ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" листопада 2017 р.Справа № 904/9681/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аюпової Р.М.

при секретарі судового засідання Васильєві А.В.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Радіалгруп", м. Кременчук
до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 - Ойл", м. Дніпро , 2. Приватного підприємства "Довіра-Агро", м. Харків
про стягнення грошових коштів в розмірі 259072,20 грн.
за участю представників сторін:

не з'явились

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "РАДІАЛГРУП" звернулося до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕЗЕРВ-ОЙЛ" та Приватного підприємства "ДОВІРА-АГРО" про солідарне стягнення заборгованості у розмірі 259 072,20 грн. внаслідок невиконання грошового зобов'язання щодо сплати за поставлений бітум нафтовий дорожній в'язкий БНД 60/90 на підставі договору №53/13 від 22.04.2013р. та договору про переведення боргу № б/н від 11.09.2013р.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 28.10.2016р. матеріали справи № 904/9681/16 були скореговані до господарського суду Харківської області за територіальною підсудністю.

07.11.2016р. автоматизованою системою документообігу господарського суду Харківської області справу призначено для розгляду судді Аюповій Р.М.

Ухвалою господарського суду від 08.11.2016р. справу призначено до розгляду у судовому засіданні на 22.11.2016р. о 12:30 год.

Ухвалою господарського суду від 19.12.2016р. продовжено строк розгляду справи, в порядку ст. 69 ГПК України, до 23.01.2017р.

Ухвалою господарського суду від 12.01.2017р. задоволено клопотання представника позивача про зупинення провадження у справі (вх. № 883). Провадження у справі 904/9681/16 зупинено до розгляду господарським судом Харківської області справи № 922/4458/16.

Ухвалою господарського суду від 07.11.2017р. провадження у справі поновлено та призначено справу до розгляду у судовому засіданні на 20.11.2017р. о 12:30 год.

У судове засідання 20.11.2017р. представник позивача не з'явився, додаткових доказів в обґрунтування позову, суду не надав. Натомість, через канцелярію суду надав клопотання про відкладення розгляду справи (вх. № 2296).

Представник першого відповідача у судове засідання не з'явився, відзив на позов не надав, про причину неявки суд не повідомив.

Представник другого відповідача у судове засідання не з'явився, відзив на позов не надав, про причину неявки суд не повідомив.

Матеріалами справи підтверджено належне повідомлення першого та другого відповідачів про розгляд справи господарським судом, що підтверджується направленням за адресою, зазначеною у витягах з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, ухвал суду про порушення провадження у справі та неодноразове відкладення розгляду справи, при цьому враховані приписи пункту 3.5.11 Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Вищого господарського суду України від 10.12.2002 р. № 75 (з подальшими змінами). Як свідчать матеріали справи, ухвали суду, які направлялись на адресу відповідачів, під час розгляду справи, повернулись на адресу господарського суду з відмітками відділення зв'язку за не запитом та "за закінченням терміну зберігання".

У постанові пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26 грудня 2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" зазначає, що в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Таким чином, суд вважає, що відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю "РЕЗЕРВ-ОЙЛ" та Приватне підприємство "ДОВІРА-АГРО", належним чином були повідомлені про дату, час та місце судового розгляду.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною ОСОБА_1 України ( Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР ), кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд при визначенні її громадських прав і обов'язків впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Клопотання позивача про відкладення розгляду справи не підлягає задоволенню, оскільки на дату розгляду справи, вичерпаний строк розгляду даної справи, передбачений ст. 69 ГПК України.

Окрім цього, у п. 3.9.2. Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011р. зазначено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них, справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участі в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами.

Тому суд вважає, що клопотання представника позивача не підлягає задоволенню.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 07 серпня 2013р. сторони попереджені про розгляд справи за наявними в ній матеріалами у разі неявки представників сторін у судове засідання та ненадання витребуваних судом документів. Враховуючи це, враховуючи також достатність часу, наданого позивачеві та відповідачеві для підготовки до судового засідання та підготовки витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені п.4 ч.3 ст. 129 Конституції України, ст. 4-3 та ст. 33 ГПК України, суд вважає, що господарським судом в межах наданих йому повноважень сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи за наявними у справі матеріалами відповідно до ст. 75 ГПК України.

Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Як свідчать матеріали справи, 22.04.2013р. між Товариством із обмеженою відповідальністю «Радіалгруп» (позивач, продавець) та Приватним підприємством «Довіра - Агро» (другий відповідач, покупець) було укладено договір №53/13 продажу нафтопродуктів.

Згідно п. 1.1. цей договір регулює загальні умови здійснення між сторонами угод на поставку товару покупцеві, а також права, обов'язки і відповідальність сторін за угодами, укладеними відповідно до положень цього договору.

Згідно п. 1.2., даний договір не може тлумачитися без документів, що підтверджують проведення операції, а документи, що підтверджують здійснення угоди, не можуть тлумачитися без даного договору.

Відповідно до п. 4.1. договору, покупець проводить оплату всього об'єму товару за цим договором (а саме, вартості товару, згідно договору, та вартості послуг вантажовідправника по відвантаженню і вартості транспортування) шляхом перерахування грошових коштів на рахунок продавця, вказаний в розділі 9 договору.

Згідно п. 4.2. договору, датою оплати вважається дата зарахування грошових коштів на поточний рахунок продавця.

Пунктом 4.3. договору сторони узгодили, що поставки товару оформлюються шляхом підписання сторонами специфікацій до даного договору, в яких вказується найменування та кількість товару, ціна і загальна вартість товару. Зазначена специфікація є невід'ємною частиною даного договору.

Згідно п. 4.4. договору, після проведення відвантаження, продавець для остаточного розрахунку на підставі відвантажувальних документів, оформляє рахунок-фактуру для обліку та оплати фактично відвантаженого товару і направляє його поштою покупцю чи передає представнику покупця. В тому разі, якщо вартість фактично відвантаженого товару, послуг з його відвантаження і транспортування перевищує попередню оплату, покупець зобов'язується прийняти рахунок - фактуру і оплатити вартість товару, послуг по відвантаженню і транспортуванню в повному обсязі з урахуванням попередньої оплати.

Відповідно до п. 4.5. договору, всі витрати з транспортування товару від постачальника до вантажоодержувача несе покупець.

Згідно п. 5.2. договору, збитки продавця відшкодовуються понад суму неустойки.

Пунктом 7.2. договору сторонами узгоджено, що, у випадках неможливості досягнення згоди шляхом переговорів, спір передається на вирішення господарського суду і розглядається в установленому порядку, згідно з чинним законодавством України і умовами даного договору.

Згідно Додатку №1 Рух бітуму по договору № 53/13 від 22.04.2013 р., станом на 29.10.2013р., ТОВ «Радіалгруп» реалізувало товару та надало транспортних послуг на суму 959560,13 грн.

Як зазначає позивач, ПП «Довіра - Агро», станом на 29.10.2013р., оплатило за договором 700487,94 грн.

Таким чином, заборгованість другого відповідача за договором складає 259072,20 грн.

Факт відвантаження бітуму нафтового дорожнього в'язкого БНД 60/90 ДСТУ 4044-2001 підтверджується: специфікаціями на поставку товару від 22.04.2013 р., 06.05.2013 р., 08.05.2013 р., 18.05.013 р., 25.05.2013 р., 06.06.2013 р.

Факт реальності та товарності господарської операції по відвантаженню бітуму нафтового дорожнього в'язкого БНД 60/90 ДСТУ 4044-2001 та транспортних послуг по доставці підтверджується наступними документами первинного бухгалтерського обліку: рахунками, товарно-транспортними накладними на відпуск нафтопродуктів (нафти), актами приймання-передачі продукції до договору поставки № 53/13 від 22.04.2013р., накладними № 03/04 від 23 квітня 2013 р., довіреностями, актами звірки взаємних розрахунків, наданих позивачем до матеріалів справи.

Як свідчать матеріали справи, 11.09.2013р. між первісним боржником - ПП "Довіра -Агро", новим кредитором - ТОВ "ОСОБА_1 - Ойл" (перший відповідач) та кредитором - ТОВ "Радіалгруп" було підписано трьохсторонній договір про переведення боргу, згідно п. 2 якого, первісний боржник переводить на нового боржника борг (грошове зобов'язання) у розмірі 316397,20 грн., що виник на підставі договору продажу нафтопродуктів № 53/13 від 12.04.2013р., а новий боржник погоджується виконати зазначене грошове зобов'язання в сумі 316397,20 гривень та перерахувати дану суму кредитору, за умови, що кредитор не буде застосовувати будь-які штрафні санкції до нового боржника, які передбачені договором продажу нафтопродуктів № 53/13 від 22.04.2013 року та законодавством України.

Згідно п. 5 договору про переведення боргу, новий боржник повинен виконати грошове зобов'язання перед кредитором у сумі 316397,20 гривень до 31.12.2013р.

На час звернення до господарського суду з відповідним позовом, першим відповідачем не було виконано умов договору про переведення боргу щодо сплати суми заборгованості, яка утворилась у другого відповідача перед позивачем, в рамках укладеного договору №53/13 продажу нафтопродуктів.

Зазначені обставини і стали підставою для звернення позивача з відповідним позовом до господарського суду за захистом свого порушеного права.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 ЦК України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обовязку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обовязків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

У відповідності із ст.173 ГК України та ст. 509 ЦК України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший субєкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконати її обовязку.

Господарські зобовязання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 16 ЦК України, частиною 2 статті 20 ГК України, одним із способів захисту права є примусове виконання обовязку в натурі (присудження до виконання обовязку в натурі).

Відповідно до ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобовязання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно статті 599 ЦК України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 193 ГК України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Як встановлено судом, другий відповідач - Приватне підприємство "Довіра-Агро" свої зобов'язання з оплати поставленого позивачем товару за договором від 22.04.2013р. не виконав, внаслідок чого заборгованість ПП "Довіра-Агро" перед позивачем за договором склала 259072,20 грн.

Доказів, які б підтверджували відсутність даної суми заборгованості за договором від 22.04.2013р., другим відповідачем до господарського суду надано не було.

Відповідно до статті 520 ЦК України, боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Форма правочину щодо заміни боржника у зобов'язанні визначається відповідно до положень статті 513 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Суд враховує, що заміна боржника - є внутрішньою зміною сторони у зобов'язанні і не впливає на обсяг прав та обов'язків сторін у зобов'язанні, тобто, новий боржник має виконати зобов'язання перед кредитором в тому обсязі, в якому вони мали бути виконані первісним боржником.

Беручи до уваги укладений між первісним боржником - ПП "Довіра -Агро", новим кредитором - ТОВ "ОСОБА_1 - Ойл" та кредитором - ТОВ "Радіалгруп" трьохсторонній договір про переведення боргу від 11.09.2013р., зобов'язання по сплаті заборгованості за договором продажу в сумі 316397,20 грн. мало бути виконане Товариством з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 - Ойл".

Згідно п. 2 договору про переведення боргу, первісний боржник переводить на нового боржника борг (грошове зобов'язання) у розмірі 316397,20 грн., що виник на підставі договору продажу нафтопродуктів № 53/13 від 12.04.2013р., а новий боржник погоджується виконати зазначене грошове зобов'язання в сумі 316397,20 гривень та перерахувати дану суму кредитору, за умови, що кредитор не буде застосовувати будь-які штрафні санкції до нового боржника, які передбачені договором продажу нафтопродуктів № 53/13 від 22.04.2013 року та законодавством України.

Згідно п. 5 договору про переведення боргу, новий боржник повинен виконати грошове зобов'язання перед кредитором у сумі 316397,20 гривень до 31.12.2013р.

Проте, станом на момент розгляду справи, перший відповідач суму заборгованості не сплатив та не надав суду жодних доказів, які б спростовували суму заявленого боргу чи підтверджували б оплату заборгованості.

Рішенням господарського суду Харківської області від 08.02.2017р. по справі № 922/4566/17, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Радіалгруп" до Приватного підприємства "Довіра-Агро" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Резерв-Ойл", про визнання недійсним договору про переведення боргу б/н від 11.03.2013 р., який був укладений між позивачем та відповідачами, яке набрало чинності, у задоволенні позову відмовлено повністю.

Судом, під час розгляду справи № 922/4566/17 встановлено, що позивач з умовами договору про переведення боргу від 11.09.2013р. був ознайомлений, погоджувався з його змістом та на час підписання договору не вважав умови його такими, що суперечать його інтересам та нормам чинного законодавства, більш того, позивач після укладання договору приймав від нового боржника оплату боргу, про що вказує сам позивач та підтверджується виписками по особовому рахунку від 24.04.13р., 08.05.13р., 15.05.13р., 17.10.13р., 16.10.13р., 04.06.13р., 25.10.13 р., 29.10.13р.

Так, суд зазначив, що фактичне невиконання Товариством з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 - Ойл" умов договору в частині повної оплати заборгованості за договором переведення боргу від 11.09.2013р. не створює правових підстав для визнання його недійсним в силу положень ст.203 ЦК, 215 ЦК України.

Відповідно до ст. 35 ГПК України, обставини, визнані господарським судом загальновідомими, не потребують доказування. Факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Суд враховує, що рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 року у справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України", яке є в силу ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" джерелом права, визначено, що "право на справедливий судовий розгляд, гарантований статтею 6 § 1 Конвенції, повинно тлумачитися в світлі преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права як елемент спільної спадщини держав-учасниць. Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів ("Брумареску проти Румунії", § 61)".

Оскільки на час розгляду даної справи, рішення господарського суду Харківської області від 08.02.2017р. по справі № 922/4566/17 набрала законної сили, суд зазначає, що відповідно до ст. 35 ГПК України вказане є підставою для звільнення від доказування обставин, встановлених під час розгляду справи № 922/4566/17.

Враховуючи викладене, вимоги про солідарне стягнення з першого та другого відповідачів заборгованості за договором продажу від 22.04.2013р. та договором переведення боргу від 11.09.2013р. є безпідставними та такими, що спростовується матеріалами справи, а вимоги до другого відповідача - Приватного підприємства "Довіра-Агро", є такими, що не підлягають задоволенню.

Отже, враховуючи вищевикладене, ТОВ "Резерв-Ойл" визнається судом таким, що прострочив оплату заборгованості, яка виникла на підставі договору про переведення боргу щодо сплати суми заборгованості, яка утворилась у другого відповідача перед позивачем, в рамках укладеного договору №53/13 продажу нафтопродуктів.

Натомість, судом встановлено, що відповідно до витягу "Детальна інформація про юридичну особу", наданого позивачем, 29.07.2016р. вчинено запис про припинення стану юридичної особи першого відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Резерв-Ойл".

Відповідно до п. З ч. 1 ст. 62 ГПК України суддя відмовляє у прийнятті позовної заяви, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено діяльність суб'єкта господарювання, які звернулися із позовною заявою або до яких пред'явлено позов, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Оскільки перший відповідач станом на час звернення позивача до господарського суду з відповідним позовом, втратив статус юридичної особи, позовні вимоги позивача до ТОВ "Резерв-Ойл" є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Згідно з частиною другою статті 43 ГПК України та статтею 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як визначено у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи. Суд обґрунтовує своє рішення лише тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Подані докази не можуть бути відхилені судом з тих мотивів, що вони не передбачені процесуальним законом.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи викладене, суд відмовляє в задоволенні позову у повному обсязі.

Відповідно до статті 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст. ст. 1, 4, 12, 22, 32, 33, 43, 44-49, 69, 75, 79, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Повне рішення складено 23.11.2017 р.

Суддя ОСОБА_1

справа № 904/9681/16