотання РВ ФДМ по м. Києву про відстрочення сплати судового збору у справі за позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Нікол Старс» про стягнення на його користь 29086,91 грн заборгованості.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 63 ГПК України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи без розгляду, якщо до позовної заяви не подано доказів сплати судового збору у встановлених порядку та розмірі.

За таких обставин, провадження у справі не може бути порушено, а позовна заява і додані до неї документи підлягають поверненню на підставі п. 6 ч.1 ст. 63 ГПК України.

Повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню з нею до господарського суду в загальному порядку після усунення допущеного порушення.

Керуючись п. 6 ч. 1 ст. 63, ст. 89 ГПК України, господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. Відмовити Регіональному відділенню Фонду державного майна України по м. Києву у задоволенні клопотання про відстрочення сплати судового збору.

2. Позовні матеріали повернути Регіональному відділенню Фонду державного майна України по м. Києву без розгляду.

Додаток на 24 аркушах, в тому числі клопотання про відстрочення сплати судового збору.

Ухвала про повернення позовної заяви без розгляду підлягає апеляційному оскарженню.

Суддя В.М. Антонова

Друк: 1- у наряд, 2- адресату (рек.)