КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" листопада 2017 р. Справа№ 910/21160/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Дідиченко М.А.

Калатай Н.Ф.

секретар Драчук Р.А.

за участю представників:

від позивача ОСОБА_2 - дов. № 1570 від 08.11.2016

від відповідача Стороженко А.С. - дов. № 1334 від 19.09.2017

Поліщук В.А. - дов. б/н від 19.09.2017

розглядаючи у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю

«Фірма «Джун»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 23.05.2017 (суддя Морозов С.М.)

у справі № 910/21160/16

за позовом ОСОБА_5

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Джун»

(далі - ТОВ «Фірма «Джун»)

про стягнення вартості частини майна, пропорційній частці у

статутному капіталі в розмірі 5 095 350, 00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.05.2017 у справі № 910/21160/16 позовні вимоги задоволено в повному обсязі. Стягнуто з ТОВ «Фірма «Джун» на користь ОСОБА_5 вартість частини майна товариства, що пропорційна його частці у статутному капіталі у розмірі 5 095 350, 00 грн. та суму судового збору в розмірі 76 430, 25 грн.

Не погоджуючись із згаданим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, просив скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що оскаржуване рішення прийнято за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. За твердженнями апелянта, висновки суду щодо направлення (позивачем) заяви про вихід з Товариства та отримання її уповноваженим представником відповідача не відповідають фактичним обставинам справи, адже суд не врахував, що згідно даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань юридична адреса відповідача та адреса ОСОБА_5 (позивача), зазначена в Статуті Товариства, є ідентичними. На переконання апелянта, ОСОБА_5 (позивач) не дотримався вимог ч. 1 ст. 148 ЦК України та п. 12.1. Статуту щодо звернення з повідомленням про вихід з Товариства, відтак не може вважатися таким, що вийшов з ТОВ «Фірма «Джун», в зв'язку з цим й відсутні підстави для виплати йому вартості частини майна товариства, пропорційно його частці в статутному капіталі. Крім цього, на думку апелянта, наданий позивачем та прийнятий судом до уваги звіт про ринкову вартість нерухомого майна є необ'єктивним, а вартість майна значно завищена. При цьому, навіть якщо вважати датою виходу ОСОБА_5 з товариства 11.11.2016, то строк виплати вартості частини майна у відповідності до ст. 54 ЗУ «Про господарський товариства» є таким, що не настав.

Відповідно до автоматизованого розподілу справ між суддями, справу № 910/21160/16 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Дикунської С.Я., суддів: Жук Г.А., Мальченко А.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.10.2017 апеляційну скаргу ТОВ «Фірма «Джун» на рішення Господарського суду міста Києва від 23.05.2017 у справі № 910/21160/16 прийнято до провадження та розгляд справи призначено на 07.11.2017.

В зв'язку з участю суддів Жук Г.А. та Мальченко А.О. у підготовці для підвищення кваліфікації, 06.11.2017 системою автоматизованого розподілу проведено заміну цих суддів й згідно протоколу автоматичної зміни складу суду визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Дикунська С.Я., судді Дідиченко М.А., Калатай Н.Ф.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 07.11.2017 апеляційну скаргу ТОВ «Фірма «Джун» у справі № 910/21160/16 прийнято до провадження у визначеному складі суду.

07.11.2017 до початку судового засідання надійшов відзив позивача на апеляційну скаргу, в якому останній заперечив доводи апеляційної скарги, просив не брати їх до уваги, відтак оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін, від відповідача - клопотання про приєднання документів до матеріалів справи, а саме звітів про оцінку майна станом на 02.11.2016 та 27.09.2017 відповідно.

В судовому засіданні апеляційної інстанції 07.11.2017 на підставі ст. 77 ГПК України оголошено перерву на 27.11.2017.

27.11.2017 до початку судового засідання представниками сторін подано клопотання про приєднання до матеріалів справи додаткових документів.

В судове засідання апеляційної інстанції з'явились представники сторін, представники відповідача підтримали свою апеляційну скаргу, просили її задовольнити за наведених в ній підстав, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в позові.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції доводи апеляційної скарги заперечив, просив не брати їх до уваги, відтак оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

На підставі ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги й перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що скарга не підлягає задоволенню.

Так, ОСОБА_5 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до ТОВ «Фірма «Джун» про виділення частки майна, визнання права власності та стягнення 950 150,00 грн.

До початку розгляду справи по суті позивач змінив позовні вимоги з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 14.03.2017, в якій просив стягнути з відповідача вартість частини майна, пропорційної частці у статутному капіталі ТОВ «Фірма «Джун» в розмірі 5 095 350,00 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що ОСОБА_5, як учасник ТОВ «Фірма «Джун» з часткою в Статутному капіталі в розмірі 50%, після надіслання відповідачу заяви від 02.11.2016 про вихід із товариства, відповідно до ч. 2 ст. 148 ЦК України та п. 12.2 Статуту відповідача, має право на отримання вартості частини майна, пропорційної його частці у статутному капіталі товариства, яку й просив стягнути з відповідача.

Так, поняття і види господарських товариств, правила їх створення, діяльності, в також права та обов'язки їх учасників та засновників регулюються Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України та Законом України «Про господарській товариства».

За приписами ст. 140 ЦК України, ч. 3 ст. 80 ГК України та ст.ст. 1, 50 Закону України «Про господарські товариства» товариством з обмеженою відповідальністю є юридична особа, заснована одним або кількома особами, статутний капітал якої поділений на частки між учасниками. Розмір часток учасників встановлюється статутом.

Цивільна правоздатність юридичної особи згідно ч. 4 ст. 91, ст. 92 ЦК України виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до Єдиного державного реєстру запису про її припинення. Цивільна дієздатність юридичної особи визначається моментом набуття цивільних прав та обов'язків, які юридична особа здійснює через свої органи, що діють відповідно до установчих документів та закону.

Установчим документом товариства з обмеженою відповідальністю на підставі ст. 143 ЦК України, ст. ст. 4, 51 вищезгаданого Закону є Статут, який серед іншого повинен містити відомості про вид товариства, предмет, цілі його діяльності, склад засновників та учасників, найменування, розмір та порядок утворення статутного капіталу, порядок розподілу прибутків та збитків, склад та компетенцію органів товариства, порядок прийняття ними рішень, включаючи перелік питань, по яких необхідна кваліфікована більшість голосів, порядок внесення змін до установчих документів, порядок ліквідації чи реорганізації товариства, а також права учасників товариства в тому числі право виходу учасника зі складу товариства.

З наявного в матеріалах справи Статуту товариства, затвердженого рішенням зборів учасників, оформленим протоколом № 2 від 05.05.2004, вбачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Фірма «Джун» зареєстроване виконкомом Дарницької районної ради народних депутатів м. Києва 09.06.1995 за № 01175 та утворене шляхом об'єднання грошових і майнових вкладів, здібностей, інтелектуального потенціалу за взаємною згодою засновників (далі - учасників), які діють на підставі законодавства України та цього Статуту. Учасниками товариства є: ОСОБА_6 та ОСОБА_5 (п.п. 1.1., 1.2. Статуту товариства).

Для забезпечення діяльності товариства згідно п. 4.1. Статуту за рахунок грошових вкладів учасників створюється статутний капітал в розмірі 143 000, 00 грн., поділений на дві частки.

Відповідно до п. 4.2. Статуту товариства згадані його учасники беруть участь у створенні статутного капіталу, роблять внески по 71 500, 00 грн. та володіють в статутному капіталі часткою в розмірі 50% кожний.

Позивачем за умовами Статуту товариства сплачено його внесок до статутного капіталу відповідача в загальній сумі 71 500,00 грн., що підтверджується квитанціями до прибуткових касових ордерів №109 від 29.04.2004 та № 122 від 13.05.2004, належним чином завірені копії яких наявні в матеріалах справи.

Як встановлено матеріалами справи, 02.11.2016 ОСОБА_5 складено заяву про вихід із ТОВ «Фірма «Джун» та виплату належної йому частки у майні товариства, яка пропорційна його частці у статутному капіталі товариства, яка посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко А.В. за реєстраційним номером 1537.

04.11.2016 згадана заява надіслана відповідачу за його юридичною адресою, що підтверджується описом вкладення у цінний лист та фіскальним чеком КМД УДППЗ «Укрпошта» від 04.11.2016, а також 07.11.2016 вручена представнику відповідача, що підтверджується інформацією про відстеження пересилання поштового відправлення з штрихкодовим ідентифікатором 718 (а. с. 26, т. 1).

З наявного в матеріалах справи Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань видно, що місцезнаходженням відповідача є адреса: 02068, АДРЕСА_1, за якою позивачем й було направлено вищезгадану заяву, що свідчить про належне повідомлення відповідача про вихід позивача з товариства. Відповідно доводи апелянта в цій частині як безпідставні та необґрунтовані не заслуговують на увагу.

Посилання апелянта на неотримання відповідної заяви, оскільки згідно даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань юридична адреса відповідача та адреса ОСОБА_5 (позивача), зазначена в Статуті товариства, є ідентичними, не можуть бути прийнятими судом до уваги, адже можливе місцезнаходження товариства та його учасника за однією адресою не заборонено чинним законодавством та жодним чином не підтверджує факту неотримання відповідачем даної заяви. Доказів на спростування цього відповідачем (апелянтом) суду не надано.

За приписами ч. ч. 1, 3 ст. 167 ГК України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Відповідно до ст. 88 ГК України учасники господарського товариства мають право вийти у передбаченому установчими документами порядку зі складу товариства, що також закріплено п. 3 ч. 10 ЦК України та ст. 10 Закону України «Про господарській товариства».

Положеннями ст.148 ЦК України визначено, що учасник товариства з обмеженою відповідальністю має право вийти з товариства, заявивши про це не пізніше ніж за три місяці до виходу, якщо інший строк не встановлений статутом. Справжність підпису на заяві про вихід з товариства підлягає нотаріальному засвідченню.

Учасник товариства з обмеженою відповідальністю на підставі ст 148 ЦК України та ст. 10 Закону України «Про господарські товариства» має право у будь-який час вийти з товариства незалежно від згоди інших учасників та самого товариства. Вихід зі складу учасників товариства не пов'язується ні з рішенням загальних зборів учасників, ні з внесенням змін до установчих документів товариства. Положення установчих документів, які обмежують чи забороняють право на вихід учасника з товариства, є такими, що суперечать законодавству.

Моментом виходу учасника з товариства є дата спливу строку, передбаченого ч.1 ст. 148 ЦК України, або інша дата, зазначена у заяві учасника, якщо така дата визначена з дотриманням вимог цієї норми ЦК України.

Вищезгадані висновки узгоджуються із приписами п. 4.12 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 25.02.2016 №4 «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних правовідносин», п. 28 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2008 №13 «Про практику розгляду судами корпоративних спорів» та листа Верховного суду України від 01.08.2007р. «Практика розгляду судами корпоративних спорів».

Цивільним законодавством, зокрема ч.1 ст. 148 ЦК України визначено строк, зі спливом якого пов'язується момент виходу учасника з товариства, а саме зазначено про те, що заява про вихід подається учасником не пізніше ніж за три місяці до виходу, якщо інший строк не встановлений статутом.

Проте Статутом відповідача встановлено інший строк повідомлення учасником про його вихід з товариства, зокрема, п. 12.1 Статуту товариства передбачено, що його учасник має право вийти з товариства, повідомивши його про свій вихід не пізніше ніж за три дні до виходу.

Як вище згадувалось, 02.11.2016 позивачем складено заяву про вихід із товариства, в якій останній просив вважати його таким, що вийшов з товариства через три дні з моменту отримання товариством цієї заяви про вихід, що узгоджується з положеннями п. 12.1 Статуту товариства.

Оскільки заява позивача про його вихід з ТОВ «Фірма «Джун» від 02.11.2016 отримана відповідачем 07.11.2016, , суд першої з врахуванням приписів п. 12.1 Статуту відповідача та змісту вказаної заяви дійшов вірного висновку, що датою виходу позивача з ТОВ «Фірма «Джун» є 11.11.2016.

Водночас за приписами ст. 148 ЦК України учасник, який виходить із товариства з обмеженою відповідальністю, має право одержати вартість частини майна, пропорційну його частці у статутному капіталі товариства. Порядок і спосіб визначення вартості частини майна, яка пропорційна частці учасника у статутному капіталі, а також порядок і строки її виплати встановлюються Статутом і законом. Спори, які виникають в зв'язку із виходом учасника із товариства з обмеженою відповідальністю, в тому числі спори щодо порядку визначення частки у статутному капіталі, її розміру і строків виплати, вирішуються судом.

При виході учасника з товариства з обмеженою відповідальністю йому виплачується вартість частини майна товариства, пропорційна його частці у статутному капіталі. Виплата провадиться після затвердження звіту за рік, в якому він вийшов з товариства, і в строк до 12 місяців з дня виходу (ч. 1 ст. 54 Закону України «Про господарські товариства»).

Таким чином, вихід особи зі складу учасників товариства з обмеженою відповідальністю дає такій особі право одержати вартість частини майна, пропорційну її частці у статутному капіталі товариства.

Згідно пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.10.2008 «Про практику розгляду судами корпоративних спорів» при визначенні порядку і способу обчислення вартості частини майна товариства та частини прибутку, яку має право отримати учасник при виході (виключенні) з ТОВ (ТДВ), а також порядку і строків їх виплати, господарські суди мають застосовувати відповідні положення установчих документів товариства. У випадку неврегульованості в установчих документах вартість частини майна товариства, яка підлягає виплаті, повинна відповідати вартості чистих активів товариства, що визначається в порядку, встановленому законодавством, пропорційно його частці в статутному капіталі товариства на підставі балансу, складеного на дату виходу (виключення).

Щодо порядку визначення вартості частини майна, пропорційної частці у статутному капіталі учасника, який вийшов, Статут відповідача не містить чітких вказівок.

Так, пунктом 12.2. Статуту товариства визначено, що учасник, який виходить із товариства, має право одержати вартість частини майна, пропорційну його частці у статутному капіталі товариства. За домовленістю між учасником та товариством виплата вартості частини майна товариства може бути замінена переданням майна в натурі.

Спори, що виникають в зв'язку з виходом учасника із товариства, в тому числі й щодо порядку визначення частки у статутному капіталі, її розміру і строків виплати вирішуються судом ( п. 12.3 Статуту Товариства).

Відповідно до п. 4.14 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 25.02.2016 № 4 «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних правовідносин» під час розгляду спорів про стягнення вартості частини майна ТОВ та розміру частини прибутку господарські суди повинні мати на увазі, що вартість майна та розмір частини прибутку товариства, що належать до виплати учаснику, який вийшов, обчислюються на дату волевиявлення учасника вийти з товариства, тобто на дату подання учасником заяви про вихід з товариства.

Як встановлено матеріалами справи, у власності відповідача перебувають нежитлові приміщення загальною площею 368,0 кв.м. за адресою: 02098, м. Київ, Дніпровська набережна, 3 літера «А», які були придбані відповідачем згідно Договору №300/45-КП купівлі-продажу нежилого приміщення шляхом викупу від 29.04.2004, право власності за яким було зареєстровано Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності 13.05.2004. Інших доказів належності відповідачу будь-якого іншого майна сторонами у справі не надано.

На підтвердження вартості цього майна позивачем до матеріалів справи долучено Фінансовий звіт (баланс) Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Джун» за 2016 рік (рік, в якому позивач вийшов з товариства), а також Звіт про оцінку вартості майна: нерухомого майна - нежилих приміщень за адресою АДРЕСА_3» станом на 02 листопада 2016 року (тобто на дату складання позивачем заяви про вихід з товариства), відповідно до якого ринкова вартість нерухомого майна, яке перебуває у власності відповідача - нежилі приміщення №115, 116 загальною площею 368,0 кв.м. за адресою АДРЕСА_3» складає 10 190 700,00 (десять мільйонів сто дев'яносто тисяч сімсот гривень) грн.

Таким чином, вартість частини майна відповідача, пропорційна частці позивача у статутному капіталі відповідача складає 5 095 350,00 грн. (50% від 10 190 700,00 грн.).

При цьому, апеляційний суд не приймає надані відповідачем під час перегляду справи судом апеляційної інстанції Звіти про оцінку майна нежилих приміщень № 115 та № 116 заг. площею 368,0 кв.м. за адресою АДРЕСА_3» станом на 02.11.2016 та 27.09.2017, ринкова вартість майна згідно яких складає станом на 2016 - 3 300 744, 00 грн. та станом на 2017 - 3 413 425, 00 грн., а також Довідку про помилкову дату звіту за 2016 та інші.

Відповідно до ч. 1 ст.101 ГПК апеляційний суд переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами. Додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Як роз'яснено в абз. 3 п. 9 постанови пленуму ВГСУ «Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України» від 17 травня 2011 року №7, у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання суду першої інстанції з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Підставами для задоволення клопотання про додаткове подання доказів можуть бути: а) додаткові докази, що існували в момент розгляду справи в суді першої інстанції, але особа, яка їх подає, не знала і не могла знати про їх існування; б) додаткові докази, що існували в момент розгляду справи в суді першої інстанції, і особа, яка їх подає, знала про їх існування, але не змогла надати їх суду з причин, які від неї не залежали; в) суд першої інстанції помилково виключив з судового розгляду надані особою докази, які мали значення для справи; г) суд першої інстанції необґрунтовано відмовив особі в задоволенні клопотання про витребування чи залучення доказів, які мають значення для справи.

В обґрунтування неможливості подання відповідних доказів, в своїх клопотаннях апелянт не навів жодних причин неможливості їх подання суду першої інстанції, при цьому в апеляційній скарзі зазначив, що про оскаржуване рішення дізнався лише 26.09.2017 з соціальної мережі.

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що відповідач належним чином, завчасно повідомлений про розгляд даної справи в суді першої інстанції, що підтверджується відповідними повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с. 4, 133, 143, 170, 176, 206, 224), однак заперечень проти позовних вимог та доказів на їх спростування не надавав, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не заявив.

Сторони згідно ч. 3 ст. 22 ГПК України зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

З наведеного вбачається, що відповідач, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи в суді першої інстанції, на власний розсуд не скористався своїми правами, передбаченими ст. 22 ГПК України, зокрема, правом брати участь у судовому засіданні та подавати докази.

Твердження апелянта про те, що відповідач (апелянт) не отримував заяви позивача про вихід із товариства та кореспонденцію з суду першої інстанції, не заслуговують на увагу як безпідставні та необґрунтовані, адже останнім не вчинялись дії щодо реєстрації зміни місцезнаходження юридичної особи в передбаченому чинним законодавством порядку. Подаючи апеляційну скаргу на рішення суду, ТОВ «Фірма «Джун» вказало юридичну адресу свого місцезнаходження: 02068, АДРЕСА_2, на яку як позивачем, так й судом направлялась кореспонденція. Доказів отримання заяви позивача про вихід з ТОВ та кореспонденції сулу не уповноваженою особою відповідачем (апелянтом) не надано.

Колегією суддів також взято до уваги, що розгляд справи місцевим судом здійснювався згідно зі ст. 75 ГПК України за наявними у справі доказами в зв'язку з неподанням відповідачем до суду першої інстанції відзиву на позов та доказів на підтвердження його заперечень, зокрема Звітів про оцінку майна.

Відповідно до п. 2.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає підстав для прийняття наданих відповідачем під час перегляду справи судом апеляційної інстанції Звітів про оцінку майна нежилих приміщень станом на 02.11.2016 та 27.09.2017 та інших документів, як додаткових доказів у справі, адже відповідачем не доведено поважності причин їх неподання до суду першої інстанції.

За приписами ст. 54 Закону України «Про господарські товариства» виплата вартості частини майна товариства, пропорційна частці у статутному капіталі учасника, що вийшов, провадиться після затвердження звіту за рік, в якому він вийшов з товариства, і в строк до 12 місяців з дня виходу.

Таким чином, законодавцем визначено строк виконання товариством зобов'язання з виплати учаснику, який вийшов, вартості частини майна товариства, пропорційної його частці у статутному капіталі, який розпочинається після затвердження звіту за рік, в якому він вийшов і може тривати до 12 місяців з дня виходу. Невиконання товариством цього обов'язку після закінчення вказаного терміну призводить також до наслідків, передбачених за прострочення виконання грошового зобов'язання (п. 4.21 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 25.02.2016р. № 4 «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних правовідносин»).

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що відповідачем вчинялися будь-які дії в зв'язку з поданням позивачем заяви про вихід із товариства (не вирішувалися питання про внесення змін до установчих документів товариства, про їх державну реєстрацію, щодо узгодження суми виплати та виплати позивачу належної йому частки).Тому доводи апелянта щодо порушення місцевим судом порядку стягнення вартості частини майна товариства, яке пропорційне частці учасника товариства в статутному капіталі останнього, не заслуговують на увагу.

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає обґрунтованими позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача вартості частини майна товариства, яке пропорційне його частці у статутному капіталі в розмірі 5 095 350,00 грн. (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог), які доведені позивачем належними та допустимими доказами й відповідачем не спростовані, відтак є такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Доводи відповідача (апелянта) з приводу неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції вимог матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого суду, як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 99, 101-103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Джун» залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 23.05.2017 у справі № 910/21160/16 - без змін.

Матеріали справи № 910/21160/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанову може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді М.А. Дідиченко

Н.Ф. Калатай