КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" листопада 2017 р. Справа№ 910/13884/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гаврилюка О.М.

суддів: Майданевича А.Г.

Іоннікової І.А.

за участю представників сторін:

від позивача: Білозерова С.В. - представник, дов. № 02-01/08 від 01.08.2017; Шиганська Н.В. - представник, дов. № 01-01/08 від 01.08.2017;

від відповідачів: 1. Поліщук Р.М. - представник, дов. б/н від 12.01.2017;

2. не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Київщина-Капітал"

на рішення Господарського суду міста Києва від 05.10.2017

у справі № 910/13884/17 (суддя Щербаков С.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Київщина-Капітал"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтеграл-П",

Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіон-Інвест"

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Київщина-Капітал" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтеграл-П" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіон-Інвест" про визнання недійсним з моменту укладення договору

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.10.2017 у справі № 910/13884/17 провадження у справі № 910/13884/17 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Київщина-Капітал" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтеграл-П" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіон-Інвест" про визнання недійсним договору, в частині позовних вимог до Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіон-Інвест" - припинено. У задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Київщина-Капітал" подало до Київського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 05.10.2017 у справі № 910/13884/17 скасувати, в частині відмови у задоволенні позову та прийняти нове рішення, яким визнати недійсним з моменту його укладення договір купівлі-продажу права вимоги підприємства-банкрута № 13/08-08 від 12.08.2014, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Регіон-Інвест", в особі ліквідатора - арбітражного керуючого Бойка А.І. та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтеграл-П".

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.11.2017 прийнято апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Київщина-Капітал" на рішення Господарського суду міста Києва від 05.10.2017 у справі № 910/13884/17 до розгляду та порушено апеляційне провадження. Розгляд апеляційної скарги призначено на 22.11.2017.

Представник позивача у судовому засіданні 22.11.2017 підтримав вимоги апеляційної скарги, просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 05.10.2017 у справі № 910/13884/17 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні 22.11.2017 заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду міста Києва від 05.10.2017 у справі № 910/13884/17 залишити без змін, вимоги апеляційної скарги без задоволення.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу; апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі; в апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши докази, що є у справі, перевіривши застосування норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, судова колегія апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

В провадженні Господарського суду Київської області перебуває справа № 911/2311/13 за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «РЕГІОН-ІНВЕСТ» про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Перша українська індустріально-інвестиційна компанія».

Ухвалами Господарського суду Київської області від 27.09.2013 розгляд кредиторських заяв ТОВ «Регіон-Інвест», ПАТ «Акціонерний комерційний банк «Київ», Київського міського центру зайнятості,ТОВ «Міжнародна лізингова компанія», ТОВ «Інвестінтер», ТОВ «Капіталоінвест», ТОВ «Фінансова компанія «Київщина-Капітал» призначено на 24.10.2013.

З матеріалів справи вбачається, що за результатами аукціону з продажу дебіторської заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю «Перша українська Індустріально-Інвестиційна Компанія» (лот № 13) на загальну суму 27 601 842,00 грн., що виникла на підставі ухвали Господарського суду Київської області від 11.07.2013 у справі № 911/2311/13, визнано переможцем аукціону - Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтеграл-П" із запропонованою ціною 1 725,16 грн., що підтверджується протоколом № 13 про проведення другого повторного аукціону з продажу майна ТОВ «Регіон-Інвест», затвердженого 08.08.2014.

12.08.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Регіон-Інвест", в особі ліквідатора - арбітражного керуючого Бойко А.І. (Свідоцтво про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) № 879, виданого Міністерством юстиції України 17.04.2013, призначеного постановою Господарського суду Київської області від 22.04.2013 у справі № Б24/042-11/3 (далі - продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтеграл-П" (далі - покупець) укладено договір № 13/08-08 купівлі-продажу права вимоги підприємства-банкрута, умовами якого передбачено, що на підставі протоколу проведення аукціону № 13 від 08.08.2014, продавець зобов'язується передати покупцеві право вимоги боржника (дебіторська заборгованість) до ТОВ «Перша українська Індустріально-Інвестиційна Компанія» на загальну суму 27 601 842,00 грн., що виникла на підставі рішення Господарського суду Київської області від 30.08.2011 у справі № 23/090-11 та ухвали Господарського суду Київської області від 11.07.2013 у справі № 911/2311/13.

Відповідно до п. 2.1. договору, передача права вимоги продавцем і прийняття його покупцем здійснюється після повної оплати вартості права вимоги, та оформлюється актом приймання-передачі, що підписується сторонами.

Згідно із п. 3.1 договору на підставі протоколу аукціону з продажу майна банкрута № 13 від 08.08.2014 продаж права вимоги вчиняється за 1 725,12 грн., без ПДВ.

Гарантійний внесок у сумі 172,51 грн., сплачений покупцем, зараховується до ціни продажу права вимоги (п. 3.2. договору).

Пунктом 3.3 договору встановлено, що покупець зобов'язаний перерахувати на поточний рахунок продавця, вказаний у цьому договорі, грошові кошти у сумі 1 552,61 грн., у повному обсязі протягом 5 (п'яти) днів з моменту підписання даного договору.

Даний договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання (п. 7.1. договору).

Як вбачається із матеріалів справи, на виконання умов договору № 13/08-08 купівлі-продажу права вимоги підприємства-банкрута від 12.08.2014 Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтеграл-П" було перераховано на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіон-Інвест" 1 552, 61 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 62 від 15.08.2014.

15.08.2014 Товариством з обмеженою відповідальністю "Регіон-Інвест", в особі ліквідатора - арбітражного керуючого Бойко А.І. (Свідоцтво про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) № 879, виданого Міністерством юстиції України 17.04.2013, призначеного Постановою Господарського суду Київської області від 22.04.2013 у справі № Б24/042-11/3 (далі - продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтеграл-П" (далі - покупець) складено та підписано акт приймання передачі права вимоги, яким встановлено, що відповідно до п. 3.3 договору № 13/08-08 купівлі-продажу права вимоги підприємства-банкрута від 12.08.2014 покупець здійснив оплату за право вимоги в повному обсязі та у встановлений строк.

Відповідно до п. 2.1 договору, продавець передає покупцю право вимоги боржника (продавця) (дебіторська заборгованість) на загальну суму 27 601 842,00 грн. до ТОВ «Перша українська Індустріально-Інвестиційна Компанія» на загальну суму 27 601 842,00 грн., що виникла на підставі рішення Господарського суду Київської обасті від 30.08.2011 у справі № 23/090-11 та ухвали Господарського суду Київської області від 11.07.2013 у справі № 911/2311/13 (п. 2 акту).

Згідно п. 2.2 договору з моменту підписання даного акту приймання-передачі до покупця переходить право вимоги боржника (продавця), зазначене в п. 1.1. договору (п. 3 акту).

Ухвалою Господарського суду Київської області від 07.10.2014 у справі № Б24/042-11/3 затверджено звіт ліквідатора та ліквідаційний баланс Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіон-Інвест" станом на 07.10.2014, ліквідовано юридичну особу - Товариство з обмеженою відповідальністю "Регіон-Інвест", провадження у справі № Б24/042-11/3 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіон-Інвест" - припинено, про що відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, внесено запис про державну реєстрацію припинення юридичної особи TOB "Регіон-Інвест", дата запису: 28.10.2014; номер запису: 4004735.

В той же час, як зазначає позивач ухвалою Господарського суду Київської області від 23.07.2015 у справі № 911/2311/13 визнано вимоги кредиторів боржника Товариства з обмеженою відповідальністю «Перша Українська індустріально-інвестиційна компанія» в сумі 61 506 972,31 грн. та затверджено реєстр вимог кредиторів до якого включено вимоги, зокрема ТОВ «Інтеграл-П» у сумі 27 601 842,00 грн (четверта черга) та ТОВ «ФК «Київщина-Капітал» у сумі 1 147,00 грн (перша черга).

Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Київщина-Капітал" у позовній заяві зазначає, що договір № 13/08-08 купівлі-продажу права вимоги підприємства-банкрута від 12.08.2014 за своєю правовою природою є договором факторингу, однак, відповідач не є фінансовою установою у розумінні Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", яка може надавати фінансові послуги у формі факторингу, а тому просить суд визнати недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу права вимоги підприємства-банкрута № 13/08-08 від 12.08.2014, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Регіон-Інвест", в особі ліквідатора - арбітражного керуючого Бойка А.І. та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтеграл-П".

Згідно із ч. 1 та ч. 4 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 ГК України).

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із ст. 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За змістом п. 2.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Необхідно з урахуванням приписів ст.215 Цивільного кодексу України та ст. 207 Господарського кодексу України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, ч.1 ст.220, ч.2 ст.228 Цивільного кодексу України, ч.2 ст.207 Господарського кодексу України), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора (п. 2.5.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Пунктом 18 інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/211 від 07.04.2008 "Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України" передбачено, що вимога про визнання недійсним правочину та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Цивільний кодекс України не дає визначення поняття "заінтересована особа". Тому коло заінтересованих осіб має з'ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин 1-3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України, ст. 180 ГК України).

Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, які погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Отже, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Як вже зазначалось, 12.08.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Регіон-Інвест", в особі ліквідатора - арбітражного керуючого Бойко А.І. (Свідоцтво про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) № 879, виданого Міністерством юстиції України 17.04.2013, призначеного Постановою Господарського суду Київської області від 22.04.2013 у справі № Б24/042-11/3 (далі - продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтеграл-П" (далі - покупець) укладено договір № 13/08-08 купівлі-продажу права вимоги підприємства-банкрута, умовами якого передбачено, що на підставі протоколу проведення аукціону № 13 від 08.08.2014, продавець зобов'язується передати покупцеві право вимоги боржника (дебіторська заборгованість) до ТОВ «Перша українська Індустріально-Інвестиційна Компанія» на загальну суму 27 601 842, 00 грн., що виникла на підставі рішення Господарського суду Київської обасті від 30.08.2011 у справі № 23/090-11 та ухвали Господарського суду Київської області від 11.07.2013 у справі № 911/2311/13.

15.08.2017 Товариством з обмеженою відповідальністю "Регіон-Інвест", в особі ліквідатора - арбітражного керуючого Бойко А.І. (Свідоцтво про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) № 879, виданого Міністерством юстиції України 17.04.2013, призначеного Постановою Господарського суду Київської області від 22.04.2013 у справі № Б24/042-11/3 (далі - продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтеграл-П" (далі - покупець) складено та підписано акт приймання передачі права вимоги.

Згідно із ст. 49 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" продаж майна боржника в провадженні у справі про банкрутство здійснюється в порядку, встановленому цим Законом, шляхом проведення торгів у формі аукціону, за винятком майна, продаж якого відповідно до законодавства України здійснюється шляхом проведення закритих торгів.

Відповідно до ст. 50 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", продаж майна на аукціоні оформлюється договором купівлі-продажу, який укладається власником майна чи замовником аукціону з переможцем торгів.

Договір укладено за наслідками проведеного 08.08.2014 другого повторного аукціону з продажу майна ТОВ "Регіон-Інвест", переможцем якого визнано Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтеграл-П", про що оформлено протокол № 13.

Відповідно до ст.ст. 202, 207 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; зміст правочину може бути зафіксований в одному або кількох документах.

Відповідно до особливостей провадження у справах про банкрутство передбачено укладення правочинів з реалізації майна боржника шляхом проведення публічних торгів, в ході яких здійснюється оформлення протоколу про проведення аукціону (стаття 69 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом"), свідоцтва про придбання нерухомого майна на аукціоні (стаття 75 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом") або договору купівлі-продажу майна з публічних торгів чи на аукціоні (статті 50, 71, 73 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом").

Частиною 3 ст. 55 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" встановлено, що результати аукціону, проведеного з порушенням вимог закону, можуть бути визнані в судовому порядку недійсними. Визнання результатів аукціону недійсними тягне за собою визнання недійсним укладеного з переможцем договору купівлі-продажу.

Підставою для визнання результатів аукціону недійсними є порушення встановлених законодавством правил проведення аукціону, визначених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а саме: правил, які визначають процедуру підготовки, проведення аукціону; правил, які регулюють сам порядок проведення аукціону; правил, які стосуються оформлення кінцевих результатів аукціону. До предмету дослідження, з питань розгляду недійсності результатів аукціону, входять встановлення обставин підготовки до проведення аукціону (інвентаризація та оцінка майна банкрута), дотримання організатором аукціону вимог, які ставляться Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" до його проведення, зокрема, щодо порядку оприлюднення оголошення про проведення аукціону певного змісту, письмового повідомлення про проведення аукціону власника майна, замовника та інших осіб, визначених замовником (статті 58, 59 Закону); допуску до участі в аукціоні (стаття 61 Закону); допуску до місця проведення аукціону (стаття 63 Закону); порядку проведення аукціону (статті 64-68 Закону).

Матеріали справи не містять ані доказів оскарження у судовому порядку протоколу про проведення другого повторного аукціону з продажу майна ТОВ «Регіон-Інвест» від 08.08.2014, ані доказів визнання відповідного протоколу недійсним.

Відповідно до ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (ст. 1079 ЦК України), тобто має ліцензію НБУ на провадження даної діяльності.

Разом з тим, відповідно до ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Під факторингом, як правило, розуміється продаж недокументованої, тобто не закріпленої в цінному папері, дебіторської заборгованості з метою фінансування чи іншої мети.

Положення частини 1 статті 1073 ЦК України, охоплює широке коло договорів, які опосередковують перехід права вимоги. Визначення договору фінансування під уступку права грошової вимоги сформульовано так, щоб він охоплював достатньо широке коло відносин, пов'язаних з даним видом фінансових угод. Критерієм для їх об'єднання можна визначити мету отримання фінансування. Передача права вимоги в рамках договору фінансування носить допоміжний характер, а передача відповідної суми грошей основний.

Також слід зазначити, що суть договору факторингу в першу чергу полягає в наданні фінансових послуг, а не в переході права грошової вимоги. Відповідно до статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", фінансова послуга - це операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. У частині 1 статті 4 цього Закону міститься перелік фінансових послуг, серед яких у пункті 11 зазначається і факторинг. З урахуванням положень статті 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" факторинг визначається як кредитна операція.

Згідно із позицією Вищого господарського суду України, викладеною у постанові від 16.02.2016 у справі № 910/17428/15, між договором про відступлення права вимоги та договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) є лише одна спільна риса: вони базуються на заміні кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги). Важливою відмінністю цих двох договорів є те, що при відступленні права вимоги первісний кредитор передає новому кредитору боргові зобов'язання боржника і більше взаємовідносин не має, ані з боржником, ані з новим кредитором щодо перерахування коштів первісному кредитору, тож по суті відбувається купівля-продаж права вимоги боргових зобов'язань. А в договорі факторингу фактор може отримувати кошти і від клієнта, і від боржника, вони розраховуються із фактором, це передбачено ст.1084 ЦК України.

Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Сам же договір факторингу у нормі згаданої статті ЦК України визначено як фінансування під відступлення права грошової вимоги та вже передбачає, що відступлення права вимоги є наслідком та лише складовою частиною цієї господарської операції, що полягає в забезпеченні виконання зобов'язання під фінансування.

За наведеним визначенням договору факторингу цей договір спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що останній не містить ознак договору факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Пунктом 3.1 договору встановлено, на підставі протоколу аукціону з продажу майна банкрута № 13 від 08.08.2014 продаж права вимоги вчиняється за 1 725,12 грн., без ПДВ.

Гарантійний внесок у сумі 172,51 грн., сплачений покупцем, зараховується до ціни продажу права вимоги (п. 3.2. договору).

Пунктом 3.3. договору встановлено, що покупець зобов'язаний перерахувати на поточний рахунок продавця, вказаний у цьому договорі, грошові кошти у сумі 1 552, 61 грн., у повному обсязі протягом 5 (п'яти) днів з моменту підписання даного договору.

Оспорюваний договір не передбачає надання послуг з фінансування під відступлення права грошової вимоги, як і не передбачає отримання відповідачем будь-якої плати за таке відступлення.

Київський апеляційний господарський суд погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Регіон-Інвест" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтеграл-П" договір не є договором факторингу, оскільки за вказаним договором жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, тому відсутні підстави вважати, що метою укладення спірного договору є отримання прибутку.

При цьому, суд відзначає, що у п. 2 акту приймання-передачі права вимоги від 15.08.2014 встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Регіон-Інвест" передає Товариству з обмеженою відповідальністю "Інтеграл-П" право вимоги боржника (Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіон-Інвест") (дебіторська заборгованість) на загальну суму 27 601 842,00 грн. до ТОВ «Перша українська Індустріально-Інвестиційна Компанія» на загальну суму 27 601 842,00 грн, що виникла на підставі рішення Господарського суду Київської області від 30.08.2011 у справі № 23/090-11 та ухвали Господарського суду Київської області від 11.07.2013 у справі № 911/2311/13 (п. 2 акту).

Отже, оспорюваний правочин є договором купівлі-продажу права вимоги, який регулюється нормами ст.ст. 655, 656 Цивільного кодексу України і не є ані договором факторингу, ані фінансовою послугою.

Як вбачається із положень Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", зазначений закон є нормативно-правовим актом спеціальної дії, який регулює відносини, пов'язані з функціонуванням фінансових ринків та надання фінансових послуг. Сфера дії цього закону за суб'єктним складом обмежується: фінансовими установами, особами, які здійснюють діяльність з посередницьких послуг на ринках фінансових послуг, об'єднаннями фінансових установ, включених до реєстру саморегулівних організацій.

Правові підстави для застосування до суб'єктів господарювання, що не є фінансовими установами, та набувають на платній основі право вимоги до третіх осіб на підставі договорів відступлення права вимоги, незалежно від умов такого набуття (з дисконтом, премією або без) норм Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", відсутні.

Таким чином, зазначене зумовлює відсутність передбачених статтями 203, 215 ЦК України підстав для визнання цього договору недійсним.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України у постанові від 09.08.2016 у справі № 911/1079/16.

При цьому, суд відзначає, що чинне законодавство України не містить заборон чи обмежень щодо укладення відповідачем спірного договору.

Між тим, суд звертає увагу, що відповідно до п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9, особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач не є стороною договору № 13/08-08 купівлі-продажу права вимоги підприємства-банкрута від 12.08.2014, який укладено між Товариством з обмеженою відповідальністю «Регіон-Інвест» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтеграл-П».

Київський апеляційний господарський суд погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що при зверненні до суду з вказаним позовом Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Київщина-Капітал" не доведено належними засобами доказування, в розумінні ст. 33 ГПК України, які саме його права та законні інтереси було порушено внаслідок укладення спірного договору. Також позивачем не доведено належними засобами доказування, що оспорюваний ним договір № 13/08-08 купівлі-продажу права вимоги підприємства-банкрута від 12.08.2014 суперечить закону, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, або що особи, які вчинили ці правочини, не мали на це необхідного обсягу цивільної дієздатності, чи що волевиявлення учасників правочинів не було вільним та не відповідало їх внутрішній волі, або що правочин не було вчинено у формі, встановленій законом, чи що правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із ст. 59 ГК України, припинення суб'єкта господарювання здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до ст. 104 ЦК України, юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов'язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Згідно ч. 1 ст. 110 ЦК України, юридична особа ліквідується, за рішенням її учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, в тому числі у зв'язку із закінченням строку, на який було створено юридичну особу, досягненням мети, для якої її створено, а також в інших випадках, передбачених установчими документами; за рішенням суду про ліквідацію юридичної особи через допущені при її створенні порушення, які не можна усунути, за позовом учасника юридичної особи або відповідного органу державної влади; за рішенням суду про ліквідацію юридичної особи в інших випадках, встановлених законом, - за позовом відповідного органу державної влади.

Частиною 14 ст. 111 ЦК України встановлено, що ліквідаційна комісія (ліквідатор) забезпечує подання державному реєстраторові документів, передбачених законом для проведення державної реєстрації припинення юридичної особи в установлений законом строк.

Як вже зазначалось, ухвалою Господарського суду Київської області від 07.10.2014 у справі № Б24/042-11/3 затверджено звіт ліквідатора та ліквідаційний баланс Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіон-Інвест" станом на 07.10.2014, ліквідовано юридичну особу - Товариство з обмеженою відповідальністю "Регіон-Інвест", провадження у справі № Б24/042-11/3 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіон-Інвест" - припинено.

Відповідно до ч. 2 ст. 104 ЦК України, юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Як свідчить витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань - юридичну особу - Товариство з обмеженою відповідальністю "Регіон-Інвест" - припинено, за судовим рішенням, у зв'язку з визнанням її банкрутом, дата запису - 28.10.2014, номер запису - 4004735.

Згідно із ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 80 ГПК України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено діяльність суб'єкта господарювання, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Враховуючи те, що юридичну особу - Товариство з обмеженою відповідальністю "Регіон-Інвест" припинено, за судовим рішенням, у зв'язку із визнанням її банкрутом, суд приходить до висновку, що провадження у справі № 910/13884/17 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Київщина-Капітал" до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтеграл-П" та 2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіон-Інвест" про визнання недійсним договору, в частині позовних вимог до Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіон-Інвест" підлягає припиненню.

Щодо позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Київщина-Капітал" до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтеграл-П" та 2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіон-Інвест" про визнання недійсним договору, в частині позовних вимог до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтеграл-П" апеляційний господарський суд дійшов висновку, що провадження у цій частині також підлягає припиненню, враховуючи викладене та наступне.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 50 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" оспорюваний правочин є лише оформленням продажу майна на аукціоні, який укладається із переможців торгів.

Згідно із ст. 4-1 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Частиною 8 ст. 44 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" спори, які виникають при проведенні та виконанні результатів аукціонів, у тому числі про визнання недійсними договорів купівлі-продажу майна, розглядаються в межах провадження у справі про банкрутство.

Відповідно до ч. 3 ст. 55 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" результати аукціону, проведеного з порушенням вимог закону, можуть бути визнані в судовому порядку недійсними. Визнання результатів аукціону недійсними тягне за собою визнання недійсним укладеного з переможцем договору купівлі-продажу.

Підставою для визнання результатів аукціону недійсними є порушення встановлених законодавством правил проведення аукціону, визначених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника бо визнання його банкрутом", а саме: правил, які визначають процедуру підготовки, проведення аукціону; правил, які регулюють сам порядок проведення аукціону; правил, які стосуються оформлення кінцевих результатів аукціону. До предмету дослідження, з питань розгляду недійсності результатів аукціону, входять встановлення обставин підготовки до проведення аукціону (інвентаризація та оцінка майна банкрута), дотримання організатором аукціону вимог, які ставляться Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" до його проведення, зокрема, щодо порядку оприлюднення оголошення про проведення аукціону певного змісту, письмового повідомлення про проведення аукціону власника майна, замовника та інших осіб, визначених замовником (ст.ст. 58, 59 Закону); допуску до участі в аукціоні (ст. 61 Закону); допуску до місця проведення аукціону (ст. 63 Закону); порядку проведення аукціону (ст.ст. 64-68 Закону).

Згідно із ч. 4 ст. 10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Справи у відповідних спорах відносяться до виключної підсудності того господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (остання частина статті 16 ГПК України), та розгуляються, як і справи у спорах боржника з кредиторами, які мають поточні вимоги до боржника (частина восьма статті 23 Закону); у позовному провадженні - на відміну від: заяв про визнання недійсними правочинів (договорів) або спростування майнових дій боржника (стаття 20 Закону); заяв щодо відшкодування збитків у зв'язку з відмовою керуючого санацією від правочину (договору); заяв щодо порушення сторонами умов правочинів (договорів), вчинених згідно з планом санації (ч.ч. 10, 11 ст. 28 Закону); спорів, які виникають при проведенні та виконанні результатів аукціону, у тому числі про визнання недійсними договорів купівлі-продажу майна (ч. 8 ст. 44 Закону), які розглядаються у межах провадження у справі про банкрутство.

Підсудність визначається колом справ у спорах, вирішення яких віднесено до підвідомчості певного господарського суду (ст.ст. 13, 15, 16 ГПК України) (постанова пленуму Вищого господарського суду України від 24.10.2011 № 10 "Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам").

Відповідно до п. 11 Прикінцевих і перехідних положень Закону про банкрутство, положення цього Закону, що регулюють продаж майна в провадженні у справі про банкрутство, застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких порушено до набрання чинності цим Законом.

Отже, після 19.01.20163 реалізація майна боржника в усіх без виключення справах про банкрутство, застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких порушено до набрання чинності цим Законом.

Як вже зазначалось, предметом позову є визнання недійсним договору купівлі-продажу права вимоги підприємства банкрута № 13/08-08 від 12.08.2014, який був укладений за наслідками продажу майна боржника в провадженні у справі № Б24/042-11/3 про банкрутство другого відповідача шляхом проведення торгів у формі аукціону.

З моменту порушення справи про банкрутство боржник знаходиться в особливому правовому режимі і Закон про банкрутство має пріоритет перед іншими законодавчими актами України у регулюванні відносин, пов'язаних зі справами про банкрутство суб'єктів підприємницької діяльності, окрім випадків, передбачених цим Законом (ч. 2 ст. 2 Закону про банкрутство).

Отже, Законом про банкрутство, який має пріоритет перед іншим законодавством України у регулюванні правовідносин банкрутства, вказано, що розгляд питання про визнання недійсним правочину (договору купівлі-продажу), укладеного за результатами аукціону з продажу майна банкрута здійснюється в межах провадження у справі про банкрутство, а не в окремому провадженні.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Вищого господарського суду від 23.04.2014 у справі № 922/4163/13-г, від 18.01.2015 у справі № 922/1294/13, від 01.07.2015 у справі № 909/1066/13, від 04.08.2015 у справі № 903/206/15 та від 22.10.2015 у справі № 903/437/15.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 80 ГПК України, ч. 8 ст. 44 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" дана позовна заява мала розглядатись у межах справи № Б24/042-11/3 про банкрутство ТОВ "Регіон-Інвест", а не в окремому позовному провадженні, тому провадження у справі № 910/13884/17 в частині позовних вимог до ТОВ "Інтеграл-П" підлягає припиненню.

Обставини, на які скаржник посилається як на підставу для скасування рішення Господарського суду міста Києва від 05.10.2017 у справі № 910/13884/17, визнаються колегією суддів безпідставними.

З огляду на вищевикладене, правові підстави для задоволення апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Київщина-Капітал", відсутні.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, скаржник не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли би бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43, 101 ГПК України.

Однак, колегія суддів апеляційного господарського суду переглянула спір відповідно до ст. 101 ГПК України і дійшла висновку, що рішення місцевого господарського суду підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позову, з прийняттям нового рішення, яким припинити провадження у справі № 910/13884/17 в цій частині, оскільки дана позовна заява мала розглядатись в межах справи № Б24/042-11/3 про банкрутство ТОВ "Регіон-Інвест", а не в окремому позовному провадженні. Апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Київщина-Капітал" не підлягає задоволенню.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на заявника апеляційної скарги, згідно із ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103-105 ГПК України Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Київщина-Капітал" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 05.10.2017 у справі № 910/13884/17 скасувати в частині відмови у задоволенні позову.

3. В цій частині позовних вимог прийняти нове рішення, яким припинити провадження у справі № 910/13884/17.

4. В іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 05.10.2017 у справі № 910/13884/17 залишити без змін.

5. Справу № 910/13884/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Повний текст постанови складено 29.11.2017.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк

Судді А.Г. Майданевич

І.А. Іоннікова