ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2017 року Справа № 910/23369/16
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді: суддів:Іванової Л.Б. (доповідач), Картере В.І., Козир Т.П.,
розглянувши касаційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області
на рішення та постанову Господарського суду міста Києва від 27.03.2017 Київського апеляційного господарського суду від 14.08.2017
у справі№ 910/23369/16 Господарського суду міста Києва
за позовомРегіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області
доМіністерства інфраструктури України
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державне підприємство "Маріупольський морський торгівельний порт"
прозобов'язання вчинити дії
за участю представників сторін:

позивача: Гаркавенко О.М.

відповідача: Ігнатенко Т.Б.

третьої особи: Пихтін К.В.

ВСТАНОВИВ:

Регіональне відділення Фонду державного майна України по Донецькій області звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства інфраструктури України про зобов'язання відповідача видати наказ, яким Регіональне відділення Фонду державного майна України передає, а Міністерство інфраструктури України приймає до сфери свого управління державне майно - цілісний майновий комплекс "Автогосподарство", яке розташоване за адресою: Донецька область, м. Маріуполь, вул. Краснофлотська, 125, відповідно до п. 11 Порядку повернення орендованих цілісних майнових комплексів державних підприємств після припинення або розірвання договору оренди, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 07.08.1997 р. №847.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.03.2017 у справі № 910/23369/16 (суддя Спичак О.М.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.08.2017 (колегія суддів у складі: головуючого судді Смірнової Л.Г., суддів Кропивної Л.В., Жук Г.А.), в позові відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятими у справі судовими рішеннями, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Донецькій області звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 27.03.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 14.08.2017 у справі № 910/23369/16, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Обґрунтовуючи підстави звернення з касаційною скаргою до суду, скаржник посилається на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, зокрема, статті 19 Конституції України, статей 1, 5 Закону України "Про управління об'єктами державної власності", пункту 4.63 Положення про Міністерство інфраструктури України, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 30.06.2015 №460, пункту 11 Порядку повернення орендованих цілісних майнових комплексів державних підприємств після припинення або розірвання договору оренду, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 07.08.1997 №847, статей 1, 43 Господарського процесуального кодексу України.

Скаржник вказує на неврахування судами того, що у разі припинення дії договору оренди цілісного майнового комплексу державний орган не може відмовити у прийнятті майна, яке належить до сфери його управління. На думку скаржника, судами допущена неповнота судового дослідження, не забезпечено захист порушених прав та охоронюваних законом інтересів органу державної влади.

До Вищого господарського суду України надійшов відзив Міністерства інфраструктури України на касаційну скаргу, в якому відповідач оскаржувані судові рішення залишити без змін, касаційну скаргу - без задоволення.

Сторони згідно з приписами статті 1114 Господарського процесуального кодексу України були належним чином повідомлені про день, час і місце розгляду касаційної скарги та скористалися передбаченим законом правом на участь у перегляді справи в касаційній інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у касаційній інстанції, обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального і процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових актів, вважає касаційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Місцевим та апеляційним господарськими судами під час розгляду справи встановлено, що 09.04.2003 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Донецькій області - орендодавцем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Трансмарі" - орендарем було укладено договір № 1039/2003 оренди, за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування майно, що належить до державної власності - цілісний майновий комплекс "Автогосподарство", склад і вартість якого визначено у відповідності з додатками № 1,2,3 до договору оренди, протоколом про результати інвентаризації та передавальним актом підприємства, складеним станом на 30.11.2002, вартість якого становить 2979479 грн., в тому числі, по первісній вартості 8849473 грн.; по балансовій (залишковій) вартості 2859979 грн.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 18.06.2007 у справі № 20/96пд позовні вимоги Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області до Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансмарі" про розірвання договору оренди № 1039/2003 від 09.04.2003 задоволено в повному обсязі. Розірвано договір оренди № 1039/2003 від 09.04.2003, укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Донецькій області та Товариством з обмеженою відповідальністю "Трансмарі". Зобов'язано Товариство з обмеженою відповідальністю "Трансмарі" повернути до державної власності орендоване за договором № 1039/2003 від 09.04.2003 майно.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 28.11.2007 у справі № 20/96пд рішення Господарського суду Донецької області від 18.06.2007 скасовано в частині позовних вимог Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області про зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансмарі" повернути майно і в цій частині позов залишено без розгляду; в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 27.02.2008 у справі №20/96пд було змінено постанову Донецького апеляційного господарського суду від 28.11.2007 в частині залишення без розгляду позовної вимоги Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області про зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансмарі" повернути орендоване майно та в цій частині позов задоволено; в решті постанова апеляційного господарського суду залишена без змін.

В процесі розгляду даного спору господарськими судами першої та апеляційної інстанцій було встановлено, що згідно з наказом Міністерства інфраструктури України "Про повернення з оренди державного майна - цілісного майнового комплексу "Автогосподарство" № 97 від 20.02.2013 балансоутримувачем вказаного державного майна визначено Державне підприємство "Маріупольський морський торговельний порт".

Також господарські суди попередніх інстанцій встановили, що листами № 07-06-02-01820 від 24.04.2015, № 07-06-02-03274 від 15.07.2015, № 07-06-02-05048 від 25.09.2015 Регіональне відділення Фонду державного майна України по Донецькій області зверталось до Міністерства інфраструктури України з пропозицією розглянути питання прийняття з оренди державного майна - цілісного майнового комплексу "Автогосподарство" відповідно до процедури, що наведена у п. 11 Порядку повернення орендованих цілісних майнових комплексів державних підприємств після припинення або розірвання договору оренди, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 07.08.1997 № 847.

Міністерство інфраструктури України (лист № 11983/16/10-15 від 27.10.2015 у відповідь на лист позивача № 07-06-02-05048 від 25.09.2015) не заперечувало проти прийняття з оренди державного майна - цілісного майнового комплексу "Автогосподарство" у відповідності до п. 11 Порядку повернення орендованих цілісних майнових комплексів державних підприємств після припинення або розірвання договору оренду, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 07.08.1997 №847.

Регіональне відділення Фонду державного майна України по Донецькій області листом № 07-06-02-06205 від 11.11.2015 було направлено на адресу відповідача наказ № 00951 від 09.11.2015 "Про прийняття рішення про згоду на передачу державного майна - цілісного майнового комплексу "Автогосподарство" до уповноваженого органу управління". У вказаному листі регіональне відділення, зокрема, просило підтвердити рішення Міністерства інфраструктури України щодо визначення Державного підприємства "Маріупольський морський торговельний порт" балансоутримувачем зазначеного державного майна.

Міністерство інфраструктури України у листі № 14389/16/10-5 від 25.12.2015 у відповідь на лист позивача № 07-06-02-06205 від 11.11.2015 повідомило позивача про те, що наказом № 97 від 20.02.2013 "Про повернення з оренди державного майна - цілісного майнового комплексу "Автогосподарство" балансоутримувачем вказаного державного майна визначено Державне підприємство "Маріупольський морський торговельний порт" і позиція міністерства з вказаного питання залишається незмінною.

У подальшому, Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Донецькій області було скеровано відповідачу наказ № 00021 від 18.01.2016 "Про прийняття рішення про передачу державного майна - цілісного майнового комплексу "Автогосподарство" до уповноваженого органу управління" для проведення подальшої роботи щодо передачі цілісного майнового комплексу "Автогосподарство" Міністерству інфраструктури України.

Предметом позову у цій справі є позовні вимоги Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області про зобов'язання Міністерства інфраструктури України видати наказ, яким Регіональне відділення Фонду державного майна України передає, а Міністерство інфраструктури України приймає до сфери свого управління державне майно - цілісний майновий комплекс "Автогосподарство", яке розташоване за адресою: Донецька область, м. Маріуполь, вул. Краснофлотська, 125, відповідно до п. 11 Порядку повернення орендованих цілісних майнових комплексів державних підприємств після припинення або розірвання договору оренди, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 07.08.1997 № 847.

Як на підставу позову позивач посилався на бездіяльність відповідача у прийнятті до сфери свого управління цілісного майнового комплексу "Автогосподарство" та видачі відповідного наказу.

Правові основи управління об'єктами державної власності унормовані Законом України "Про управління об'єктами державної власності".

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про управління об'єктами державної власності" управління об'єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб'єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об'єктів, пов'язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

За приписами 4 Закону України "Про управління об'єктами державної власності" до кола суб'єктів управління об'єктами державної власності входять, зокрема, Кабінет Міністрів України, міністерства, інші органи виконавчої влади та державні колегіальні органи (уповноважені органи управління), Фонд державного майна України.

Об'єктами управління державної власності є, окрім іншого, державне майно, передане в оренду, лізинг, концесію (стаття 3 вказаного Закону).

Частиною 1 статті 27 Закону України "Про орендну державного та комунального майна" передбачено, що у разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря він зобов'язаний повернути орендодавцеві об'єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди. Якщо орендар допустив погіршення стану орендованого майна або його загибель, він повинен відшкодувати орендодавцеві збитки, якщо не доведе, що погіршення або загибель майна сталися не з його вини.

Порядок повернення орендованих цілісних майнових комплексів державних підприємств після припинення або розірвання договору оренди визначено наказом Фонду державного майна України №847 від 07.08.1997 "Про затвердження Порядку повернення орендованих цілісних майнових комплексів державних підприємств після припинення або розірвання договору оренди".

Цей Порядок поширюється на випадки повернення цілісних майнових комплексів державних підприємств та організацій, їх структурних підрозділів, цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів (орендовані підприємства) після припинення (внаслідок закінчення строку) договору оренди, розірвання договору оренди за погодженням сторін або за рішенням суду (пункт 2 названого Порядку).

У відповідності до пунктів 6, 10, 11, 12 вказаного Порядку після припинення або розірвання договору оренди Повна інвентаризація майна орендованого підприємства проводиться інвентаризаційною комісією, утвореною орендодавцем, станом на останнє число місяця в період, що настає не раніше ніж за три місяці до дати закінчення строку дії договору оренди та завершується не пізніше зазначеної дати. Дата інвентаризації збігається з датою оцінки. За даними інвентаризації складаються зведений акт інвентаризації та протокол розподілу вартості майна між орендодавцем і орендарем, які Комісія подає на погодження орендарю і затвердження орендодавцю. На основі протоколу про результати інвентаризації складаються передавальний і розподільчий баланси з виділенням по кожному рядку часток держави і орендаря. У разі надіслання орендарю письмового повідомлення про непродовження або розірвання договору оренди та неможливості проведення інвентаризації і відповідно оцінки майна у зв'язку з ненаданням орендарем представників до складу інвентаризаційної комісії, відмовою утворювати робочі інвентаризаційні групи, допускати членів інвентаризаційної комісії на об'єкт оренди та надавати достовірну і в повному обсязі інформацію, а також настанням обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин) повернення (передача) майна здійснюється в такому порядку: орендодавець приймає рішення про згоду на передачу орендованого цілісного майнового комплексу уповноваженому органу управління шляхом видання відповідного наказу та повідомляє про це уповноважений орган управління; уповноважений орган управління, у тому числі визначений Кабінетом Міністрів України, визначає державне підприємство, у повне господарське відання якого буде передано цілісний майновий комплекс, що повертається з оренди; орендодавець та уповноважений орган управління приймають рішення про передачу орендованого цілісного майнового комплексу зазначеному органу управління шляхом видання наказу, якщо інше не визначено Кабінетом Міністрів України; уповноважений орган управління видає наказ щодо приймання зазначеним державним підприємством у повне господарське відання цілісного майнового комплексу, що повертається з оренди, та проведення державним підприємством інвентаризації самостійно протягом трьох місяців після прийняття ним майна на баланс; на виконання наказу уповноваженого органу управління державне підприємство здійснює комплекс заходів щодо: приймання цілісного майнового комплексу у повне господарське відання; прийняття майна на баланс за даними останньої інвентаризації майна; здійснення інвентаризації майна протягом трьох місяців після прийняття його на баланс. Оцінка цілісного майнового комплексу орендованого підприємства і часток держави та орендаря в ньому здійснюється на дату повної інвентаризації за даними інвентаризації і передавального балансу в 15-денний строк після їх отримання і оформлюється актом оцінки вартості цілісного майнового комплексу орендованого підприємства у разі припинення або розірвання договору оренди (акт оцінки) за наведеною формою (додаток).

Як вже зазначалося позивач звернувся з позовом до господарського суду, в якому просив зобов'язати відповідача видати наказ, за яким позивач передає, а відповідач приймає до сфери свого управління державне майно - цілісний майновий комплекс "Автогосподарство".

Згідно зі статтею 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, частина 2 наведеної норми визначає способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

За приписами частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Способи захисту за своїм призначенням вважаються визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Згідно зі статтею 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 19 Конституції України).

Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, як дискреційні повноваження слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Відповідно до пункту 1 Положення про Міністерство інфраструктури України, затвердженого Указом Президента України №581/2011 від 12.05.2011, Міністерство інфраструктури України (Мінінфраструктури України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Мінінфраструктури України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади у формуванні та забезпеченні реалізації державної політики у сферах авіаційного, автомобільного, залізничного, морського і річкового, міського електричного транспорту та у сферах використання повітряного простору України, туризму, діяльності курортів, метрополітенів, дорожнього господарства, надання послуг поштового зв'язку, забезпечення підготовки та реалізації в Україні інфраструктурних проектів для виконання завдань і заходів з підготовки та проведення в Україні фінальної частини чемпіонату Європи 2012 року з футболу, інших міжнародних спортивних подій, забезпечення безпеки руху, навігаційно-гідрографічного забезпечення судноплавства, торговельного мореплавства (центральний орган виконавчої влади у сфері транспорту, дорожнього господарства, туризму та інфраструктури).

Мінінфраструктури України з метою організації своєї діяльності, окрім іншого, здійснює відповідно до законодавства функції з управління об'єктами державної власності, майном підприємств, установ, організацій, що належать до сфери його управління, здійснює контроль за діяльністю господарських структур (пункт 5 вказаного Положення).

Згідно з пунктом 8 названого Положення Мінінфраструктури України у межах своїх повноважень, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів і доручень Президента України, актів Кабінету Міністрів України видає накази, які підписуються Міністром інфраструктури України.

Аналогічні повноваження Міністерства інфраструктури України - відповідача закріплені і у Положенні про Міністерство інфраструктури України, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України №460 від 30.06.2015.

Тобто, видання наказів щодо управління об'єктами державної власності, майном підприємств, установ, організацій, що належать до сфери управління Міністерства інфраструктури України, фактично відноситься до владних повноважень останнього. Суб'єкти владних повноважень застосовують надані їм у межах закону повноваження на власний розсуд, без необхідності узгодження в будь-якій формі своїх дій з іншими суб'єктами.

У розумінні наведених приписів господарський суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Як вже зазначалося, у даному випадку мова йде про зобов'язання Міністерства інфраструктури України вчинити дії шляхом прийняття відповідного рішення - видачі наказу щодо спірного нерухомого майна.

Проте, як встановили господарські суди першої і апеляційної інстанції, втручання в дискреційні повноваження суб'єкта влади виходить за межі завдань господарського судочинства, оскільки суд не може підміняти останнього (фактично приймати рішення замість уповноваженого органу) і перебирати на себе відповідні повноваження такого суб'єкта, що надані йому законом.

Враховуючи викладене та наведені приписи законодавства, колегія суддів касаційної інстанції погоджується із обґрунтованим висновком судів першої та апеляційної інстанції про відмову в позові, який відповідає встановленим обставинам справи та зроблений із вірним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції лише перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Оцінка та перевірка обставин справи і доказів не віднесена до повноважень касаційної інстанції.

Викладені у касаційній скарзі доводи скаржника визнаються неспроможними, оскільки не спростовують викладеного та встановленого судами попередніх інстанцій.

З огляду на встановлені судами обставини справи та з урахуванням наведених приписів процесуального закону, касаційна інстанція, перевіривши відповідно до ч. 2 ст. 111-5 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні суду першої інстанції та постанові суду апеляційної інстанції, дійшла висновку про відсутність підстав для їх зміни чи скасування.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 27.03.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 14.08.2017 у справі № 910/23369/16 залишити без змін.

Головуючий суддя: Л. Іванова

судді: В.Картере

Т. Козир