ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

28.11.2017 Справа № 920/185/17

за позовом: Керівника Охтирської місцевої прокуратури Сумської області в інтересах держави в особі Славгородської сільської ради, с.Славгород, Краснопільський район, Сумська область,

до відповідачів: 1. Краснопільської районної державної адміністрації Сумської області, смт. Краснопілля, Сумська область,

2. Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірми «Родина», с. Порозок, Краснопільський район, Сумська область,

про визнання договору оренди землі недійсним,

ГОЛОВУЮЧОГО СУДДІ: ЗАЄЦЬ С.В.

СУДДІВ: КОСТЕНКО Л.А.

ОСОБА_1

Представники:

Від позивача: ОСОБА_2, довіреність від 20.04.2017 №023-24/147;

Від відповідачів: 1. не зявився

2. ОСОБА_3, посвідчення адвоката №000431 від 24.09.2015, договір від 16.03.2017, ордер СМ №16.03.17/2 від 27.03.2017;

Прокурор: Вортоломей М.Ф.

При секретарі судового засідання Малюк Р.Б.

Суть спору: позивач просить суд визнати недійсним договір оренди землі (невитребувані паї) за №1н/14, укладений 20.12.2016 між Краснопільською районною державною адміністрацією і ТОВ АФ «Родина», а також стягнути з відповідачів витрати по сплаті судового збору на користь прокуратури Сумської області.

Прокурор в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Прокурором надано для огляду в судовому засіданні оригінал договору оренди землі (невитребувані паї) за №1н/14, укладеного 20.12.2016 між Краснопільською районною державною адміністрацією і ТОВ АФ «Родина». Судом встановлено, що оригінал відповідає засвідченій копії договору, яка міститься в матеріалах справи, та є додатком до позовної заяви.

Представник позивача в судовому засіданні вимоги прокурора підтримав у повному обсязі.

Відповідач 1 письмового відзиву на позов не подав, в судове засідання представника не направив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. В клопотанні №1493/02-16 від 17.07.2017 відповідач 1 просить суд здійснювати розгляд справи за відсутності його представника, тому відповідно до вимог ст. 75 ГПК України справа розглядається за наявними в ній матеріалами

Відповідач 2 в письмовому відзиві від 04.05.2017 проти задоволення позовних вимог заперечував, обґрунтовуючи свої заперечення тим, що спірний договір був укладений на підставі розпорядження голови Краснопільської РДА від 17.12.2016 №339-Д та протоколу №1 від 20.12.2016 засідання постійної районної робочої комісії з вирішення питань використання сільськогосподарських угідь у 2017 році, всі земельні ділянки, які були передані в оренду відповідачу 2 за спірним договором, мали статус нерозподілених (не витребуваних) земельних паїв та перебувають за межами населеного пункту. Крім того, наголосив на необхідності застосування строків позовної давності до вимог прокурора, оскільки спірний договір укладався ще у 2012 році, а кожного наступного року мала місце його пролонгація.

25.04.2017 р. від відповідача 2 надійшло клопотання про залишення позову прокурора без розгляду.

Відповідно до ухвали господарського суду Сумської області від 25.04.2017 дане клопотання розглянуте в судовому засіданні та в його задоволенні судом відмовлено в повному обсязі.

Згідно ухвали господарського суду Сумської області від 04.05.2017 провадження у справі №920/185/17 було зупинене до розгляду апеляційної скарги ТОВ АФ «Родина» та повернення справи до господарського суду Сумської області.

Ухвалою господарського суду Сумської області від 23.06.2017 провадження у справі було поновлене.

Відповідно до ухвали господарського суду Сумської області від 10.07.2017 провадження у справі №920/185/17 було зупинене до розгляду касаційної скарги ТОВ АФ «Родина» та повернення справи до господарського суду Сумської області.

Згідно ухвали господарського суду Сумської області від 13.11.2017 провадження у справі №920/185/17 поновлене, розгляд справи призначено на 28.11.2017.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення уповноважених представників сторін, суд встановив:

Зі змісту п. 3 ч.1 ст. 131-1 Конституції України вбачається, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Частиною 1 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший субєкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (ч. 3 цієї ж статті).

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 р. №3-рп/99 прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів чи в чому існує загроза інтересам держави, і ця заява є підставою для порушення справи в господарському суді.

Згідно ч. 3 ст. 2 ГПК України прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Зі змісту п. 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 № 3-рп/99 та ст. 1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 №7 «Про деякі питання участі прокурора у розгляді справ, підвідомчих господарським судам» вбачається, що під поняттям «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах», зазначеним у частині другій статті 2 ГПК України, потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Згідно Європейської хартії місцевого самоврядування 1985 року, ратифікованої Законом України від 15 липня 1997 року № 452/97-ВР, органи місцевого самоврядування при вирішенні відповідної частини публічних (суспільних) справ (public affairs) діють під власну відповідальність в інтересах місцевого населення, й у правовій системі держав-учасниць, зокрема у сфері адміністративного контролю за органами самоврядування, має забезпечуватись співмірність (баланс) між заходами контролю та важливістю інтересів, які контролюючий орган має намір захищати (ст. 3, ст. 8).

Статтями 13, 14 Конституції України закріплено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Суспільство, Український народ як сукупність окремих субєктів, індивідів, людей, також має, з огляду на ст. ст. 1, 3, 6-8, 13, 14, 41 Конституції України, конституційне право правомірно очікувати захисту суспільних інтересів у вигляді адекватної реакції держави на випадки порушення законності при вирішені земельних питань, правомірно очікувати і розраховувати на те, що держава вживатиме усіх можливих законних засобів і способів для відновлення становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю.

Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», сільські, селищні ради є органом місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, та іншими законами. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ як безпосередньо, так і через сільські, селищні ради та їх виконавчі органи, що передбачено п.2 ст.2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Частиною 3 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об'єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Згідно положень ч. 1 вказаної статті органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону.

Статтею 18-1 згаданого Закону визначено, що орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування.

Прокурор обґрунтовує свої вимоги тим, що Славгородська сільська рада Краснопільського району є належним органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах щодо земельних ділянок, якими всупереч вимог чинних актів цивільного законодавства розпорядилася Краснопільська районна державна адміністрація, що призводить до порушення економічних основ місцевого самоврядування у вигляді недоотримання сільською радою коштів у якості орендної плати в значній мірі та стримує наповнення місцевого бюджету, чим завдається шкода державним інтересам.

З метою належної реалізації вимог вищевказаної норми закону, Охтирською місцевою прокуратурою 24.02.2017 за № 92-1192 вих-17 на адресу позивача - Славгородської сільської ради направлено повідомлення про намір вжиття заходів представницького характеру в межах повноважень, наданих ст.ст. 23, 24 Закону України «Про прокуратуру».

Таким чином, судом встановлено, що у зазначеному випадку наявний як державний, так і суспільний інтерес, що є належною підставою для представництва прокурором інтересів держави.

Судом встановлено, що 25.04.2017 відповідачем 2 подано клопотання про зупинення провадження у справі № 920/185/17 до вирішення по суті повязаної справи № 920/252/17 за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Родина», с. Порозок Краснопільського району Сумської області; до відповідачів: 1) Славгородської сільської ради, с. Славгород Краснопільського район Сумської області, 2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Славгород», с. Славгород Краснопільського району Сумської області; за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Краснопільська районна державна адміністрація, смт. Краснопілля, Сумська область; про визнання недійсними та скасування рішень ради та визнання недійсним договору оренди землі, предметом розгляду якої є визнання недійсним та скасування рішення Славгородської сільської ради від 15.12.2016 року «Про взяття в управління земельних ділянок , що входять до складу спадщини, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття після спливу шести місяців з дня відкриття спадщини», а також визнання недійсним та скасування рішення Славгородської сільської ради від 26.12.2016 року «Про надання в оренду земельні ділянки (паї) сільськогосподарського призначення, відумерлої спадщини»; визнання недійсним договору оренди землі, сільськогосподарського призначення, площею 84,0231 га та земельних часток (паїв), площею 27,5852 га, укладеного між Славгородською сільською радою та товариством з обмеженою відповідальністю «Славгород».

Згідно ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

Відповідно до п. 3.16. постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 року «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» пов'язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (частини друга - четверта статті 35 Господарського процесуального кодексу України).

Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв'язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов'язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Повязаність справи полягає в тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, які впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі, зокрема, факти, що мають преюдиціальне значення. Ці обставини мають бути такими, що мають значення для даної справи.

При цьому, неможливість розгляду конкретної справи до вирішення іншим судом іншої справи полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені господарським судом самостійно у даній справі.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному та обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність необхідної умови та правових підстав для зупинення провадження у справі №920/185/17 до вирішення по суті справи №920/252/17, у звязку з чим вважає клопотання відповідача 2 необґрунтованим і таким, що задоволенню не підлягає.

Так, судом встановлено, що 20 грудня 2016 року між Краснопільською районною державною адміністрацією Сумської області і Товариством з обмеженою відповідальністю Агрофірмою «Родина» було укладено договір оренди землі (не витребувані паї) №1н/14 (далі за текстом «Договір»), відповідно до умов якого відповідач 1 передав, а відповідач 2 прийняв у строкове платне користування земельні ділянки сільськогосподарського призначення, які знаходяться на території Славгородської сільської (селищної) ради Краснопільського району Сумської області загальною площею 130,36 га, у тому числі рілля 130,36 га.

Пунктом 5 Договору визначено, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок становить 35 610 грн. 24 коп. за 1 га.

Зі змісту п. 8 Договору вбачається, що його укладено на 1 рік (з 01.01.2017 р. по 31.12.2017 р.). Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше 90 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Згідно п. 9 Договору орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі 8,0% від нормативної грошової оцінки земельних ділянок, що становить 371 372 грн. 07 коп.

Відповідно до п. 43 Договору він набирає чинності після реєстрації.

Судом встановлено, що невідємними частинами договору є: акт приймання-передачі обєкта оренди; список не витребуваних паїв громадян (для договору оренди не витребуваних земельних паїв).

Договір зареєстровано у Славгородській сільській раді 30.12.2016, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис за № 9.

Акт приймання-передачі земельних ділянок, що надаються в оренду було підписано 20.12.2016 р. Краснопільською районною державною адміністрацією Сумської області від імені орендодавця та ТОВ АФ «Родина» від імені орендаря /т.1 а.с.23/.

Прокурор мотивує свої вимоги тим, що вказаний Договір укладено з порушенням вимог чинного законодавства, у звязку з чим він підлягає визнанню недійсним, виходячи з того, що розпорядження, на підставі якого між Краснопільською районною державною адміністрацією Сумської області і ТОВ АФ «Родина» було укладено спірний договір, не приймалося, технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок та з нормативної грошової оцінки не витребуваних земельних паїв не розроблялась та не затверджувалась. Крім того, станом на дату підписання Договору частина земельних ділянок, переданих в оренду по Договору, має власників, які належним чином оформили Державні акти на право власності на земельну ділянку.

В свою чергу, відповідач 2 обґрунтовує свої заперечення тим, що спірний договір був укладений на підставі розпорядження голови Краснопільської РДА від 17.12.2016 №339-Д та протоколу №1 від 20.12.2016 засідання постійної районної робочої комісії з вирішення питань використання сільськогосподарських угідь у 2017 році, а також додав, що всі земельні ділянки, які були передані в оренду відповідачу 2 за спірним договором, мали статус нерозподілених (не витребуваних) земельних паїв та перебувають за межами населеного пункту.

Так, судом встановлено, що в матеріалах справи дійсно міститься розпорядження голови Краснопільської РДА від 17.12.2016 №339-Д «Про склад постійної районної робочої комісії з вирішення питань використання сільськогосподарських угідь» та протокол №1 від 20.12.2016 засідання постійної районної робочої комісії з вирішення питань використання сільськогосподарських угідь у 2017 році, в якому члени комісії вирішили рекомендувати голові Краснопільської районної державної адміністрації укласти з ТОВ АФ «Родина» договори оренди на не витребувані земельні паї терміном на 1 рік (до 31.12.2017 року).

В той же час, згідно ч 3 ст. 122 Земельного кодексу України районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) ведення водного господарства; б) будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті; в) індивідуального дачного будівництва.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 6 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» на виконання Конституції України, законів України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону забезпечують нормативно-правове регулювання, власних і делегованих повноважень голова місцевої державної адміністрації в межах своїх повноважень видає розпорядження, а керівники структурних підрозділів - накази.

Розпорядження голів місцевих державних адміністрацій, прийняті в межах їх компетенції, є обов'язковими для виконання на відповідній території всіма органами, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами та громадянами.

Проте, судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні належні докази прийняття головою Краснопільської Районної державної адміністрації Сумської області такого розпорядження або делегування відповідних повноважень іншим субєктам владних повноважень.

Указом Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08.08.1995 року №720/95 було передбачено порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям. Відповідно до положень вказаного нормативно-правового акту паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості). Розмір земельної частки (паю) в умовних кадастрових гектарах визначаються виходячи вартості земельної частки (паю) та середньої грошової оцінки одного гектар сільськогосподарських угідь для даного підприємства, кооперативу, товариства.

Таким чином, земельна частка (пай) є умовною часткою земель, які належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, розмір якої визначений в умовних кадастрових гектарах, а місцезнаходження та межі такої земельної частки (паю) не визначені.

До категорії невитребуваних земельних часток (паїв) відносяться слідуючі земельні частки (паї):

- земельні частки (паї), на які громадяни, які мають право на земельну частку (пай) відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективно власності на землю, не отримали сертифікатів чи іншим чином не заявили свої праві на земельну частку (пай);

- земельні частки (паї), на які вже сертифікат отриманий, але власник сертифікату не розпорядився ним належним чином (не подана заява про виділення і натурі для передачі в оренду чи для сумісного обробітку);

- земельні частки (паї), власники яких померли, їх спадкоємці, ще не прийняла спадщини, а термін дії договору оренди закінчився чи договір не був укладений.

Отже, невитребуваний земельний пай - це умовна земельна частка, яка закріплена за певною людиною, що з якоїсь причини не підтвердила своє праве власності, і можливо з поважних причин не отримала земельний сертифікат.

В свою чергу, поняття земельної ділянки визначено ст. 79 Земельного кодексу України, якою встановлено, що це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки, а власники земельних часток (паїв) чи їх спадкоємці, які не взяли участь у розподілі земельних ділянок, повідомляються про результати проведеного розподілу земельних ділянок у письмовій формі, у разі якщо відоме їх місцезнаходження.

Таким чином, невитребувані земельні ділянки - частки (паї) не є землями державної чи комунальної власності, а перебувають лише у розпорядженні відповідних рад та адміністрацій, а відтак надання таких ділянок у користування здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування відповідно до наданих їм повноважень та до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку.

Зі змісту листа Державного комітету України із земельних ресурсів від 13.03.2001р. № 14-17-2-Н1063/2960 вбачається, що оренда земельної частки (паю) та оренда земельної ділянки за предметом є суттєво різні якісні відносини. У випадку оренди земельної частки (паю) встановлюються орендні відносини щодо права на земельну частку (пай), не визначену в натурі земельну ділянку, посвідчену сертифікатом. Орендні відносини повинні оформлюватися договором як у випадку оренди земельної частки (паю), так і у випадку земельної ділянки.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що предметом спірного Договору є два абсолютно відмінні об'єкти земельних відносин, які мають різний правовий режим і порядок передачі їх в оренду, він має змішаний характер і передбачає передачу в оренду окремо двох різних обєктів - земельних ділянок, як обєктів цивільних прав, так і земельних часток (паїв), які є умовними частками земель місцезнаходження та межі яких не визначені, не є землями державної чи комунальної власності, а лише перебувають у розпорядженні органів місцевого самоврядування та місцевих державних адміністрацій, до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку.

Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності є непорушним.

Статтею 79 Земельного кодексу України визначено, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Відповідно до положень ст. 79-1 Земельного кодексу України земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Частиною 1 ст. 90 Земельного кодексу України визначено, що право продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину мають власники земельних ділянок.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 4 Закону України «Про оренду землі» орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи, а орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності, є сільські, селищні, міські ради в межах повноважень, визначених законом.

Згідно додатку до Договору «Перелік власників земельних ділянок /невитребуваних паїв/ із земель державної власності на території Славгородської сільської ради» у користування ТОВ АФ «Родина» передано невитребувані земельні частки (паї) ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31, ОСОБА_32, ОСОБА_33, ОСОБА_34, ОСОБА_35, ОСОБА_36

Згідно відомостей відділу Держгеокадастру у Краснопільському районі Сумської області та державних актів на право власності на земельну ділянку /т.1 а.с. 29-39/, Краснопільською районною державною адміністрацією на підставі Договору передано у користування земельні ділянки площею 41,1992 га (рілля), що перебувають у приватній власності ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_12, ОСОБА_17, ОСОБА_19, ОСОБА_25, ОСОБА_29, ОСОБА_32, що є порушенням вимог ст. 19 Конституції України, ст. 90 Земельного кодексу України, ст. 4 Закону України «Про оренду землі».

Відповідно до положень ч. 5 ст. 1277 Цивільного кодексу України спадщина, не прийнята спадкоємцями, охороняється до визнання її відумерлою.

Частинами 1, 2 ст. 1285 Цивільного кодексу України визначено, що у разі відсутності спадкоємців або виконавця заповіту особою, яка управляє спадщиною, до складу якої входить земельна ділянка, є сільська, селищна, міська рада за місцезнаходженням такої земельної ділянки. Особа, яка управляє спадщиною, має право на вчинення будь-яких необхідних дій, спрямованих на збереження спадщини до з'явлення спадкоємців або до прийняття спадщини.

Так, 15.12.2016 Славгородською сільською радою Краснопільського району Сумської області прийнято рішення «Про взяття в управління земельних ділянок, що входять до складу спадщини, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття після спливу шести місяців з дня відкриття спадщини», відповідно до якого згаданий орган місцевого самоврядування прийняв в управління земельні ділянки, які залишилися після смерті громадян ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_17, ОСОБА_25, ОСОБА_32

З матеріалів справи вбачається, що копія вказаного рішення Славгородська сільська рада Краснопільського району 19.12.2016 надіслала до Краснопільської районної державної адміністрації (відповідно до відмітки про отримання, вказаний лист отримано 20.12.2016), однак, жодних заходів, спрямованих на усунення порушень вимог чинного законодавства щодо виключення з предмету Договору земельних ділянок, розпоряджатися якими вказаний орган влади не мав повноважень, вжито не було.

Частиною 6 ст. 19 Закону України «Про оренду землі» визначено, що особа, яка управляє спадщиною, у складі якої є - земельна ділянка сільськогосподарського призначення, що не перебуває в оренді, має право передати таку ділянку в оренду на строк до моменту державної реєстрації права власності спадкоємця на таку земельну ділянку або до набрання законної сили рішенням суду про визнання спадщини відумерлою, про що обовязково зазначається у договорі оренди земельної ділянки.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що Краснопільська районна державна адміністрація всупереч вищевказаних нормативно-правових актів, уклавши оспорюваний договір, поза межами власної компетенції передала в оренду не лише невитребувані земельні частки (паї), а і земельні ділянки, які мають власників, яким видано державні акти на право власності на земельну ділянку (тобто сформовані земельні ділянки), що є окремим предметом правового регулювання, правом розпоряджатися якими (в тому числі передавати у оренду) відповідно до вимог чинного законодавства мають лише власники чи особи, які здійснюють управління спадщиною.

Відповідно до вимог ст. 13 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» - однією з обовязкових умов договору оренди земельних часток (паїв) має бути посилання у ньому на те, що строк дії такого договору обмежений моментом отримання власниками земельних ділянок, які стали предметом договору, державних актів на право власності на земельну ділянку.

Згідно змісту Типового договору оренди земельної частки (паю), затвердженого наказом Держкомзему України № 5 від 17.01.2000 (далі за текстом «Типовий договір») у договорі оренди земельних часток (паїв), в тому числі невитребуваних земельних часток паїв, має бути вказано серія і номер сертифіката на право на земельну частку (пай), ким його видано, дату видачі, а однією з умов, якою визначається предмет договору, повинен бути кадастровий план земельної ділянки, котрий має додаватися до договору.

Крім цього, Типовим договором передбачено необхідність визначати у тексті договору обовязок орендаря сплачувати пеню у розмірі 0,2 відсотка від суми недоїмки за кожний день прострочення у разі несвоєчасної сплати орендної плати.

Судом встановлено, що в порушення вимог вищезгаданих нормативно правових актів у тексті Договору відсутні всі вищезгадані обовязкові умови.

Крім того, оспорюваний Договір не містить також і істотних умов договору оренди землі, передбачених ст.15 Закону України «Про оренду землі», а саме: кадастрових номерів та матеріалів щодо місця розташування земельної ділянки, а посилання у тексті договору на те, що земельні ділянки розташовані на території Славгородської сільської ради не дає можливості встановити їх конкретне місце розташування.

Наведене свідчить про те, що Договір не містить належно визначених умов, якими визначається предмет договору.

Частиною 1 ст. 638 Цивільного кодексу України визначено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Зі змісту ч.1 ст. 215 ЦК України вбачається, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно ст. 207 ГК України господарське зобовязання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосубєктності), може бути визнано судом недійсним повністю або в частині.

Укладення особами правочину, зміст якого суперечить вимогам Цивільного кодексу України та іншим актам цивільного законодавства є, згідно зі статтями 203 та 215 Цивільного кодексу України, підставою для визнання укладеної угоди (правочину) недійсною як такої, що не відповідає вимогам закону.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» згідно зі статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також іншим, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правовим актам, прийнятим відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Пунктом 26 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 передбачено, що купівля-продаж, рента, дарування, застава, самовільний обмін земельних ділянок землекористувачами, у тому числі орендарями, а також угоди, укладені власниками землі з порушенням встановленого для них порядку придбання або відчуження земельних ділянок, відповідно до статті 210 ЗК України повинні визнаватися недійсними - із наслідками, передбаченими відповідними статтями ЦК України.

Зі змісту п.2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2015 №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вбачається, що за загальним правилом не є підставою для визнання недійсним відсутність у договорі істотних умов. На виняток з цього правила відсутність у договорі оренди землі хоча б однієї з істотних умов є підставою для визнання його недійсним (частина друга статті 15 Закону України «Про оренду землі»).

У п.2.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 роз'яснено, що частиною 3 статті 207 Господарського кодексу України передбачена можливість припинення господарського зобов'язання лише на майбутнє. Отже, якщо зі змісту господарського договору випливає, що зобов'язання за цим договором може бути припинено лише на майбутнє, оскільки неможливо повернути усе одержане за ним (зокрема, вже здійснене користування за договором оренди), то господарський суд одночасно з визнанням господарського договору недійсним (за наявності підстав для цього) зазначає в резолютивній частині рішення, що зобов'язання за договором припиняється лише на майбутнє. При цьому слід враховувати, що зобов'язання припиняються на майбутнє не на підставі відповідної вказівки в рішенні суду, а в силу закону, тому при визнанні недійсним правочину (господарського договору) зобов'язання його сторін припиняються на майбутнє з моменту набрання чинності рішення суду про визнання правочину (договору) недійсним, хоча б у судовому рішенні й не було зазначено про таке припинення.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що Договір суперечить вимогам Цивільного кодексу України, Земельного кодексу України, Закону України «Про оренду землі», Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» та наказу Держкомзему України № 5 від 17.01.2000 «Про затвердження форми Типового договору оренди земельної частки (паю)».

Представник відповідача 2 в клопотанні від 25.04.2017 просить суд застосувати строки позовної давності до позовних вимог, посилаючись на те, що спірний Договір укладений в результаті поновлення попереднього договору оренди земельної ділянки в силу ст.33 Закону України «Про оренду землі», а спірні правовідносини, що є предметом розгляду даної справи, виникли ще у 2012 році на підставі договору від 28.12.2012 року №1н/14 і згідно доданих до клопотання копій листів відповідача 2, адресованих голові Краснопільської районної державної адміністрації Сумської області /т.1 а.с. 74, 79, 83, 87/ переукладався кожного року на виконання п. 8 Договору. Таким чином, вважає, що строк позовної давності сплинув 28.12.2015.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Зі змісту ст. 261 ЦК України вбачається, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Стаття 33 Закону України «Про оренду землі», на застосування норм якої наголошує відповідач 2, визначає правові підстави поновлення договору оренди землі та фактично об'єднує два випадки пролонгації такого договору.

Так, частинами першою та п'ятою статті 33 цього Закону передбачено, що по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов'язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, установлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди. При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється. Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

Таким чином, відповідно до положень статті 33 Закону України «Про оренду землі» реалізація переважного права на поновлення договору оренди землі можлива лише за умови дотримання встановленої цією нормою процедури та наявності волевиявлення сторін.

Отже, для застосування частини першої статті 33 цього Закону та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди землі необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар належно виконує свої обов'язки за договором; орендар до закінчення строку дії договору повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом на укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди; орендодавець протягом місяця не повідомив про наявність заперечень щодо поновлення договору та своє рішення.

Крім того, частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі» передбачено іншу підставу поновлення договору оренди землі: у разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Таким чином, для поновлення договору оренди землі з підстави, передбаченої частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі» необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар належно виконує свої обов'язки за договором оренди; до закінчення строку дії договору він повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом на укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди: орендар продовжує користуватись виділеною земельною ділянкою; орендодавець письмово не повідомив орендаря про відмову в поновленні договору оренди.

Частинами восьмою, дев'ятою статті 33 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов'язковому порядку. Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди можуть бути оскаржені в суді.

Так, судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження факту дотримання визначеного Законом порядку щорічної пролонгації договору оренди №1н/14, а саме: докази надсилання заяви з доданими примірниками проекту додаткової угоди до Договору або будь-які позначки «нова редакція» в тексті наданих відповідачем копій договорів оренди за 2013, 2014, 2015 роки.

В той же час, судом встановлено, що спірний договір від 20.12.2016 р. містить всі ознаки самостійного договору оренди: дату укладання, підписи сторін та відбитки їх печаток, додатки згідно переліку, а також підписаний належним чином акт приймання-передачі земельних ділянок, що надаються в оренду від 20.12.2016 р.

Таким чином, суд розцінює договір оренди землі (невитребувані паї) №1н/14 від 20.12.2016 як договір, з дати реєстрації якого (30.12.2016 р.) виникли спірні правовідносини, що є предметом розгляду даної справи, а отже враховуючи те, що позивачу стало відомо про порушення його прав 30.12.2016 р. - саме під час реєстрації Договору, перебіг строку позовної давності розпочався з 30.12.2016 та прокурором не пропущено, а отже клопотання відповідача 2 є необґрунтованим і задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ст. 33 ГПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх доводів і заперечень, а відповідно до ч. 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які за законодавством мають підтверджуватися певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

На підставі викладеного вище, суд приходить до висновку про те, що прокурором подано належні та допустимі докази наявності ряду істотних порушень діючого законодавства під час укладення між Краснопільською районною державною адміністрацією Сумської області і ТОВ АФ «Родина» договору оренди землі (невитребувані паї) №1н/14 від 20.12.2016, а отже позовні вимоги є правомірними, обґрунтованими і такими, що піддягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір», ст.ст. 44, 49 ГПК України судовий збір в рівних частинах покладається на відповідачів.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірми «Родина» від 25.04.2017 про зупинення повадження у справі - відмовити.

2. В задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірми «Родина» від 25.04.2017 про застосування строків позовної давності - відмовити.

3. Позов задовольнити.

4. Визнати недійсним договір оренди землі (невитребувані паї) за №1н/14, укладений 20.12.2016 між Краснопільською районною державною адміністрацією Сумської області та Товариством з обмеженою відповідальністю Агрофірмою «Родина».

5. Стягнути з Краснопільської районної державної адміністрації Сумської області (42400, Сумська область, Краснопільський район, смт. Краснопілля, код 04058077) на користь Прокуратури Сумської області (40030, м. Суми, вул. Герасима Кондратьєва, 33, код 03527891, р/р 2983 в ДКСУ у м. Київ, МФО 820172) 800 грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

6. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірми «Родина» (42457, Сумська область, Краснопільський район, с. Порозок, код 03779515) на користь Прокуратури Сумської області (40030, м. Суми, вул. Герасима Кондратьєва, 33, код 03527891, р/р 2983 в ДКСУ у м. Київ, МФО 820172) 800 грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

7. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення підписано 29.11.2017 року.

ГОЛОВУЮЧИЙ СУДДЯ С.В. ЗАЄЦЬ

СУДДЯ Л.А. КОСТЕНКО

СУДДЯ О.Ю. СОПЯНЕНКО