ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

23.11.2017 Справа № 904/8673/17

За позовом Публічного акціонерного товариства "Дніпропетровський трубний завод", м. Дніпро

до Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат", м. Кам'янське Дніпропетровської області

про стягнення 11099683,50 грн

Суддя Воронько В.Д.

Представники:

від позивача: заступник начальника юридичного відділу ОСОБА_1, довіреність № 2-53/юр від 11.01.2017;

від відповідача: юрисконсульт 1 категорії ОСОБА_2, довіреність № 86 від 07.07.2017.

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство "Дніпропетровський трубний завод" (позивач) звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат" (відповідач) про стягнення 9857622,95 грн боргу за поставлений товар та 1242060,50 грн пені.

Відповідач 19.10.2017 надав відзив на позовну заяву, у якому проти позову частково заперечив, посилаючись на сплив строку позовної давності.

В судовому засіданні 19.10.2017 оголошено перерву до 07.11.2017.

06.11.2017 позивач подав письмові пояснення по справі, у яких просить суд не застосовувати положення про застосування строків позовної давності до поставок 16.10.2014 та 27.11.2014 через поважність причин їх пропуску. Додатковими поясненнями, поданими до суду 16.11.2017, позивач також просив визнати причини пропуску строку позовної давності поважними та здійснити захист його порушених прав.

20.11.2017 відповідач подав до суду заперечення на заяву про збільшення розміру позовних вимог та наполіг на застосуванні строку позовної давності.

Слід зауважити, що в матеріалах справи не міститься заяви про збільшення розміру позовних вимог, а отже надані відповідачем заперечення не є доцільними з огляду на наступне.

Заслухавши в судовому засіданні представника позивача з цього приводу, судом встановлено, що позивач дійсно направив на адресу відповідача заяву про збільшення розміру позовних вимог, але у зв'язку з тим, що у позивача були відсутні кошти на сплату судового збору за подання відповідної заяви про збільшення, останній не став подавати її до суду. Таким чином, предметом спору у цій справі є стягнення 9857622,95 грн боргу за поставлений товар та 1242060,50 грн пені.

На підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 20.11.2017 оголошено перерву до 23.11.2017.

22.11.2017 позивач подав до суду належний розрахунок пені, за яким до стягнення з відповідача, на його думку, підлягає пеня у сумі 861792,45 грн.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

ВСТАНОВИВ:

09.06.2011 між Публічним акціонерним товариством "Дніпропетровський трубний завод" (далі - позивач, постачальник) та Публічним акціонерним товариством "Дніпровський металургійний комбінат", (попередня назва - Публічне акціонерне товариство "Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е. Дзержинського") було укладено договір поставки продукції № 1209/11/11-0250-02, відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов'язався виготовити, завантажити на транспортний засіб покупця та поставити продукцію, а покупець прийняти та оплатити на умовах передбачених договором продукцію за ціною в кількості, асортименті та у строки передбачені договором.

Відповідно до п. 6.1. договору попередня оплата продукції, яка поставляється за цим договором, відповідно до специфікацій до договору здійснюється поетапно:

- 50% вартості продукції покупець здійснює на підставі виставленого рахунку в термін 5 банківських днів від дати його виставлення;

- 50% вартості продукції - по факту готовності продукції к відвантаженню, на підставі письмового повідомлення постачальника про готовність продукції к поставці та на підставі виставленого рахунку в термін 5 банківських днів від дати його виставлення.

Якщо інші умови не передбачені в специфікації.

Відповідно до п. 6.2 договору попередня оплата за продукцію зі складу готової продукції в розмірі 100% здійснюється покупцем не пізніше ніж за 3 банківські дні до моменту поставки шляхом перерахування грошових коштів на рахунок постачальника за реквізитами, які зазначені в рахунку.

Згідно п.9.3 договору дата поставки продукції визнається дата поставки продукції до місця поставки відповідно до базісу поставки, визначеного в специфікації.

На підставі умов договору позивач виготовив та поставив відповідачу трубну продукцію у загальній сумі 10300828,07 грн, що підтверджується :

- рахунком - фактури № 67834 від 06.04.2012 на суму 516732,58 грн, видатковою накладною №30015 від 06.04.2012 та ж/д накладною № 47872809 від 06.04.2012;

- рахунком - фактури № 67848 від 06.04.2012 на суму 331904,74 грн, видатковою накладною №40035 від 06.04.2012 та ж/д накладною № 47872791 від 06.04.2012;

- рахунком - фактури № 67849 від 06.04.2012 на суму 350560,78 грн, видатковою накладною №40036 від 06.04.2012 та ж/д накладною № 47872791 від 06.04.2012;

- рахунком - фактури № 67881 від 09.04.2012 на суму 413771,61 грн, видатковою накладною №40053 від 09.04.2012 та ж/д накладною № 47965736 від 09.04.2012;

- рахунком - фактури № 67882 від 09.04.2012 на суму 200534,44 грн, видатковою накладною № 40054 від 09.04.2012 та ж/д накладною № 47965736 від 09.04.2012;

- рахунком - фактури № 68436 від 14.05.2012 на суму 35886,95 грн, видатковою накладною №30024 від 14.05.2012, товарно - транспортною накладною серія 10 ААВ № 461293 від 14.05.2012 та довіреністю № 521/02 від 14.05.2012 на отримання товарно - матеріальних цінностей;

- рахунком - фактури № 68716 від 28.05.2012 на суму 157464,01 грн, видатковою накладною № 40191від 28.05.2012 та ж/д накладною № 46824975 від 28.05.2012;

- рахунком - фактури № 68717 від 28.05.2012 на суму 100285,12 грн, видатковою накладною №40192 від 28.05.2012 та ж/д накладною № 46824975 від 28.05.2012;

- рахунком - фактури № 68718 від 28.05.2012 на суму 37332,00 грн, видатковою накладною №40193 від 28.05.2012 та ж/д накладною № 46824975 від 28.05.2012;

- рахунком - фактури № 68711 від 28.05.2012 на суму 141561,05 грн, видатковою накладною №30085 від 28.05.2012 та ж/д накладною № 46824975 від 28.05.2012;

- рахунком - фактури № 68710 від 28.05.2012 на суму 79192,02 грн, видатковою накладною №30084 від 28.05.2012 та ж/д накладною № 46824975 від 28.05.2012;

- рахунком - фактури № 70985 від 19.10.2012 на суму 264676,14 грн, видатковою накладною №30068 від 19.10.2012 та ж/д накладною № 46061917 від 19.10.2012;

- рахунком - фактури № 70986 від 19.10.2012 на суму 209399,58 грн, видатковою накладною №30069 від 19.10.2012 та ж/д накладною № 46061917 від 19.10.2012;

- рахунком - фактури № 71547 від 28.11.2012 на суму 528120,00 грн, видатковою накладною №20036 від 28.11.2012 та ж/д накладною № 47479431 від 28.11.2012;

- рахунком - фактури № 72479 від 25.01.2013 на суму 498105,18 грн, видатковою накладною №20026 від 25.01.2013 та ж/д накладною № 46391116 від 25.01.2013;

- рахунком - фактури № 73021 від 28.02.2013 на суму 528517,87 грн, видатковою накладною №20042 від 28.02.2013 та ж/д накладною № 47624366 від 28.02.2013;

- рахунком - фактури № 74174 від 08.05.2013 на суму 82806,88 грн, видатковою накладною №30006 від 08.05.2013, товарно - транспортною накладною серія 10ААВ № 821564 від 08.05.2013 та довіреністю на отримання товарно - матеріальних цінностей №490/02 від 07.05.2013;

- рахунком - фактури № 74409 від 24.05.2013 на суму 168534,92 грн, видатковою накладною № 40107 від 24.05.2013, товарно - транспортною накладною серія 10ААВ № 821748 від 24.05.2013 та довіреністю на отримання товарно - матеріальних цінностей № 570/02 від 24.05.2013;

- рахунком - фактури № 74644 від 06.06.2013 на суму 71906,66 грн, видатковою накладною № 30030 від 06.06.2013, товарно - транспортною накладною серія 10ААВ № 821905 від 06.06.2013 та довіреністю на отримання товарно - матеріальних цінностей № 655/02 від 06.06.2013;

- рахунком - фактури № 75417 від 27.09.2013 на суму 121171,26 грн, видатковою накладною № 20059 від 27.09.2013, товарно - транспортною накладною серія 10ААВ № 822240 від 27.09.2013 та довіреністю на отримання товарно - матеріальних цінностей № 1213/02 від 26.09.2013;

- рахунком - фактури № 3072 від 13.11.2013 на суму 19496,44 грн, видатковою накладною № 37022 від 13.11.2013 та ж/д накладною № 45557907 від 13.11.2013;

- рахунком - фактури № 3073 від 13.11.2013 на суму 74024,82 грн, видатковою накладною № 37020 від 13.11.2013, товарно - транспортною накладною серія 10ААВ № 822654 від 13.11.2013 та довіреністю на отримання товарно - матеріальних цінностей № 1462/02 від 12.11.2013;

- рахунком - фактури № 75643 від 13.11.2013 на суму 227267,64 грн, видатковою накладною № 20012 від 13.11.2013 та ж/д накладною № 45557907 від 13.11.2013;

- рахунком - фактури № 75658 від 13.11.2013 на суму 70327,98 грн, видатковою накладною № 30019 від 13.11.2013, товарно - транспортною накладною серія 10ААВ № 822654 від 13.11.2013 та довіреністю № 1462/02 від 12.11.2013;

- рахунком - фактури № 75659 від 13.11.2013 на суму 229116,06 грн, видатковою накладною № 30021 від 13.11.2013 та ж/д накладною № 45557907 від 13.11.2013;

- рахунком - фактури № 75679 від 15.11.2013 на суму 20312,00 грн, видатковою накладною № 30028 від 15.11.2013, товарно - транспортною накладною серія 10АВВ №822668 від 15.11.2013 та довіреністю № 1483/02 від 15.11.2013;

- рахунком - фактури № 75846 від 27.12.2013 на суму 392466,38 грн, видатковою накладною № 40061 від 27.12.2013 та ж/д накладною № 47270517 від 27.12.2013;

- рахунком - фактури № 75848 від 27.12.2013 на суму 65228,03 грн, видатковою накладною № 20025 від 27.12.2013 та ж/д накладною № 47270517 від 27.12.2013;

- рахунком - фактури № 75857 від 27.12.2013 на суму 157230,32 грн, видатковою накладною № 30032 від 27.12.2013та ж/д накладною № 47270517 від 27.12.2013;

- рахунком - фактури № 75864 від 30.12.2013 на суму 574433,24 грн, видатковою накладною № 40067 від 30.12.2013 та ж/д накладною № 47358098 від 30.12.2013;

- рахунком - фактури № 75900 від 16.01.2014 на суму 43467,67 грн, видатковою накладною № 30007 від 16.01.2014, товарно - транспортною накладною серія 10 ААГ № 138565 та довіреністю № 1767/02 від 14.01.2014 на отримання товарно - матеріальних цінностей;

- рахунком - фактури № 75981 від 03.02.2014 на суму 638415,19 грн, видатковою накладною № 40002 від 03.02.2014 та ж/д накладною № 45548856 від 03.02.2014;

- рахунком - фактури № 76186 від 04.03.2014 на суму 105910,64 грн, видатковою накладною № 40001 від 04.02.2014 та ж/д накладною № 46674727 від 04.03.2014;

- рахунком - фактури № 76275 від 18.03.2014 на суму 118729,55 грн, видатковою накладною № 40042 від 18.03.2014 та ж/д накладною № 47194527 від 18.03.2014;

- рахунком - фактури № 76276 від 18.03.2014 на суму 110841,95 грн, видатковою накладною № 40043 від 18.03.2014 та ж/д накладною № 47194501 від 18.03.2014;

- рахунком - фактури № 76293 від 19.03.2014 на суму 109715,84 грн, видатковою накладною № 40053 від 19.03.2014 та ж/д накладною № 47231006 від 19.03.2014;

- рахунком - фактури № 76298 від 19.03.2014 на суму 5436222,91 грн, видатковою накладною № 30040 від 19.03.2014 та ж/д накладною № 47236799 від 19.03.2014;

- рахунком - фактури № 76299 від 19.03.2014 на суму 244076,88 грн, видатковою накладною № 30041 від 19.03.2014 та ж/д накладною № 47236799 від 19.03.2014;

- рахунком - фактури № 76305 від 20.03.2014 на суму 104323,04 грн, видатковою накладною № 40057 від 20.03.2014 та ж/д накладною № 47254263 від 20.03.2014;

- рахунком - фактури № 76574 від 24.04.2014 на суму 437901,17 грн, видатковою накладною № 30065 від 24.04.2014 та ж/д накладною № 45424918 від 24.04.2014;

- рахунком - фактури № 76642 від 30.04.2014 на суму 96847,78 грн, видатковою накладною № 40105 від 30.04.2014 та ж/д накладною № 45646072 від 30.04.2014;

- рахунком - фактури № 76807 від 28.05.2014 26837,94 грн, видатковою накладною № 30058 від 28.05.2014 та товарно - транспортною накладною № 264 від 28.05.2014;

- рахунком - фактури № 76820 від 30.05.2014 на суму 499,06 грн, видатковою накладною № 30065 від 30.05.2014 та ж/д накладною № 46649927 від 30.05.2014;

- рахунком - фактури № 76834 від 30.05.2014 на суму 83619,00 грн, видатковою накладною № 20045 від 30.05.2014 та ж/д накладною № 46649927 від 30.05.2014;

- рахунком - фактури № 77085 від 02.07.2014 на суму 19431,60 грн, видатковою накладною № 30006 від 02.07.2014, товарно - транспортною накладною № 402 від 02.07.2014 та довіреністю № 825/02 від 26.06.2014;

- рахунком - фактури № 77086 від 02.07.2014 на суму 10806,00 грн, видатковою накладною № 30007 від 02.07.2014, товарно - транспортною накладною № 402 від 02.07.2014 та довіреністю № 825/02 від 26.06.20144;

- рахунком - фактури № 77289 від 28.07.2014 на суму 80515,02 грн, видатковою накладною № 30066 від 28.07.2014, товарно - транспортною накладною № 506 від 28.07.2014 та довіреністю № 972/02 від 28.07.2014;

- рахунком - фактури № 77344 від 08.08.2014 на суму 39622,00 грн, видатковою накладною № 30014 від 08.08.2014, товарно - транспортною накладною № 551 від 8.08.2014 та довіреністю № 1041/02 від 08.08.2014;

- рахунком - фактури № 77388 від 14.08.2014 на суму 18652,92 грн, видатковою накладною № 30033 від 14.08.2014, товарно - транспортною накладною № 576 від 14.08.2014 та довіреністю № 1079/02 від 14.08.2014;

- рахунком - фактури № 77543 від 04.09.2014 на суму 12190,44 грн, видатковою накладною № 40013 від 04.09.2014, товарно - транспортною накладною № 657 від 04.09.2014 та довіреністю № 1190/02 від 04.09.2014;

- рахунком - фактури № 77717 від 16.10.2014 на суму 17002,44 грн, видатковою накладною № 30032 від 16.10.2014, товарно - транспортною накладною № 785 від 16.10.2014 та довіреністю № 1427/02 від 16.10.2014;

- рахунком - фактури № 77933 від 27.11.2014 на суму 409222,43 грн, видатковою накладною № 30059 від 27.11.2014, товарно - транспортною накладною № 908 від 27.11.2014 та довіреністю № 1643/02 від 27.11.2014.

В порушення взятих на себе зобов'язань відповідач здійснив оплату товару лише частково на суму 443205,12 грн, в результаті чого у останнього перед позивачем виникла заборгованість у сумі 9857622,95 грн.

Наявна заборгованість і стала підставою для звернення позивача до суду з цим позовом.

Звертаючись до суду, позивач, окрім основної заборгованості, додатково нарахував пеню, передбачену умовами договору.

Відповідач позов частково не визнав, заявивши клопотання про застосування строків позовної давності до основного боргу в частині поставок за період з 06.04.2012 по 04.09.2014 та до нарахування пені за невиконання основного зобов'язання за період поставок товару з 06.04.2012 по 27.11.2014, посилаючись на той факт, що за вказані періоди трирічний строк позовної давності за основним зобов'язанням (боргу за поставлений товар) та однорічний строк за додатковим зобов'язанням (для нарахування пені) вже сплинув та, на його думку, не підлягає задоволенню. Стосовно ж решти позовних вимог, відповідач заявив клопотання про розстрочення виконання рішення на 6 місяців, посилаючись на скрутний фінансовий стан його підприємства.

Позивач заявив клопотання, у якому просив суд визнати поважними причини пропуску позовної давності та здійснити захист його порушених прав, посилаючись на той факт, що ухвалою по справі № 904/4592/15 від 11.06.2015 господарським судом Дніпропетровської області порушено справу про банкрутство ПАТ "Дніпропетровський трубний завод" у зв'язку з тим, що товариство не могло виконувати обов'язки перед кредиторами. Ухвалою по справі № 904/4592/15 від 03.12.2015 судом було затверджено реєстр вимог кредиторів ПАТ "Дніпропетровський трубний завод", до якого було включено вимоги 57 осіб на загальну суму 627334171,30 грн. Відповідно до податкових декларацій з податку на прибуток підприємств, ПАТ "Дніпропетровський трубний завод" за підсумками господарської діяльності мав збитки у 2015 році - 472686355 грн, у 2016 році - 596589 067 грн, за 9 місяців 2017 року - 682034392 грн. Це свідчить про тяжкий матеріальний стан ПАТ "Дніпропетровський трубний завод". Позов ПАТ "Дніпропетровський трубний завод" до ПАТ "Дніпровський металургійний комбінат" має матеріальний характер, і за його подання підприємство мусило сплатити судовий збір у розмірі 166495,25 грн. В умовах провадження по справі про банкрутство, багаторічній збитковості господарської діяльності на сотні мільйонів гривень, підприємство мало значні проблеми із проплатою досить значної суми судового збору, через що не вклалося у строки позовної давності за поставками до 16.10.2014. Причиною такого тяжкого фінансового стану позивача є невиконання грошових зобов'язань боржниками підприємства, включаючи і відповідача по справі.

Крім того, позивач зауважив, що за час невиконання відповідачем своїх грошових зобов'язань перед позивачем, відбулося значне знецінення коштів у зв'язку із інфляційними процесами.

Відповідно до частини 1 статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський суд з прав людини під терміном "власність" розуміє також грошові кошти, що підлягають оплаті за поставлений товар. Невиконанням обов'язку щодо оплати продукції відповідач порушує права позивача, безпідставно не перераховуючи кошти (вартість товару) у власність позивача.

Відповідно до п. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважним причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

За змістом ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

В аспекті права на справедливий суд, передбаченого міжнародним договором, суд звертає увагу на вказані обставини та вважає за необхідне використати надане національним законодавством України право суду на визнання поважності причин пропуску строку позовної давності.

Суд враховує той факт, що відповідач, не здійснивши оплату, отримав в 2012-2014 роках у власність матеріальні блага на досить значну суму, в той час як позивач такими діями тривалий час позбавлений майна на таку суму, а на сьогоднішній день ці грошові кошти суттєво втратили свою купівельну спроможність через інфляційні процеси.

Невиконання боржниками своїх зобов'язань перед позивачем привело до накопичення заборгованості позивача перед своїми кредиторами і, як наслідок, до порушення відносно позивача справи про банкрутство.

Отже, розглянувши клопотання позивача, заслухавши думку сторін з цього приводу та дослідивши подані докази, суд, керуючись чинним законодавством України, дійшов висновку про поважність причин пропуску позивачем позовної давності та про необхідність захисту його прав та інтересів, а отже клопотання останнього підлягає задоволенню повністю.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне здійснити розгляд справи по суті з метою захисту порушених прав позивача.

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову з таких підстав.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України (далі ГК України), субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.173 ГК України передбачено, що господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Згідно ст.11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав і обовязків (зобовязань) є, зокрема, договір.

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч.1 ст.639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

За своєю правовою природою укладений між сторонами по справі є договором поставки, до якого слід застосовувати відповідні положення Господарського та Цивільного кодексів України.

Відповідно до ч.1 ст.265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобовязується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобовязується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічні положення передбачені і ч.1 ст.712 ЦК України.

Згідно ч.2 ст.712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.692 ЦК України покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобовязаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно ст.ст.525, 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства тощо. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається.

Порушенням зобовязання, у відповідності до ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання, тобто неналежне виконання.

Факт поставки позивачем товару відповідачу підтверджений матеріалами справи та оостаннійм не оспорений. Відповідач достеменно обізнаний, що строк оплати товару настав.

Приписами ст.530 ЦК України, зокрема, встановлено, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідач в обумовлений в договорі строк, оплату в повному обсязі не здійснив.

Як слідує з письмових пояснень позивача, за період з 11.06.2012 по 28.09.2012 відповідачем було частково погашено заборгованість за поставлену продукцію у сумі 443205,12 грн. Після цього представниками сторін проводились неодноразові усні перемовини щодо погашення решти заборгованості. За твердженнями позивача, представники відповідача надали йому гарантії вирішення проблеми погашення заборгованості шляхом заліку зустрічних вимог (заява від 24.06.2016). За змістом цієї заяви, відповідач зараховує свої боргові забов'язання перед позивачем по договору № 11-1250-02-1209/11 в рахунок погашення забов'язань позивача перед відповідачем за договорами № 13-2454-01,14-0492-01 та 14-0506-01. Таким чином, на думку позивача, проведенням розрахунків за частину поставленої продукції, наданням гарантій по оплаті залишку боргу під час перемовин між представниками сторін, поданням заяви про проведення заліку зустрічних вимог відповідач вчинив дії, що свідчать про визнання ним свого боргу.

Однак, відповідних доказів на підтвердження проведення заліку зустрічних вимог матеріали справи не містять.

Враховуючи викладене, господарський суд вважає позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за поставку товару в сумі 9857622,95 грн обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Відповідач у своєму відзиві просив розстрочити виконання рішення на 6 місяців, пославшись на скрутне фінансове становище, проте відповідного графіку до суду останній не надав та не вказав, у яких саме місяцях та в яких частках має бути сплачена заборгованість. З огляду на що суд зазначає наступне.

Господарський процесуальний кодекс України (далі - ГПК України) не визначає переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання. Тому суд оцінює докази, що підтверджують зазначені обставини, за правилами ст. 43 ГПК.

Законодавець у будь-якому випадку пов'язує розстрочку виконання судового рішення у судовому порядку з винятковими (об'єктивними, непереборними) та виключними обставинами, що ускладнюють виконання судового рішення.

Підставою для розстрочки виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у строк або встановленим господарським судом способом.

Однак, відповідачем не подано будь-яких доказів, на підтвердження обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим на даний час чи в майбутньому.

Скрутне фінансове становище не є винятковим випадком, що ускладнює виконання рішення.

Пунктом 7.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 №9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" передбачено право господарського суду на підставі статті 121 ГПК за заявою сторони, державного виконавця, прокурора або за своєю ініціативою у виняткових випадках залежно від обставин справи відстрочити, розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання. Оскільки згадана стаття не обмежує відповідне право господарського суду певним строком, воно може бути реалізоване у будь-який час після набрання рішенням законної сили і до його фактичного повного виконання, в межах строку пред'явлення наказу до виконання. Також не обмежується право заявника на повторне звернення з відповідною заявою, якщо вона вже розглядалася судом.

Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 ГПК, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо (п.7.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 №9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України").

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26.12.2003 № 14 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" при вирішенні заяв державного виконавця чи сторони про відстрочку або розстрочку виконання рішення, встановлення або зміну способу й порядку його виконання суду потрібно мати на увазі, що відповідно до ст. 121 Господарського процесуального кодексу України їх задоволення можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім'ї, відсутність у нього майна, яке за рішенням суду має бути передане стягувачу, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо).

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 1 ст. 32 ГПК України передбачено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Проте відповідачем не надано документів, що свідчать про його скрутний фінансовий стан, а також жодних доказів наявності тих виключних обставин, які є підставою для відстрочення та розстрочення виконання рішення суду згідно ст. 121 ГПК України та п. 7.2 постанови Пленуму ВГСУ від 17.10.2012 №9, а саме:

доказів загрози банкрутства,

відсутності коштів на банківських рахунках,

відсутності майна, на яке можливо було б звернути стягнення.

Винятковість обставин, які повинні бути встановлені судом щодо надання відстрочки чи розстрочки виконання судового рішення, повинні бути підтверджені відповідними засобами доказування.

Аналогічної правової позиції дотримується Вищий господарській суд України у справах № 910/17008/14 (постанова від 25.02.2015) та № 910/15873/14 (постанова від 24.07.2014).

При цьому, слід також враховувати, що за змістом частини першої статті 229 ГК України та частини першої ст. 625 ЦК України, за невиконання грошового зобов'язання боржник відповідає, хоч би його виконання стало неможливим не тільки в результаті його винних дій чи бездіяльності, а і внаслідок дії непереборної сили або простого випадку. Відповідальність боржника означає можливість стягнення за рахунок майна боржника суми невиконаного грошового зобов'язання, тобто боржник не звільняється від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання грошового зобов'язання за будь-яких обставин.

Окрім того, ч. 2 ст. 218 ГК України передбачає, що відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобов'язань контрагентами правопорушника не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності.

Відповідно до ч. 2 ст. 617 ЦК України не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх зобов'язань контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідачем не надано належних доказів, які б обґрунтовували неможливість виконання рішення суду, а посилання на складне фінансове становище підприємства не є доказом неможливості виконання рішення та не підтверджується відповідними доказами. До того ж, останнім не надано доказів того, що в нього відсутнє майно, за рахунок якого можливо погасити заборгованість перед позивачем.

Із клопотання відповідача про надання розстрочки виконання рішення, викладеного останнім у відзиві, слідує, що необхідність надання розстрочки виконання судового рішення фактично обґрунтовується посиланням на свій складний фінансовий стан та відсутність коштів необхідних для виконання рішення суду, але документального підтвердження обставин, що зумовлять можливість виконання рішення в майбутньому останнім не надано.

Отже, суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено наявності виключних обставин, виняткового випадку для надання розстрочки виконання судового рішення, тому клопотання відхиляється судом за необгрунтованістю та недоведеністю.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача пеню в сумі 861792,45 грн за загальний період з 06.04.2012 по 27.11.2014 за кожною поставкою окремо, відносно якої суд зазначає наступне.

Стаття 216 ГК України передбачає відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим кодексом, іншими законами і договором.

Згідно п.1 ст.230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Частиною 1 ст.549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Частиною 3 вказаної статті визначено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 5.2 договору сторони погодили, що у випадку порушення строків оплати за поставлену продукцію, покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період нарахування пені за кожний день прострочки від вартості несплаченої продукції.

Відповідно до ч. 6 ст. 231 ГК України, штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною 6 ст. 232 ГК України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Перевіривши розрахунок пені та аналізуючи приписи вищевказаного чинного законодавства України, суд дійшов висновку про невірно зазначений період, оскільки позивач нарахував пеню, починаючи з дня поставки за кожним рахунком-фактурою та накладними.

Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

В результаті чого суд здійснив власний розрахунок пені за кожною поставкою окремо, починаючи з дня наступного за днем поставки товару за загальний період з 07.04.2012 по 27.12.2014, що у загальній сумі складає 799365,95 грн.

З урахуванням викладеного та наявних у справі доказів суд вважає, що позивач належним чином довів наявність вини відповідача у неналежному виконанні свого обовязку щодо оплати поставленого товару, а тому особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності його вини (умислу чи необережності), якщо інше не встановлено законом або договором (частина 1 ст.614 ЦК України).

Згідно ст. 43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

У відповідності з приписами ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

На підставі ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення боргу у сумі 9857622,95 грн та пені у сумі 799365,95 грн; в решті позову слід відмовити.

Відповідно до вимог ст. 49 ГПК України, витрати на оплату судового збору покладаються на відповідача, як на сторону, з вини якої виник спір.

Отже, згідно ст. 49 ГПК України, суд витрати по сплаті судового збору покладає на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог у сумі 159854,83 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 43, 22, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82, 84 та 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Дніпропетровської області

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат" (Дніпропетровська область, м. Кам'янське, вул. Соборна, буд. 18-б; ідентифікаційний код 05393043) на користь Публічного акціонерного товариства "Дніпропетровський трубний завод" (м. Дніпро, вул. Маяковського, буд. 31; ідентифікаційний код 05393122) основний борг у сумі 9857622,95 грн, пеню у сумі 799365,95 грн та витрати по сплаті судового збору у сумі 159854,83 грн, видати наказ позивачу після набрання рішенням законної сили.

3. В решті позову відмовити.

В судовому засіданні відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 28.11.2017.

Суддя ОСОБА_3