ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

29 листопада 2017 р. Справа № 902/1053/17

Суддя господарського суду Банасько О.О. , розглянувши матеріали

за позовом: Оратівської селищної ради Оратівського району Вінницької області, смт Оратів, Оратівський район, Вінницька область

до: Товариства з обмеженою відповідальністю Шляховик-МКІ", м. Іллінці, Іллінецький район, Вінницька область

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_1 Північного офісу Держаудитслужби у Вінницькій області, м. Вінниця

про стягнення 265 768,57 грн завищення вартості підрядних робіт

ВСТАНОВИВ :

Оратівською селищною радою Оратівського району Вінницької області подано позов до Товариства з обмеженою відповідальністю Шляховик-МКІ" за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_1 Північного офісу Держаудитслужби у Вінницькій області про стягнення 265 768,57 грн завищення вартості підрядних робіт.

Розглянувши позовну заяву суд дійшов висновку, що вона підлягає поверненню виходячи з наступного.

Згідно із ст. 4-2 ГПК України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Статтею 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" встановлено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Конституцією України визначено основні засади судочинства і до них, зокрема, належать законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини та змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (ст. 129 Конституції України).

Згідно із ст. 9 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" правосуддя в Україні здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних та інших ознак. Суд створює такі умови, за яких кожному учаснику судового процесу гарантується рівність у реалізації наданих процесуальних прав та у виконанні процесуальних обовязків, передбачених процесуальним законом.

Основні вимоги, що пред'являються до форми та змісту позовної заяви, а також вимоги щодо надання разом з нею певних доказів визначені ст.ст.54, 57 ГПК України. Невиконання більшості з вимог зазначених норм тягне за собою в якості негативного наслідку повернення позовної заяви без розгляду.

Відповідно до ст.57 ГПК України встановлено перелік документів, що додаються до позовної заяви, серед яких документи, які підтверджують: відправлення відповідачеві копії позовної заяви і доданих до неї документів; сплату судового збору у встановленому порядку і розмірі, обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги тощо.

В порушення вимог вищевказаних норм, до позовної заяви не додано доказів, що підтверджують: відправлення відповідачеві та третій особі копії позовної заяви і доданих до неї документів; сплату судового збору у встановленому порядку і розмірі.

Дійшовши такого висновку, судом враховано наступне.

Так, приписами ч.1 ст.56 ГПК України (з урахуванням внесених змін відповідно до Закону України від 19.05.2011 р. № 3382-VI) встановлено, що позивач, прокурор зобов'язані при поданні позову надіслати сторонам копії позовної заяви та доданих до неї документів відповідно до кількості відповідачів та третіх осіб листом з описом вкладення.

Із наведеного вбачається, що належним доказом надіслання копії позовної заяви та доданих до неї документів відповідачу, третій особі є саме оригінал опису вкладення, а не інший доказ.

При цьому, вказана правова норма не ставить обов'язок позивача, прокурора направити відповідачу копії доданих до позовної заяви документів в залежність від того чи є у відповідача в наявності ці документи, а містить імперативну норму щодо обов'язковості надіслання сторонам копії позовної заяви та доданих до неї документів листом з описом вкладення.

Зазначені обставини є суттєвими, оскільки нормами ст. 59 Господарського процесуального кодексу України передбачено право відповідача після одержання ухвали про порушення провадження у справі надіслати суду відзив на позовну заяву, тоді як у даному випадку відповідач позбавляються можливості підготувати обґрунтовані заперечення на позовну заяву, з урахуванням усіх обставин, на які посилається позивач та поданих ним доказів.

Вищезазначені приписи мають на меті забезпечення як конституційних засад змагальності сторін та рівності усіх учасників процесу перед законом і судом (п. п. 2, 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України), так і аналогічних приписів ст. ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 87 Рішення у справі "Салов проти України" від 06.09.2005 р).

У Рішенні у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Таким чином, на стадії прийняття позовної заяви до розгляду та порушення провадження у справі, суд має бути впевненим у тому, що зазначені засади не були порушені заявником позову.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що до позовної заяви додаються документи, які підтверджують відправлення відповідачеві копії позовної заяви і доданих до неї документів.

У пункті 3.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" наголошено на тому, що недодержання вимог статей 54, 56 та пунктів 2 і 3 частини першої статті 57 ГПК щодо форми, змісту і додатків до позовної заяви тягне за собою наслідки, передбачені статтею 63 ГПК України.

Натомість позивачем в порушення наведених вище законодавчих приписів не надано жодного доказу про надіслання відповідачеві та третій особі копії примірника позовної заяви та додатків до неї. При цьому, долучений до позовної заяви примірник позовної заяви з додатками не є належним доказом, в розумінні ст. 34 ГПК України, відправлення відповідачеві та третій особі копії позовної заяви та доданих до неї документів із врахуванням приписів ч.1 ст.56 ГПК України, оскільки такими доказами можуть слугувати лише листи з описами вкладення.

Згідно із п.6 ч.1 ст.63 ГПК України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи без розгляду, якщо не подано доказів надсилання відповідачеві копії позовної заяви і доданих до неї документів.

Також, в порушення вимог статті 57 ГПК України, до позовної заяви не додано доказів, що підтверджують сплату судового збору у встановленому порядку.

У відповідності до ч.1 ст.3 Закону України вiд 08.07.2011 № 3674-VI "Про судовий збір" за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством, справляється судовий збір.

Виходячи з підпунктів 2.1, 2.2 ч.2 ст.4 Закону за подання до господарського суду позовних заяв майнового характеру ставка судового збору становить 1,5 відсотки ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу та не більше 150 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а за подання позовних заяв немайнового характеру - 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ст.4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до ст.7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" встановлено, що прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб з 1 січня 2017 року становить 1 600,00 грн.

Зі змісту поданої позовної заяви вх. № 1100/17 від 28.11.2017 р. вбачається, що позивачем при зверненні до суду заявлено в позові вимогу майнового характеру: про стягнення 265 768 грн 57 коп. заборгованості.

Таким чином, виходячи з викладеного вище, позивач при зверненні з даною заявою до суду, повинен був сплачувати судовий збір виходячи із заявленої вимоги враховуючи ціну заявленого позову, а відтак ним мало б бути сплачено судовий збір в сумі 3 986 грн 53 коп. (1,5 відсотки ціни позову), що останнім виконано не було.

Натомість Оратівською селищною радою Оратівського району Вінницької області до позовної заяви додано заяву про відстрочення сплати судового збору, мотивовану відсутністю в бюджеті закладених коштів на відповідні цілі.

Розглянувши дану заяву позивача, вивчивши подані матеріали позовної заяви, суд дійшов наступник висновків.

Відповідно до ч.2 ст.44 ГПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Статтею 8 Закону України "Про судовий збір" визначено, що господарський суд, враховуючи майновий стан сторони, своєю ухвалою може відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

В цій частині суд зазначає, що даною статтею передбачено право суду, а не обов'язок щодо відстрочки, розстрочки або звільнення від сплати судового збору.

Враховуючи положення статті 8 Закону України "Про судовий збір", питання про відстрочення та розстрочення судом сплати судового збору, зменшення розміру судового збору або звільнення від його сплати з підстав майнового стану сторони вирішується судом в кожному конкретному випадку залежно від обставин справи та обґрунтованості доводів сторони належними і допустимими доказами на підтвердження того, що майновий стан сторони перешкоджає сплаті нею судового збору в установленому порядку і розмірі, а також на засадах рівності всіх учасників судового процесу (в тому числі й органів державної влади) перед законом і судом (п. 3 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 12.11.2015 р. № 01-06/2093/15 "Про деякі питання практики застосування Закону України "Про судовий збір" (зі змінами та доповненнями, внесеними згідно із Законом України від 22.05.2015 р. № 484-VIII)").

У п. 3.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 р. № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VІ Господарського процесуального кодексу України" роз'яснено, що єдиною підставою для вчинення господарським судом дій, зазначених у статті 8 Закону України "Про судовий збір" є врахування ним майнового стану сторін. Особа, яка заявляє відповідне клопотання, повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому порядку і розмірі. При цьому, оскільки ст. 129 Конституції України як одну із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, отже в тому числі й органів державної влади, то самі лише обставини, пов'язані з фінансуванням установи чи організації з Державного бюджету України та відсутністю у ньому коштів, призначених для сплати судового збору, не можуть вважатися підставою для звільнення від такої сплати.

Отже, чинне законодавство України надає суду дискреційні повноваження вирішувати питання про звільнення від сплати судового збору, зменшення його розміру або надання відстрочки (розстрочки) його сплати. Вчинення таких дій є правом суду і може бути застосоване за наявності виключних обставин, виходячи з майнового суду сторони та конкретних обставин справи, які свідчать про неможливість або утруднення в здійсненні оплати судового збору у встановлених законом розмірах і в строки, обґрунтування яких покладається на заінтересовану сторону.

Згідно із ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Всупереч вказаним вимогам та положенням чинного законодавства України, позивач не надав жодних належних та допустимих доказів в обґрунтування та підтвердження обставин, викладених у заяві, які могли б свідчити про неможливість сплати останнім судового збору та могли б бути підставою для відстрочення його сплати. При цьому, як згадувалось вище, відсутність видатків на сплату судового збору не є підставою для надання можливості позивачу відстрочення сплати судового збору.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відхилення заяви позивача про звільнення його від сплати судового збору.

При цьому зважаючи на вище викладене, в контексті реалізації принципів доступу до правосуддя, суд зазначає наступне.

Згідно зі ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до п.27 Європейського суду з прав людини у справі "Пелевін проти України" (no. 24402/02 від 20.05.2010 р.) "Суд зазначає, що держава, яка створює суди апеляційної чи касаційної інстанцій, має забезпечити, щоб особи, які відповідають перед законом, мали можливість користуватись всіма фундаментальними гарантіями статті 6 Конвенції в провадженнях у цих судах. Суд повторює, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою".

У рішеннях Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України", від 30.05.2013 у справі "ОСОБА_2 проти України" визначено, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг; оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Креуз проти Польщі" зазначено, що вимога сплати зборів цивільними судами у зв`язку з поданням позовів, які вони мають розглянути, не може вважатися обмеженням права доступу до суду.

Отже, вимога сплатити судовий збір за розгляд позовної заяви має "законну мету" за практикою Суду, і суд, беручи до уваги його функції та роль, не зобов'язаний відстрочувати заявнику (звільняти його від сплати) сплату судового збору при поданні ним необґрунтованих та не підтверджених належними доказами клопотань, що є гарантією стримування можливого зловживання правами та дотриманням принципу розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти сторони.

Водночас, процесуальне законодавство, зокрема ч. 3 ст. 63 Господарського процесуального кодексу України не обмежує позивача у праві та можливості повторно звернутися із позовною заявою до господарського суду після її повернення та усунення допущеного порушення. При цьому, законодавством також не встановлено жодних обмежень у можливості позивача повторно подати клопотання про відстрочення сплати судового збору і обмежень щодо повторного надання доказів чи доведення обставин неможливості сплати судового збору.

Тобто, конкретно у цьому випадку позивач має можливість безперешкодно подати новий позов в загальному порядку, до якого надати нові докази, що на його думку підтверджують наявність обставин для звільнення чи відстрочення від сплати від судового збору.

Також суд звертає увагу на те, що позивач вправі при подачі позовної заяви подати клопотання про відстрочення сплати судового збору з урахуванням наведених вище мотивів.

При цьому слід зауважити, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню з нею до господарського суду в загальному порядку після усунення процесуальних недоліків, що зумовили її повернення (надання доказів надіслання копії позовної заяви та доданих до неї документів відповідачу та третій особі - листи з описом вкладення із зазначенням всіх доданих до позовної заяви документів та доказів сплати судового збору у встановленому розмірі, або при повторному заявлені клопотання про відстрочення від сплати судового збору відповідних доказів щодо підтвердження майнового стану).

Керуючись ст. 8 Закону України "Про судовий збір", п.п. 4, 6 ч.1 ст. 63, ст.ст. 86, 115 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ :

1. У задоволенні заяви Оратівської селищної ради Оратівського району Вінницької області про відстрочення сплати судового збору відмовити.

2. Позовну заяву б/н та без дати (вх. 1100/17 від 28.11.2017 р.) на 4-х аркушах разом з матеріалами на 24-ох аркушах та конверт повернути позивачу.

3. Копію позовної заяви б/н та без дати (вх. 1100/17 від 28.11.2017 р.) долучити до примірника ухвали, який залишається в справі.

4. Копію ухвали надіслати сторонам та третім особам у справі (позивачу разом з матеріалами) рекомендованим листом.

Суддя Банасько О.О.

віддрук. 4 прим.:

1 - до справи.

2 - позивачу - вул. Кірова, 14, смт Оратів, Оратівський район, Вінницька область, 22600.

3 - відповідачу - вул. Карла Маркса, 32, м. Іллінці, Іллінецький район, Вінницька область, 22700.

4 - третій особі - ОСОБА_1 Північного офісу Держаудитслужби у Вінницькій області - вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21100.