ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" листопада 2017 р.Справа № 922/3475/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Жигалкіна І.П.

при секретарі судового засідання Кісельовій С.М.

розглянувши справу

за позовом Дочірня компанія "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", м. Київ
до Комунального підприємства Балаклійської районної ради "Балаклійські теплові мережі", м. Балаклія
про стягнення 1 683 872,02 грн.
за участю представників:

позивача - ОСОБА_1 (дов. № 273/16 від 27.12.2016 р.)

відповідача - ОСОБА_2 (дов. № 1/2017/юр, №38 від 10.01.2017 р.)

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Дочірня компанія "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою про стягнення з Комунального підприємства Балаклійської районної ради "Балаклійські теплові мережі" (надалі - Відповідач) по договору про закупівлю природного газу за державні кошти №11/11-35БО-02 від 21.12.2010 р. на загальну суму у розмірі 1 683 872,02 грн., де: сума, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів у розмірі 1 526 200,29 грн.; 3% річних від простроченої суми основного боргу у розмірі 157 671,73 грн. А також Позивач просить суд покласти на Відповідача судовий збір.

Представник Позивача у судовому засіданні підтримує заявлені позовні вимоги у повному обсязі. Надав до суду додаткові документи, які суд долучає до матеріалів справи.

Представник Відповідача у судовому засіданні зазначає, що проти заявленої вимоги стосовно трьох відсотків річних не заперечує, а стосовно інфляційних витрат в частині стягнення інфляційних витрат просить суд відмовити Позивачеві.

Судом виконано процесуальний обов'язок щодо повідомлення учасників процесу про дату, час та місце розгляду справи відповідно до вимог пункту 2.6. Інструкції з діловодства в господарських судах України, погодженої листом Вищого господарського суду України від 19 лютого 2013 року та затвердженої наказом Державної удової адміністрації України від 20 лютого 2013 року №28, а тому суд вважає можливим розглядати справу за наявними в ній матеріалами, як це передбачено статтею 75 Господарського процесуального кодексу України.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною в позовній заяві (роз'яснення Президії Вищого Арбітражного суду України від 18.09.97 № 02 - 5/289 із змінами "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України").

У пункті 11 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2007р. N 01-8/123 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році" зазначено, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Водночас законодавство України, в тому числі Господарський процесуальний кодекс України (надалі - ГПК України), не зобов'язує й сторону у справі, зокрема позивача, з'ясовувати фактичне місцезнаходження іншої сторони (сторін) у справі (якщо воно не співпадає з її місцезнаходженням, визначеним згідно із статтею 93 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) та зазначати таке фактичне місцезнаходження в позовній заяві чи інших процесуальних документах.

В разі коли фактичне місцезнаходження юридичної особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.

Беручи до уваги, що відповідно до статті 33 ГПК України обов'язок доказування і подання доказів покладено на сторони, суд згідно за статтею 75 ГПК України розглядає справу за наявними матеріалами.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, заслухавши представника позивача, всебічно і повно дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

21 грудня 2010 року між Харківською філією ДК Газ України НАК Нафтогаз України (Постачальник/Позивач) та Комунальним підприємством Балаклійської районної ради Балаклійські теплові мережі (Покупець/Відповідач) був укладений договір про закупівлю природного газу за державні кошти №11/11-35БО-02 (далі - Договір). Договором визначено, що Постачальник зобовязався поставити Покупцеві природний газ, а Покупець прийняти та оплатити природний газ на умовах Договору.

Постачальник свої зобовязання згідно даного Договору виконав, передав Покупцю в період: січень 2011 р. - квітень 2011 р., природний газ на загальну суму 5 770 376,09 грн.

Відповідно до вимог п. 4.1. Договору розрахунки проводяться шляхом поетапної оплати в порядку: - перша оплата в розмірі 34 (тридцять чотири) відсотки від вартості запланованих місячних обсягів постачання газу проводиться не пізніше 10 числа місяця поставки; - подальші оплати проводяться плановими платежами по 33 (тридцять три) відсотки від вартості запланованих місячних обсягів постачання газу до 20 та 30 (31) числа місяця поставки.

Остаточний розрахунок за фактично спожиті обсяги газу здійснюється на підставі акту приймання-передачі газу до 10 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Відповідач свої зобовязання повністю не виконав, за поставлений природний газ розрахувався не в повному обсязі та з порушенням строків розрахунків, встановлених умовами Договору.

Рішенням господарського суду Харківської області від 23.10.2013 у справі № 922/4103/13, що набрало законної сили, встановлено факт прострочення Відповідачем, як боржником, із виконання грошового зобовязання з оплати 1 750 309,70 грн. вартості природного газу на підставі Договору.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Позивач (Постачальник) зазначає, що момент звернення до суду з позовом, сума основного боргу Відповідача перед Позивачем складає 1 750 309 (один мільйон сімсот пятдесят тисяч триста девять) грн. 70 коп.

Позивач на підставах умов Договору та норм чинного законодавства звернувся до суду з вимогою щодо стягнення з Відповідача інфляційних втрат та 3 % річних за весь період прострочення виконання вказаного грошового зобовязання зі сплати основного боргу за Договором.

З матеріалів справи та наданих розрахунків та які перевірені судом, щодо збільшення розміру боргу складає: внаслідок інфляційних процесів - 1 526 200,29 грн., трьох відсотків річних - 157 971,73 грн.

Відповідно до п. 7.1 Договору у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобовязань за Договором Сторони несуть відповідальність, передбачену законами та цим Договором.

Відповідачем, як у судовому засіданні так й у відзиві на позовну заяву не заперечує щодо трьох відсотків річних нарахованих Позивачем, але не погоджується саме із розрахунком інфляційних втрат, здійсненим Позивачем, та зазначає, що останній суперечить розясненням, на які посилається Відповідача, що викладеним у постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань.

Так пунктом 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань визначено, що згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.97 N 62-97р; цього листа вміщено в газеті "Бизнес" від 29.09.97 N 39, а також в інформаційно-пошукових системах "Законодавство" і "Ліга".

Рекомендаціями щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладених в листі Верховного Суду України від 03.04.97 N 62-97р, передбачено, що для визначення індексу за будь-який період необхідно помісячні індекси, що складають відповідний період, перемножити між собою.

В даному листі Верховного Суду України також викладена формула розрахунку інфляційних втрат: сума боргу х сукупний індекс інфляції за період розрахунку інфляційних втрат, виведений шляхом множення між собою помісячних індексів інфляції / 100%.

Враховуючи вказані рекомендації та матеріали даної справи, індекси інфляції за період: жовтень 2014 - липень 2017, - розрахунок інфляційних втрат буде мати наступні значення: 102,4 х 101,9 х 103 х 103,1 х 105,3 х 110,8 х 114 х 102,2 х 100,4 х 99 х 99,2 х 102,3 х 98,7 х 102 х 100,7 х 100,9 х 99,6 х 101 х 103,5 х 100,1 х 99,8 х 99,9 х 99,7 х 101,8 х 102,8 х 101,8 х 100,9 х 101,1 х 101 х 101,8 х 100,9 х 101,3 х 101,6 х 100,2 = 187,196013 % / 100% = 1,1.

Таким чином, значення сукупного індексу інфляції за наведений період складає: 1,87196013 - що відповідає значенню, викладеному у позовній заяві (слід зазначити, що калькулятор системи інформаційно-правового забезпечення Ліга використовує в процесі розрахунку інфляційних втрат не округлене значення сукупного індексу інфляції, проте, в таблиці зазначає округлене).

Отже, загальною сумою основного боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення за період: жовтень 2014 - липень 2017, розрахованої у повній відповідності з положеннями постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 та листа Верховного Суду України від 03.04.97 N 62-97р, буде наступна:

1 750 309,70 грн. х 1,1 = 3 276 509,99 грн., як наслідок, інфляційним збільшенням суми основного боргу у розмірі 1 750 309,70 грн. за період: жовтень 2014 липень 2017, є така сума: 3 276 509,99 грн. - 1 750 309,70 грн. = 1 526 200,29 грн.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представника позивача, повністю, всесторонньо, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, оцінивши надані сторонами докази та надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог учасників судового процесу, користуючись принципом об'єктивної істини, принципами добросовісності, розумності та справедливості суд вважає, що позов підлягає задоволенню повністю, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.1 Господарського кодексу України (надалі - ГК України), підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених ГПК України заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

На підставі ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків виникають з договорів та інші правочини. Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать ст. 174 Господарського кодексу України.

Статтями 6, 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладені договору, в виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту. Загальні положення про договір визначені статям 626-637 ЦК України, а порядок укладення, зміна і розірвання договору статями 638-647, 649,651-654 ЦК України. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. У разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. У разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюються або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Статтями 509, 510 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Приписами статей 526-527 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно із статтею 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною першою статті 193 ГК України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

У відповідності із ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Так ст. 712 ЦК України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною другою статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Пунктом 4.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" зазначено, що сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання (п. п. 7.1 п. 7 постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановлянням судового рішення, тому наявність судового рішення про стягнення заборгованості не виключає відповідальності боржника за порушення строків розрахунків та не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, зокрема, з вимогою про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення заборгованості та пені, 3% річних та інфляційних втрат, що нараховані за інший період прострочення виконання зобов'язання.

Перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних витрат за допомогою програми "Калькулятор підрахунку заборгованості та штрафних санкцій ЛІГА:ЗАКОН", суд зазначає, що розрахунки не суперечать вимогам чинного законодавства та розраховані вірно.

З огляду на встановлене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у сумі 157 671,73 грн. та інфляційних втрат в розмірі 1 526 200,29 грн. підлягають задоволенню повністю.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується статтею 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаючи судові витрати в даній справі на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, статтями 11, 509, 525, 598, 599, 612, 625 Цивільного кодексу України, статтею 193 Господарського кодексу України, статтями 1, 4, 12, 26, 32, 33, 43, 44-49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Комунального підприємства Балаклійської районної ради «Балаклійські теплові мережі» (64200, Харківська область, Балаклійський район, м. Балаклія, вул. Алієва, 72 ) на користь Дочірньої компанії „Газ України" Національної акціонерної компанії „Нафтогаз України" (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 1, ) 3% річних за період з 10.04.2014 по 10.10.2017 у сумі 157 671 (сто п'ятдесят сім тисяч шістсот сімдесят одна) грн. 73 коп., інфляційні втрати за період з жовтня 2014 по липень 2017 в сумі 1 526 200 (один мiльйон п`ятсот двадцять шiсть тисяч двісті) грн. 29 коп. та витрати зі сплати судового збору в розмірі 25 258 (двадцять п'ять тисяч двісті п'ятдесят вісім) грн. 08 коп.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 27.11.2017 р.

Суддя ОСОБА_3