УХВАЛА

23.11.2017Справа № 910/26135/15

За розглядом скарги публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на дії Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві щодо виконання наказу Господарського суду міста Києва № 910/26135/15 від 29.03.2016

У справі

За позовом Львівського комунального підприємства " Залізничтеплоенерго"

до публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

про зобов'язання вчинити дії

Суддя Головатюк Л.Д.

Представники сторін:

від позивача не прибули

від відповідача (скаржника) Андрійко Є.Л.(дов. від 23.10.2017)

Від ВДВС Бєлінська І.В.(дов. від 25.05.2017)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Львівське комунальне підприємство "Залізничтеплоенерго" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про зобов'язання Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" списати Львівському комунальному підприємству "Залізничтеплоенерго" 577 737,78 грн. - 3 % річних, 1 491 148,58 грн інфляційних втрат та 867 631,98 грн пені, що підлягають стягненню на підставі рішення господарського суду Львівської області від 09.12.14 у справі № 914/3489/14.

Рішенням господарського суду м. Києва від 29.12.2015 у справі № 910/26135/15 позовні вимоги задоволено частково, а саме: зобов'язано публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" списати Львівському комунальному підприємству "Залізничтеплоенерго" 867631,98 грн. пені, що підлягає стягненню на підставі рішення господарського суду Львівської області від 09.12.14 р. у справі № 914/3489/14.

Стягнуто з публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на користь Львівського комунального підприємства "Залізничтеплоенерго" 1218,00 грн. витрат зі сплати судового збору та 1860,59 грн. витрат, пов'язаних з явкою представника в судові засідання.

29.03.2016 на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 29.12.2015 у справі № 910/26135/15 було видано наказ.

21.09.2017 публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до господарського суду м. Києва зі скаргою на дії Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві щодо виконання наказу господарського суду м. Києва № 910/26135/15 від 29.03.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.09.2017 розгляд скарги призначено на 17.10.2017.

В судове засідання 17.10.2017 прибув представник відповідача (скаржника).

Представники позивача та ВДВС в судове засідання 17.10.2017 не прибули, вимоги ухвали не виконали, про причини неявки суду не повідомили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.10.2017 розгляд справи відкладено на 09.11.2017.

Судове засідання 09.11.2017 не відбулося у зв'язку з перебуванням судді на лікарняному.

Розгляд скарги призначено на 23.11.2017.

Представники скаржника та ВДВС прибули в судове засідання 23.11.2017, дали пояснення по справі.

Представник скаржника подав суду додаткові пояснення на свою скаргу та просив задовольнити останню.

Представник ВДВС проти задоволення скарги заперечував та просив відмовити в її задоволенні.

У відповідності до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною 1 статті 7 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб.

Судом встановлено, що скаржником пропущено 10-денний процесуальний строк, встановлений для звернення до суду зі скаргою на рішення, дії чи бездіяльність органів державної виконавчої служби.

Згідно з ч.5 ст.74 Закону № 1440 - рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Вказані приписи кореспондуються з вимогами ч.1 ст. 121-2 ГПК України, відповідно до якої - скарга на рішення, дії чи бездіяльність органів державної виконавчої служби, приватних виконавців щодо виконання судових рішень господарських судів може бути подана стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод і законних інтересів, крім рішень виконавця про відкладення проведення виконавчих дій, які можуть бути оскаржені протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод і законних інтересів.

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржувані постанови про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, винесені державним виконавцем 08.08.2017 в межах виконавчого провадження ВП № 50890620, на адресу Скаржника не надходили.

Про їх винесення стало відомо при отримання постанови про арешт майна боржника по зведеному виконавчому провадженню ЗВП№ 38095514 від 09.08.2017, яка надійшла на адресу Скаржника 15.08.2017, про що свідчить штамп вхідної кореспонденції № 6482/12-17.

Копія конверту з відбитком календарного штемпеля відділення поштового зв'язку 14.08.2017 з штриховим кодовим ідентифікатором 736 в матеріалах справи.

Скаржником було подано відповідну скаргу на дії органу державної виконавчої служби від 30.08.2017 № 14/5-973В (копія першого аркушу в матеріалах справи), однак згідно з ухвалою господарського суду міста Києва від 07.09.2017 № 910/26135/15 скаргу було залишено без розгляду у зв'язку з зазначенням в поданій скарзі неправильного повного найменування органу державної виконавчої служби та його ідентифікаційного коду.

Вищевказану ухвалу Скаржником було отримано 18.09.2017 про що свідчить копія першого аркушу ухвали господарського суду міста Києва від 07.09.2017 № 910/26135/15 зі штрихкодовим ідентифікатором 7305/12-17 від 18.09.2017 та копія поштового конверта.

Пунктом другим резолютивної частини вищевказаної ухвали Скаржникові роз'яснено право повторного звернення зі скаргою після усунення недоліків.

При винесенні даної ухвали суд враховує практику Європейського суду з прав людини (далі - Суд), необхідність визнання якої законодавчо грунтується на нормах пункту 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997, згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006, у якій зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Суду розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права. Розглядувана категорія разом із такими елементами як остаточність судового рішення та своєчасність виконання остаточних рішень є невід'ємними складовими права на суд.

Зокрема, у Рішенні від 28 березня 2006 року у справі «Мельник проти України» (.Application по. № 23436/03) Суд відмітив таке: «Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. У той же час такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту (див. рішення у справі Perez de Rada Cavanilles v. Spain від 28 жовтня 1998 року, Reports 1998-VIII,p.3255, § 45)».

Окрім цього, у Рішенні Суду у справі «Хасан Ільхан проти Туреччини» (Application по. 22494/93) зазначено, що правило встановлення обмежень доступу до суду у зв'язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного Формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

А згідно з §37 Рішення у справі «Мушта проти України» (Application по. 8863/06,) Суд нагадував, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.

Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що скаржником було пропущено процесуальний строк на оскарження дій органу ДВС з поважних причин і такий строк підлягає поновленню.

Судом встановлено, що на виконанні Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управляння юстиції у м. Києві (далі - Орган ДВС) з 21.04.2016 знаходиться виконавче провадження ВП № 50890620 з виконання наказу господарського суду міста Києва від 29.03.2016 № 910/26135/15 про стягнення з публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - Боржник) на користь ЛКП «Залізничнетеплоенерго» (далі - Стягувач) 1 218,00 грн. судового збору.

Вказане рішення суду було виконано шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, за заявою Стягувана від 09.02.2017 № 03-12, у зв'язку з чим Боржником через канцелярію до Органу ДВС було подано заяву від 13.03.2017 № 14/5-284В про закінчення виконавчого провадження ВП № 50890620 оскільки рішення згідно з виконавчим документом фактично виконано в повному обсязі.

Проте, на момент звернення до суду із вказаною скаргою державним виконавцем постанову про закінчення вказаного виконавчого провадження, у зв'язку з фактичним виконання рішення суду, не винесено.

08.08.2017 державним виконавцем в межах вказаного виконавчого провадження винесені постанови про стягнення з Боржника виконавчого збору у розмірі 121,80 грн. та витрат виконавчого провадження у розмір 300,00 грн.

Частиною 1 ст.28 Закону № 1404 визначено, що копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простою кореспонденцією або доставляються кур'єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, які надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження.

Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.

Станом на 28.08.2017 вказані постанови від 08.08.2017 про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження на адресу Боржника не надходили.

Про їх винесення Боржнику стало відомо з моменту надходження 15.08.2017 на його адресу постанови від 09.08.2017 про арешт майна боржника по зведеному виконавчому провадженню ЗВП № 38095514 в межах суми стягнення 7 017 828,98 грн., до складу якого згідно вказаної постанови входить виконавче провадження ВП № 50890620 на загальну суму стягнення 1 639,80 грн. (1 218,00 грн. боргу за рішенням суду + 121,80 грн. виконавчого збору + 300,00 грн. витрат виконавчого провадження).

Скаржник вважає такі вважаємо дії Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби місті Київ Головного територіального управляння юстиції у м. Києві щодо винесення 08.08.2017 в межах виконавчого провадження ВП № 50890620 постанов про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження незаконними, вчиненими з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження», а отже такими, що підлягають визнанню недійними, виходячи з наступного.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження».

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції Закону від 02.06.2016 № 1404-УІІІ визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.18 Закону № 1404 виконавець зобов'язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Як зазначалось вище, з 21.04.2016 на виконанні Органу ДВС знаходиться виконавче провадження ВП № 50890620 з виконання наказу господарського суду м. Києва від 29.03.2016 № 910/26135/15 про стягнення з Боржника 1 218,00 грн. судового збору.

10.02.2017 на адресу Боржника надійшла заява Стягувача від 09.02.2017 № 03-12 про зарахування зустрічних однорідних вимог, якою Стягувач повідомив НАК «Нафтогаз України» про припинення ним своїх зобов'язань у сумі 1 218,00 грн., шляхом часткового зарахування зустрічних зобов'язань останнього перед Стягувачем, які виникли в тому числі на підставі рішення суду у справі № 910/26135/15 у сумі 1 218,00 грн.

В силу статті 601 ЦК України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

За змістом названої правової норми залік можливий лише при наявності таких умов: вимоги сторін мають бути зустрічні, тобто такі, які випливають з двох різних зобов'язань між двома особами, де кредитор одного зобов'язання є боржником іншого, те саме повинно бути і з боржником; однорідні, зокрема можна зарахувати грошовий борг проти грошового, а також необхідно, щоб за обома вимогами настав вже строк виконання, оскільки не можна пред'явити до зарахування вимоги за таким зобов'язанням, яке не підлягає виконанню.

При цьому, характер зобов'язань, їх мета, зміст та види при зарахуванні не мають значення. Зустрічні вимоги мають бути однорідними за своєю юридичною природою та матеріальним змістом.

Отже, за правовою природою припинення зобов'язання зарахуванням зустрічної вимоги є односторонньою угодою, яка оформляється заявою однієї сторони.

Зарахування, проведене за заявою однієї сторони, діє з того моменту, коли у наявності всі умови для зарахування.

Якщо друга сторона не погоджується з проведенням зарахування, вона вправі на підставі статті 16 ЦК України та статті 20 ГК України звернутися за захистом своїх охоронюваних законом прав до господарського суду і спір підлягає вирішенню по суті з урахуванням усіх матеріалів і обставин справи. Тобто, друга сторона має право оскаржити заявлену вимогу про зарахування у зв'язку з її недійсністю.

Згідно статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Суд звертає увагу суду на те, що чинне законодавство не містить заборон щодо зарахування зустрічних однорідних вимог на стадії виконання судового рішення. Для вчинення цього правочину потрібна лише наявність умов, встановлених статті 601 ЦК України.

Аналогічна правова позиція щодо того, що Закон України «Про виконавче провадження» не містить заборони щодо можливості проведення зарахування зустрічних вимог на стадії виконання судового рішення, викладена в постановах Верховного Суду України у справі № 37/144-41/261 від 11.11.2008 та у справі № 37/638 віл 09.12.2008.

Оскільки зобов'язання Боржника за вказаним рішенням суду припинено (виконано) згідно з заявою Стягувача про зарахування зустрічних однорідних вимог від 09.02.2017 № 03-12, 14.03.2017 Боржником до Органу ДВС було направлено заяву від 13.03.2017 № 14/5-284В про закінчення виконавчого провадження ВП № 50890620 на підставі п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції Закону від 02.06.2016 № 1404- VIII (далі - Закон № 1404) (фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом).

Так п.9 ч.1 ст.39 Закону № 1404 передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

В свою чергу ч.2 ст.39 Закону № 1404 визначено - постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.

Таким чином на даний час надані Боржником докази фактичного виконання рішення суду у справі № 910/26135/15 державним виконавцем повністю проігноровано, в порушення вимог ч.2 ст.39 Закону № 1404 постанову про закінчення вказаного виконавчого провадження ним не винесено.

Водночас, 08.08.2017 державним виконавцем винесено постанови про стягнення з Боржника виконавчого збору у розмірі 121,80 грн. та витрат виконавчого провадження у розмір 300,00 грн.

09.08.2017 державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника по зведеному виконавчому провадженню ЗВП № 38095514 в межах суми стягнення 7 017 828,98 грн., до складу якого включено також виконавче провадження ВП № 50890620 на загальну суму стягнення 1 639,80 грн. (1 218,00 грн. боргу за рішенням суду + 121,80 грн. виконавчого збору + 300,00 грн. витрат виконавчого провадження).

Таким чином, до складу вказаного зведеного виконавчого провадження включено зобов'язання Боржника, яке вже фактично припинене (виконано), проте надані належні докази його виконання державним виконавцем безпідставно проігноровані.

Крім цього, Законом № 1404 надано визначення поняттям «виконавчий збір» та «витрати виконавчого провадження», встановлено підстави та порядок їх стягнення.

Згідно з ч.1 ст.27 Закону № 1404 виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби.

Згідно з ч.1 ст.48 Закону № 1404 - звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилучення (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Згідно з відомостями Автоматизованої системи виконавчого провадження (далі - Система) в межах виконавчого провадження ВП № 50890620 державним виконавцем станом на 30.08.2017 були винесені:

постанова про відкриття виконавчого провадження;

постанова про приєднання виконавчого провадження до зведеного виконавчого провадження.

Таким чином, оскільки жодних заходів примусового виконання рішення суду державним виконавцем в межах виконавчого провадження ВП № 50890620 не вчинялось, правові підстави для стягнення виконавчого збору у державного виконавця відсутні.

Статтею 8 Закону № 1404 визначено, що реєстрація виконавчих документів, документів виконавчого провадження, фіксування виконавчих дій здійснюється в Системі, порядок функціонування якої визначається Міністерством юстиції України.

Вільний та безоплатний доступ до інформації Системи забезпечує Міністерство юстиції України у мережі Інтернет на своєму офіційному веб-сайті з можливістю перегляду, пошуку, копіювання та роздрукування інформації, на основі поширених веб-оглядачів та редакторів, без необхідності застосування спеціально створених для цього технологічних та програмних засобів, без обмежень та цілодобово.

Інформація повинна містити відомості про час її розміщення.

Згідно з ч.2 ст.8 Закону № 1404 Системою забезпечується, зокрема, надання сторонам виконавчого провадження інформації про виконавче провадження та централізоване зберігання документів виконавчого провадження.

Відповідно до ч.4 ст.8 Закону № 1404 рішення виконавців та посадових осіб органів державної виконавчої служби виготовляються за допомогою Системи. У разі тимчасової відсутності доступу до Системи допускається виготовлення документів на паперових носіях з подальшим обов'язковим внесенням їх до автоматизованої системи не пізніше наступного робочого дня після відновлення її роботи.

В свою чергу Розділом IV «Внесення до Системи відомостей щодо здійснення виконавчого провадження» Положення про автоматизовану систему виконавчого провадження, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 05.08.16 № 2432/5 зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12.08.16 за № 1126/29256 визначено, що виконавцем до Системи обов'язково вносяться відомості про проведення всіх виконавчих дій та прийняття процесуальних рішень.

До Системи в обов'язковому порядку вносяться також відомості про всі документи, отримані на запит державного виконавця, заяви сторін виконавчого провадження, відповіді на них та їх скановані копії.

Відомості про проведення виконавчих дій вносяться до Системи одночасно з виготовленням документа, на підставі якого вчиняється виконавча дія, або одночасно з виготовленням документа, яким оформлюється проведення виконавчої дії.

Постанови виконавця, а також інші документи виконавчого провадження виготовляються за допомогою Системи. Виготовлення постанов та інших документів виконавчого провадження не в Системі забороняється.

У разі тимчасової відсутності доступу до Системи (через перебої в електропостачанні тощо), як виняток, допускається виготовлення документів виконавчого провадження без використання Системи з подальшим обов'язковим внесенням таких документів до системи в день усунення причин, що перешкоджали доступу до неї.

Враховуючи вищевикладене, відсутність оскаржуваних постанов в Системі свідчить про допущення державним виконавцем порушень визначеним Законом № 1404 порядку їх винесення.

Крім вищевказаного, ч.2 ст.27 Закону № 1404 визначено, що - виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувану за виконавчим документом.

Суд наголошує, що зобов'язання Боржника за рішенням суду у справі № 910/26135/15 із сплати 1 218,00 грн. судового збору було припинене (виконано) на підставі заяви Стягувача від 09.02.2017 № 03-12 про зарахування зустрічних однорідних вимог.

Таким чином, рішення суду у справі № 910/26135/15 виконано не шляхом стягнення коштів з Боржника.

В свою чергу, ч.2 ст.42 Закону № 1404 визначено, витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Згідно з ч.3 ст.42 вказаного Закону - витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті.

Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.

Крім цього, відповідно до ч.4 ст.42 Закону № 1404 постанова про стягнення витрат виконавчого провадження виноситься державним виконавцем на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувану чи закінчення виконавчого провадження.

Судом встановлено, що жодних постанов, визначених ч.4 ст.42 Закону № 1404 державним виконавцем в межах вказаного виконавчого провадження не виносилось, чим порушено порядок винесення постанови про стягнення витрат виконавчого провадження.

При цьому згідно з п.2 Розділу VI «Фінансування виконавчого провадження» Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Мін'юсту України 02.04.2012 № 512/5 (у редакції наказу Мін'юсту України від 29.09.2016 № 2832/5), зареєстрованим в Мін'юсті України 30.09.2016 за № 1302/29432, - витрати виконавчого провадження стягуються з боржника на підставі постанови виконавця про їх стягнення, у якій зазначаються види та суми витрат виконавчого провадження. Постанова про стягнення витрат виконавчого провадження надсилається сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення.

Таким чином з системного аналізу вказаних норм Закону № 1404 вбачається, що оскільки заходи примусового виконання рішення суду в межах виконавчого провадження ВП № 50890620 державним виконавцем не вживались, зобов'язання Боржника припинено не шляхом примусового стягнення з нього коштів, правові підстави для стягнення виконавчого збору у розмірі 10% від суми зазначеній у виконавчому документі, а також витрат виконавчого провадження, у державного виконавця відсутні.

Статтями 6, 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, в тому числі виконавчої, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України

Відповідно до ст.1 Закону № 1404 виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з п.п. 3 і 8 ч.І ст.2 Закону № 1404 виконавче провадження здійснюється з дотриманням засад законності та співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями.

Пунктом 1 ч.2 ст.18 Закону № 1404 визначено, що виконавець зобов'язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Частиною 1 ст.13 Закону № 1440 визначено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч.1 ст.74 Закону № 1440 рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

З огляду на вищезазначене, заперечення органу ВДВС на скаргу публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" є необґрунтованими та такими, що спростовуються поясненнями та наданими доказами.

У відповідності до ч.1 та ч.2 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Державний виконавець роз'яснює особам, які беруть участь у виконавчому провадженні або залучаються до проведення виконавчих дій, їхні права згідно з вимогами цього Закону.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 17 Закону, виконанню державною виконавчою службою підлягають такі виконавчі документи: ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, кримінальних провадженнях та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених Законом.

За статтею 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Статтею 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» передбачено обов'язковість виконання судових рішень, невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно ст. 115 Господарського процесуального кодексу України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Ці положення Конституції поширюються на всіх без винятку службових осіб, незалежно від того, чи є вони представниками законодавчої, виконавчої або судової влади, виконують свої службові обов'язки у державному апараті, в органах місцевого самоврядування або на окремих підприємствах, в установах та організаціях.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЗУ "Про виконавче провадження", державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно п. 1 ст. 82 ЗУ "Про виконавче провадження" рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду.

Згідно п. 4 ст. 82 ЗУ "Про виконавче провадження" рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ.

Згідно з п. 9.13. постанови Пленуму ВГСУ від 17.10.2012 № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

При цьому господарський суд не вправі самостійно вчиняти ті чи інші дії, пов'язані із здійсненням виконавчого провадження, замість державного виконавця (наприклад, відкривати або закінчувати виконавче провадження), але може зобов'язати державного виконавця здійснити передбачені законом дії, від вчинення яких той безпідставно ухиляється.

Відповідно до ч.1 ст.121-2 ГПК України скарги на дії чи бездіяльність органів Державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів можуть бути подані стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти днів з дня вчинення оскаржуваної дії, або з дня, коли зазначеним особам стало про неї відомо, або з дня, коли дія мала бути вчинена.

Відповідно до статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов'язковість рішень суду.

Відповідно до ст.ст. 115, 116 ГПК України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження". Виконання рішення господарського суду провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом.

Нормою ч. 2 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Нормою ч.4 ст. 13 передбачено, що невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Згідно з частиною другою статті 4 Закону України "Про державну виконавчу службу" державний виконавець здійснює примусове виконання рішень у порядку, передбаченому законом.

Контроль за законністю виконавчого провадження здійснюється у відповідності до ст. 83 Закону та регламентований Інструкцією з організіції примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 512/05 від 02.04.2012 (далі - Інструкція).

Пунктом 1.4 Інструкції встановлено, що безпосередній контроль за діями виконавців покладений на начальників відділів державної виконавчої служби. Відповідно до ч.2 ст. 83 Закону керівник органу державної виконавчої служби при здійсненні контролю за діями державного виконавця під час виконання рішень, якщо вони суперечать вимогам Закону, вправі зобов'язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, передбаченому цим Законом.

Згідно п. 9.2 Інструкції начальник відділу ДВС перевіряє виконавче провадження зокрема за заявою стягувана.

Згідно з вимогами ст. 6 Закону державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

За таких обставин, керуючись положеннями ЗУ України «Про виконавче провадження», ст. ст. 86, 121-2 ГПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

1. Поновити пропущений процесуальний строк на оскарження рішень, дій та бездіяльності Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві щодо незакінчення виконавчого провадження ВП № 50890620, а також щодо стягнення зі Скаржника виконавчого збору та витрат виконавчого провадження в межах виконавчого провадження ВП № 50890620.

2. Скаргу публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на дії Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві щодо виконання наказу Господарського суду міста Києва № 910/26135/15 від 29.03.2016 задовольнити.

3. Визнати незаконною бездіяльність Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управляння юстиції у м. Києві стосовно незакінчення виконавчого провадження ВП № 50890620 у зв'язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з наказом Господарського суду міста Києва від 29.03.2016 №910/26135/15.

4. Зобов'язати державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управляння юстиції у м. Києві винести постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 50890620 у зв'язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з наказом Господарського суду міста Києва від 29.03.2016 № 910/26135/15.

5. Визнати незаконними дії Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управляння юстиції у м. Києві щодо винесення 08.08.2017 в межах виконавчого провадження ВП № 50890620:

- постанови про стягнення з публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» виконавчого збору у розмірі 121,80 грн.;

- постанови про стягнення з публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» та витрат виконавчого провадження у розмірі 300,00 грн.

6. Визнати недійсними постанови державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управляння юстиції у м. Києві від 08.08.2017, винесені в межах виконавчого провадження ВП № 50890620, про:

- стягнення з публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» виконавчого збору у розмірі 121,80 грн.;

- стягнення з публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» витрат виконавчого провадження у розмірі 300,00 грн.

7. Ухвала може бути оскаржена у встановленому законом порядку.

8. Копію ухвали розіслати сторонам, Шевченківському районному відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві.

Суддя Головатюк Л.Д.