КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" листопада 2017 р. Справа№ 910/11560/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Жук Г.А.

суддів: Мальченко А.О.

Дикунської С.Я.

за участю секретаря судового засідання Костяк В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу (вх. №09-08.1/8726/17 від 25.10.2017) Товариства з обмеженою відповідальністю «Центральна фармацевтична компанія» на рішення Господарського суду міста Києва від 03.10.2017

у справі №910/11560/17 (суддя - Маринченко Я. В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Центральна фармацевтична компанія»

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейське бюро реструктуризації»

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Фрам Ко»

про визнання договору недійсним

за участю представників сторін:

від позивача: Бачинська А.Ю., довіреність б/н від 01.06.2017

від відповідача-1: Сиротін Д.В., довіреність б/н від 05.04.2017

від відповідача-2: Лабатюк Я.М., довіреність б/н від 20.04.2017

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Центральна фармацевтична компанія» (позивач у справі) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейське бюро реструктуризації» (відповідач-1) та до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фрам Ко» (відповідач-2) про визнання договору надання послуг факторингу №Ф200317 від 20.03.2017 недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що укладений між відповідачами договір надання послуги факторингу від 20.03.2017 №Ф200317 є фіктивним, оскільки вчинений сторонами без наміру створення правових наслідків, зокрема, позивач зазначає, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейське бюро реструктуризації» не передало та не мало наміру передавати Товариству з обмеженою відповідальністю «Фрам Ко» грошові кошти в розмірі 858 623,25 грн на виконання договору факторингу. Також позивач зазначає, що спірний договір насправді було укладено значно пізніше дати, зазначеної у самому договорі, про що свідчить посилання у тексті договору на нову редакцію правил надання фінансових послуг відповідача-1, яка була затверджена після дати укладення договору.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.10.2017 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду мотивоване недоведеністю позивачем обставин, які відповідно до приписів чинного законодавства можуть бути підставою для визнання спірного правочину недійсним.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач, ТОВ «Центральна фармацевтична компанія», подав апеляційну скаргу (вх. №09-08.1/8726/17 від 25.10.2017), в якій просить суд рішення Господарського суду міста Києва від 03.10.2017 скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевим господарським судом неповно досліджено обставини справи та правовідносини між сторонами, невірно надано правову оцінку обставинам, на які посилався позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, що є підставою для скасування прийнятого рішення суду.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.10.2017 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Центральна фармацевтична компанія» на рішення Господарського суду міста Києва від 03.10.2017 прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Жук Г.А., судді - Мальченко А.О., Дикунська С.Я. та призначено розгляд справи на 22.11.2017.

21.11.2017 до Київського апеляційного господарського суду від відповідача-1 у справі надійшов відзив б/н від 21.11.2017 (вх. №09-11/21879/17) на апеляційну скаргу, в якому ТОВ «Фінансова компанія «Європейське бюро реструктуризації» заперечує проти задоволення вимог апеляційної скарги позивача, вважає висновки місцевого Господарського суду міста Києва законними та обґрунтованими, а тому просить залишити без змін рішення Господарського суду міста Києва від 03.10.2017.

Від ТОВ «Фрам Ко» 22.11.2017 до Київського апеляційного господарського суду надійшов відзив (вх. №09-11/21896/17) на апеляційну скаргу, в якому відповідач-2 не погоджується з доводами апеляційної скарги позивача, вважає їх безпідставними та необґрунтованими, а тому просить апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Центральна фармацевтична компанія» залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

У судовому засіданні 22.11.2017 позивач підтримав вимоги апеляційної скарги, просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 03.10.2017 та прийняти нове, яким позов задовольнити. При цьому, в судовому засіданні представник позивача також наголошує на тому, що спірний договір слід вважати неукладеним, оскільки він підписаний представниками шляхом факсимільного відтворення підпису, згоди на використання якого сторонами досягнуто не було.

Представники відповідачів у судовому засідання 22.11.2017 заперечили проти задоволення апеляційної скарги позивача та просять рішення Господарського суду міста Києва від 03.10.2017 залишити без змін з підстав, викладених у відзивах на апеляційну скаргу.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Судова колегія Київського апеляційного господарського суду, розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права встановила наступне.

Судом встановлено, що 30.03.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейське бюро реструктуризації» (відповідач-1 у справі, фактор за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фрам Ко» (відповідач-2 у справі, клієнт за договором) укладено договір надання послуг факторингу №Ф200317 (а.с. 6-8 том 1), відповідно до п. 1.1. якого, фактор зобов'язався передати грошові кошти у сумі 858 623,25 грн (кошти), у розпорядження клієнта за плату, а клієнт зобов'язався відступити факторові своє право грошової вимоги за договором поставки товару №418 від 18.11.2014 до ТОВ «Центральна фармацевтична компанія» (позивач, боржник) в розмірі 858 623,25 грн.

Згідно з п.1.2 договору, фактор підтверджує наявність у нього права за чинним законодавством укладати та виконувати цей договір.

Як передбачено п.2.1 договору, детальна інформація про вимогу, строк та порядок відступлення вимоги, строки та умови проведення відповідних розрахунків між клієнтом та фактором визначені у додатку №1 та додатку №2 до цього договору.

Винагорода фактора дорівнює 5 % від суми відступленої грошової вимоги, визначеної п.1.1 договору. Фактор сплачує клієнтові у строк до 01.07.2017 шляхом перерахування на його банківський рахунок грошові кошти у розмірі 815 692,08 грн.

Пунктами 6.1, 6.2 договору визначено, що цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення його печатками сторін. Строк цього договору складає 1 рік та починає свій перебіг з моменту, визначеного у п.6.1 цього договору та закінчується 20.03.2018.

Згідно з підписаними сторонами Додатками до договору (а.с. 202-203 том 1), ТОВ «Фрам Ко» відступило факторові право вимоги до боржника - ТОВ «Центральна фармацевтична компанія» за договором поставки товару №418 від 18.11.2014 та згідно Акту від 20.03.2017 передало ТОВ «Фінансова компанія «Європейське бюро реструктуризації» всі оригінали документів, що стосуються права вимоги.

10.05.2017 Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейське бюро реструктуризації» направило позивачеві повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові (а.с. 205 том 1) та просило боржника - ТОВ «Центральна фармацевтична компанія» погасити заборгованість у розмірі 858 623,25 грн у триденний строк з дати отримання даного повідомлення.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 30.06.2017 між сторонами було підписано Додаткову угоду №1 (а.с. 208 том 1), якою сторони внесли зміни у п. 2.2. договору та в додаток №2 до договору та узгодили, що фактор сплачує клієнту у строк до 01.10.2017 шляхом перерахування на його банківський рахунок грошові кошти у розмірі 815 692,08 грн.

Позивач, не погоджуючись з укладанням вищевказаного договору, вказує на те, що він носить фіктивний характер, оскільки вчинений сторонами без наміру створення правових наслідків.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Приписами ст. 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як унормовано ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що за своєю правовою природою спірний договір є договором факторингу.

Згідно ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Відповідно до ст. 1078, 1080 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. Договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов'язань або відповідальності перед боржником у зв'язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги.

Згідно ст. 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Грошова вимога, право якої відступається, є дійсною, якщо клієнт має право відступити право грошової вимоги і в момент відступлення цієї вимоги йому не були відомі обставини, внаслідок яких боржник має право не виконувати вимогу. Клієнт не відповідає за невиконання або неналежне виконання боржником грошової вимоги, право якої відступається і яка пред'явлена до виконання фактором, якщо інше не встановлено договором факторингу.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В силу припису ст. 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків.

Факторинг є фінансовою послугою, правові засади у сфері надання яких регулює Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» №2664-ІІІ від 12.07.2001 (з послідуючими змінами та доповненнями). За приписами даного Закону фактор на момент укладення договору факторингу повинен мати статус фінансової установи та отримати дозвіл на надання фінансової послуги факторингу.

З матеріалів справи вбачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейське бюро реструктуризації» є фінансовою установою, яка має право надання послуг факторингу на підставі Свідоцтва ФК № 568, виданого 07.05.2015 р. (а.с. 158 том 1)

Відповідно до відомостей зі Свідоцтва ФК № 568, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейське бюро реструктуризації» має право надавати фінансові послуги, зокрема, послуги з факторингу, без отримання ліцензій та/або дозволів відповідно до законодавства.

Стаття 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» №222-VІІІ від 02.03.2015 (з наступними змінами та доповненнями) надає перелік видів господарської діяльності, які підлягають ліцензуванню, серед яких, надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів).

Згідно ст. 9 Закону №222-VІІІ від 02.03.2015 (в редакції Закону станом на момент укладення спірного договору) ліцензіат зобов'язаний виконувати вимоги ліцензійних умов відповідного виду господарської діяльності, а здобувач ліцензії для її одержання - відповідати ліцензійним умовам. Ліцензійні умови та зміни до них розробляються органом ліцензування, що є центральним органом виконавчої влади, підлягають погодженню спеціально уповноваженим органом з питань ліцензування та затверджуються Кабінетом Міністрів України.

10.12.2016 набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України № 913 від 07.12.2016, якою було затверджено ліцензійні умови провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів).

Пунктом 4 цих ліцензійних умов визначено, що орган ліцензування видає ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів), зокрема, на надання послуг з факторингу.

Проте, в частині 2 постанови Кабінету Міністрів України № 913 від 07.12.2016 зазначено, що ліцензійні умови у частині, що стосується суб'єктів господарювання, які провадять діяльність з надання послуг з фінансового лізингу, надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, надання гарантій та поручительств, надання послуг факторингу та довірчого управління фінансовими активами та внесені до дня набрання чинності цією постановою до Державного реєстру фінансових установ або реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, застосовуються через шість місяців з дня набрання чинності цією постановою. Орган ліцензування приймає від зазначених суб'єктів господарювання документи, визначені абзацами третім - п'ятим пункту 18 та абзацом третім підпункту 6 пункту 19 Ліцензійних умов, та приймає рішення, передбачені статтями 12 і 13 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності», з дня набрання чинності цією постановою.

Відповідно до розпорядження № 1570 від 11.05.2017 Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, остання постановила видати Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейське бюро реструктуризації» ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів), а саме на: надання гарантій та поручительств; надання послуг з факторингу. (а.с. 160 том 1).

Таким чином, колегія суддів дійшла до висновку, що станом на момент укладання оспорюваного договору ТОВ «Фінансова компанія «Європейське бюро реструктуризації» відповідно до ст. 1079 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» мала право надавати фінансові послуги, а саме послуги з факторингу.

Отже, враховуючи вищевикладені обставини, колегія суддів приходить до висновку про те, що суб'єктний склад договору факторингу відповідає вимогам ст. 1079 ЦК України, зокрема, фактором за цим договором є ТОВ «Фінансова компанія «Європейське бюро реструктуризації», що є фінансовою компанією, яка наділена правом на надання фінансових послуг з факторингу.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб'єктами господарювання на підставі договору. Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: назву документа; назву, адресу та реквізити суб'єкта господарювання; прізвище, ім'я і по батькові фізичної особи, яка отримує фінансові послуги, та її адресу; найменування, місцезнаходження юридичної особи; найменування фінансової операції; розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; строк дії договору; порядок зміни і припинення дії договору; права та обов'язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; інші умови за згодою сторін; підписи сторін.

Дослідивши зміст спірного договору, суд апеляційної інстанції зазначає, що предмет договору відповідає як вимогам ст.,ст. 1077, 1078 ЦК України, так і вимогам ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», оскільки оспорюваний договір місить найменування фінансової операції - надання грошових коштів в сумі 858 623,25 грн у розпорядження клієнта за плату, а також містить інформацію про умови та строк сплати даного фінансового активу шляхом перерахування коштів на банківський рахунок клієнта.

Тобто, істотні умови договору факторингу відповідають вимогам, встановленим законом для даного виду договорів.

Згідно приписів ст. 203, ч. 1-2 ст. 234 ЦК України договір повинен бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним та укладений з дотримання принципів розумності та справедливості. Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний недійсним будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним.

Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Відтак, фіктивний правочин має ознаки: правочин укладений без наміру створення правових наслідків; наявність умислу в його сторін; внутрішня воля не відповідає зовнішньому прояву, тобто сторони заздалегідь знають, що він не буде виконаний.

Тобто дослідженню та встановленню підлягають обставини щодо того, чи відповідало укладення договору внутрішній волі сторін, чи бажали сторони реального настання правових наслідків, обумовлених договором, і чи настали такі наслідки насправді. Таким чином, підлягає оцінці не лише поведінка особи до та в момент укладення оспорюваного договору, але й після його укладення, зокрема необхідно встановити, чи виконала зобов'язана особа свої обов'язки за договором, у який спосіб чи не було укладення договору формальною дією.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що, оспорюваний правочин не може бути кваліфікований як фіктивний, оскільки сторонами були вчинені дії на його виконання. Як було встановлено вище, на виконання умов договору факторингу Товариство з обмеженою відповідальністю «Фрам Ко» передало, а Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейське бюро реструктуризації» прийнято у повному обсязі право грошової вимоги до ТОВ «Центральна фармацевтична компанія», передало документацію згідно з додатком № 2 до договору та оригінали документів, що підтверджують право грошової вимоги до ТОВ «Центральна фармацевтична компанія» за договором поставки товару №418 від 18.11.2014. А відтак твердження апелянта про те, що сторони не бажали настання правових наслідків, які обумовлені договором факторингу, спростовуються наявними матеріалами справи. Посилання апелянта на те, що фактор не передав клієнтові (відповідачеві-1) грошові кошти, які підлягали перерахуванню за договором, не може бути підставою для визнання договору фіктивним, оскільки сторонами погоджено строк, в межах якого фактор сплачує такі кошти клієнтові. Умови договору, які визначають для фактора строк надання грошових коштів не суперечать чинного законодавству України, оскільки ні Цивільний кодекс України, ні Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не визначають обов'язковим проведення фінансування (в даному випадку надання клієнтові) коштів в день укладення договору чи в день підписання актів передачі документів, що підтверджують право грошової вимоги до боржника.

Договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

Окрім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що нездійснення розрахунків між сторонами оспорюваного договору у визначений строк, за загальним правилом не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним, оскільки в такому випадку для другої сторони настають обставини, що надають право вимагати від свого контрагента виконання зобов'язання в тому числі і в судовому порядку. У такому разі також, заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору, відшкодування збитків або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним (п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Відтак, сам по собі факт невиконання сторонами умов правочину не робить даний правочин фіктивним.

Також суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими доводи апелянта про те, що спірний договір слід вважати неукладеним, оскільки він підписаний шляхом проставлення штемпеля (факсиміле), використання якого сторони не погоджували. Колегія суддів звертає увагу, що згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 23.09.2015 у справі № 914/2846/14, а також у постановах від 25.06.2011 у справі № 7/221-09, від 10.02.2009 у справі № 10/33/08, визнання договору неукладеним може мати місце на стадії укладення договору в разі, якщо сторони не досягли згоди з усіх його істотних умов, а не за наслідками виконання договору сторонами.

Враховуючи те, що сторонами спірного договору факторингу вчинялись конклюдентні дії щодо виконання спірного правочину, то суд апеляційної інстанції зазначає, що такий договір не може бути визнаний неукладеним. Крім того, в судовому засіданні представники сторін підтвердили належність підписів уповноважених представників на оспорюваному договорі факторингу та на додатках до нього.

Беручи до уваги вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Центральна фармацевтична компанія» про визнання недійсним договору надання послуг факторингу №Ф200317 від 20.03.2017, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейське бюро реструктуризації» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фрам Ко» задоволенню не підлягають .

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно, всебічно і об'єктивно з'ясовано обставини справи, винесено рішення у відповідності до норм матеріального і процесуального права, з повним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, а відтак передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення немає, а тому апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Центральна фармацевтична компанія» на рішення Господарського суду міста Києва від 03.10.2017 у справі №910/11560/17 задоволенню не підлягає.

Згідно з приписами ч.1 ст. 49 ГПК України судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на апелянта у справі.

Керуючись ст. 33, 34, 49, 99, 101, п. 1 ч. 1 ст. 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Центральна фармацевтична компанія» на рішення Господарського суду міста Києва від 03.10.2017 у справі №910/11560/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 03.10.2017 у справі №910/11560/17 залишити без змін.

3. Справу №910/11560/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст. ст. 107-111 ГПК України.

Головуючий суддя Г.А. Жук

Судді А.О. Мальченко

С.Я. Дикунська