РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.11.2017Справа №910/16724/17

За позовом Приватного підприємства «Центр апітерапії»

до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк», Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» та Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів Товариство з обмеженою відповідальністю «Євро Лізинг»

про звільнення майна з-під арешту.

Суддя Грєхова О.А.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: не з'явився;

від відповідача - 1: не з'явився;

від відповідача - 2: Сандуляк С.А., за довіреністю;

від відповідача - 3: Гусєв О.О., за довіреністю;

від третьої особи: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Приватного підприємства «Центр апітерапії» (далі - позивач) до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» (далі - відповідач-1), Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі - відповідач-2) та Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - відповідач - 3) про звільнення майна з-під арешту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що право власності на автомобіль FORD TRANSIT VAN 350 2,4 TD, об'єм двигуна 2402 см.куб., реєстраційний номер - АА 6425 НМ, кузов (шасі) - WF0XXXTTFX8A37570 було набуто позивачем на підставі рішення Господарського суду Хмельницької області від 02.06.2014 у справі № 924/550/14 за позовом ПП «Центр Апітерапії» до ТОВ «Євро Лізинг» про визнання права власності на транспортний засіб FORD TRANSIT VAN 350 2,4 TD, держ.номер АА 6425 НМ., а відтак накладення арешту на транспортний засіб у виконавчих провадженнях № 44357889 та № 40455748, за якими боржником є ТОВ «Євро Лізинг» позбавляє позивача права на вільне розпорядження власним майном, в зв'язку з чим, позивач просить суд:

- скасувати арешт, накладений постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ВП 44357889 від 13.08.2014 року, в частині накладення арешту на автомобіль FORD TRANSIT VAN 350 2,4 TD, об'єм двигуна 2402 см.куб., реєстраційний номер - АА 6425 НМ, кузов (шасі) - WF0XXXTTFX8A37570 та оголошення заборони на його відчуження;

- скасувати арешт, накладений постановою державного виконавця відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ВП 40455748 від 09.09.2014 року, в частині накладення арешту на автомобіль FORD TRANSIT VAN 350 2,4 TD, об'єм двигуна 2402 см.куб., реєстраційний номер - АА 6425 НМ, кузов (шасі) - WF0XXXTTFX8A37570 та оголошення заборони на його відчуження.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.09.2017 порушено провадження у справі № 910/16724/17, залучено до участі у справі Товариство з обмеженою відповідальністю «Євро Лізинг» у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів, розгляд справи призначено на 06.11.2017.

02.11.2017 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником відповідача-2 було подано відзив на позовну заяву, у якому відповідач-2, заперечуючи проти позову, зазначає, що окремо звернення до господарського суду з позовом про зняття арешту з майна не передбачено законом, оскільки законом встановлений певний порядок зняття арешту з майна особи, яка вважає себе власником майна, а саме якщо зняття арешту з майна не пов'язано зі спором про право на це майно, особа, яка вважає себе власником спірного майна, доказом чого є відповідні документи, повинна звернутися до державної виконавчої служби з вимогою про зняття арешту зі спірного майна. У випадку відмови державної виконавчої служби у знятті арешту з майна, що мало місце по даній справі, доказом чого є відмова у знятті арешту з транспортного засобу позивача, який належить на праві власності позивачу, що підтверджується рішенням Господарського суду Хмельницької області від 02.06.2014 у справі № 924/550/14, останній повинен був звернутися до господарського суду з вимогою про оскарження дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби. Отже, спори про зняття арешту з майна, яке не пов'язано зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, слід розглядати за правилами ст. 121-2 ГПК України. ст. 383 ЦПК України.

У судове засідання 06.11.2017 представник позивача з'явився, подав письмове підтвердження про відсутність аналогічного спору, письмові пояснення та клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача.

Представник відповідача-2 у судове засідання з'явився, представник відповідача-3 подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

Представники відповідача-1 та третьої особи не з'явились.

Враховуючи неявку представників відповідача-1 та третьої особи в судове засідання, а також у зв'язку з частковим виконання учасниками судового процесу вимог ухвали Господарського суду міста Києва від 29.09.2017 про порушення провадження у справі № 910/16724/17, розгляд справи було відкладено на 27.11.2017.

27.11.2017 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від представника третьої особи надійшов відзив на позовну заяву.

У судове засідання 27.11.2017 представники відповідачів-2, 3 з'явились, надали усні пояснення по суті спору, проти позову заперечили.

У судове засідання представник позивача не з'явився, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав, про причини неявки у судове засідання суд не повідомив, про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи протоколом судового засідання від 06.11.2017 та розпискою про оголошення ухвали про відкладення розгляду справи від 06.11.2017, відповідно до якої, представник позивача присутній у судовому засіданні 06.11.2017 повідомлений, про те, що наступне судове засідання відбудеться 27.11.2017 о 10:45 год.

Представники відповідача-1 та третьої особи не з'явились, про час, дату та місце судового засідання були повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 77 ГПК України у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Враховуючи, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи, беручи до уваги відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності представників позивача, відповідача 1 та третьої особи з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними в матеріалах справи доказами.

На виконання вимог ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 82 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 27.11.2017 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників відповідачів 2 та 3, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 02.06.2014 у справі № 924/550/14 було задоволено позов Приватного підприємства "Центр Апітерапії" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро Лізинг" про визнання права власності на транспортний засіб Fort Transit VAN 350 2,4 TD, держ. номер АА 6425 НМ та визнано за Приватним підприємством "Центр Апітерапії" право власності на транспортний засіб - Ford Transit VAN350 2,4 TD, об'єм двигуна 2402 см.куб., шасі №WF0XXXTTFX8A37570, реєстраційний №АА6425НM.

Постановою Господарського суду Хмельницької області від 23.07.2015 у справі № 924/1282/13 визнано Товариство з обмеженою відповідальністю «Євро Лізинг» банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

Надалі, позивач у відповідь на адвокатський запит від 15.02.2017 отримав відповідь від Регіонального сервісного центру в м. Києві Міністерства внутрішніх справ України, відповідно до якої станом на 22.02.2017 до автоматизованої інформаційно-пошукової системи міста Києва внесено інформую стосовно розшуку автомобіля «Форд» д.н.з. АА6425НМ на підставі ухвали Господарського суду Хмельницької області, а також внесено інформацію стосовно накладення арешту на вищевказаний транспортний засіб на підставі постанови відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 14.08.2014 ВП 44357889, від 09.09.2014 ВП 40455748.

Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби на звернення позивача надав відповідь № 6670-0-33-17 від 14.03.2017 у якій зазначив, що оскільки ПП «Центр апітерапії», не є стороною виконавчих проваджень, надати запитувану інформацію про примусове виконання наказу Господарського суду міст Києва від 21.10.2013 № 910/7921/13 та наказу Господарського суду Харківської області від 10.09.2013 № 5023/5362/12 не має можливості, оскільки це призведе до порушення прав сторін виконавчого провадження.

Надалі, Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби на звернення позивача надав відповідь № 7525-0-33-17 від 27.03.2017 у якій зазначив, що арешт з майна, зазначеного у заяві, буде знятий після надходження судового рішення про зняття арешту з майна.

Листом № 13562-0-33-17/20.5 від 12.06.2017 Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України надав відповідь на звернення позивача, у якому зазначив, що на виконані у відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебувало зведене виконавче провадження № 44686885 про стягнення з ТОВ «Євро лізинг» коштів на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (далі - відповідач-2) та ПАТ «УрСиббанк» (далі - відповідач-1), до складу якого входило 2 виконавчих провадження на загальну суму 71 282 601,93 грн. В межах зведеного виконавчого провадження державним виконавцем 13.08.2014 та 09.09.2014 винесено постанови № 44357889 та № 40455748 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якими накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно ТОВ «Євро лізинг».

17.07.2017 ліквідатор ТОВ «Євро лізинг» надав відповідь вих. № 02-04/198 у якій зазначив, що враховуючи наявність рішення Господарського суду Хмельницької області від 02.06.2014 у справі № 924/550/14 про визнання права власності на автомобіль марки «Форд» д.н.з. АА 6425 НМ, зазначений транспортний засіб не може бути включно до складу ліквідаційної маси ТОВ «Євро лізинг» у справі № 924/1282/13 про банкрутство; ПП «Центр апітерапії» усі підстави для звернення до суду із позовом у відповідно до ч. 1 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» або із позовом про оскарження дій державного виконавця Департаменту виконавчої служби Міністерства юстиції України; повноваження на звернення із заявою про припинення обтяження транспортного засобу, належного на праві власності позивачу є лише у заставодержателя (обтяжувала), ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», відтак ліквідатор немає можливості виконати вимоги, зазначені у заяві.

Також, 17.07.2017 ліквідатор ТОВ «Євро лізинг» надав відповідь вих. № 02-04/199 у якій зазначив, що ліквідатором банкрута подано відповідне клопотання до Господарського суду Хмельницької області про скасування оголошення в розшук автомобіля марки «Форд» д.н.з АА6425НМ.

Як зазначає позивач, оскільки рішенням Господарського суду Хмельницької області від 02.06.2014 № 924/550/14 право власності на транспортний засіб автомобіль Fort Transit VAN 350 2,4 TD, об'єм двигуна 2402 см.куб., реєстраційний номер АА 6425 НМ, кузов (шасі) №WF0XXXTTFX8A37570 визнано за Приватним підприємством "Центр Апітерапії" даний автомобіль має бути звільнений з-під арешту.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з ст. 2 Господарського процесуального кодексу України господарський суд порушує провадження у справі за позовами, зокрема, підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений в ст.16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Способи захисту права власності врегульовано главою 29 Цивільного кодексу України.

Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 02.06.2014 у справі № 924/550/14 було задоволено позов Приватного підприємства "Центр Апітерапії" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро Лізинг" про визнання права власності на транспортний засіб Fort Transit VAN 350 2,4 TD, держ. номер АА 6425 НМ та визнано за Приватним підприємством "Центр Апітерапії" право власності на транспортний засіб - Ford Transit VAN350 2,4 TD, об'єм двигуна 2402 см.куб., шасі №WF0XXXTTFX8A37570, реєстраційний №АА6425НM.

Згідно з ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 статті 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Проте, юридично забезпечена можливість здійснювати правомочності щодо володіння, користування і розпорядження власника належним йому майном не може виходити за рамки, встановлені правовими нормами, що регулюють відносини у сфері власності (абзац другий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 травня 2005 року № 4-рп/2005 у справі про права акціонерів ЗАТ).

Так, відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту даної правової норми право на звернення до суду з позовом про захист речових прав на майно встановлюється за позивачем, коли у інших осіб виникають сумніви у належності йому цього майна, та створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності у зв'язку з наявністю таких сумнівів чи втратою належних правовстановлюючих документів на майно. Тобто, у позивача є право власності на певне майно і має місце факт оспорювання належного позивачу права.

Тобто, в першу чергу, на підтвердження наявності у позивача суб'єктивного права, на захист якого подано позов, останній повинен надати суду відповідні докази, що підтверджують його право на вказане майно. Отже, умовами задоволення розглядуваного позову, перш за все, є надання позивачем належних доказів на підтвердження факту приналежності йому спірного майна на праві власності.

Так, Закон України «Про дорожній рух» визначає правові та соціальні основи дорожнього руху з метою захисту життя та здоров'я громадян, створення безпечних і комфортних умов для учасників руху та охорони навколишнього природного середовища.

Відповідно до ст. 34 Закону України «Про дорожній рух» державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов'язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційних документів та номерних знаків.

Державний облік зареєстрованих транспортних засобів включає в себе процес реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про зареєстровані транспортні засоби та їх власників.

Державній реєстрації та обліку підлягають призначені для експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування транспортні засоби усіх типів: автомобілі, автобуси, мотоцикли всіх типів, марок і моделей, самохідні машини, причепи та напівпричепи до них, мотоколяски, інші прирівняні до них транспортні засоби та мопеди, що використовуються на автомобільних дорогах державного значення.

Державна реєстрація та облік автомобілів, автобусів, мотоциклів та мопедів усіх типів, марок і моделей, самохідних машин, причепів та напівпричепів до них, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів здійснюються територіальними органами Міністерства внутрішніх справ України. Для автоматизованого обліку транспортних засобів, що використовуються на вулично-дорожній мережі загального користування і підлягають державній або відомчій реєстрації, та відомостей про їх власників ведеться Єдиний державний реєстр, держателем якого є Міністерство внутрішніх справ України.

Власники транспортних засобів та особи, які використовують їх на законних підставах, зобов'язані зареєструвати (перереєструвати) належні їм транспортні засоби протягом десяти діб після придбання, митного оформлення, одержання транспортних засобів або виникнення обставин, що потребують внесення змін до реєстраційних документів.

На транспортні засоби оформляються та видаються реєстраційні документи, зразки яких затверджуються Кабінетом Міністрів України, та закріплюються номерні знаки, які відповідають вимогам стандартів. Закупівля за державні кошти бланків реєстраційних документів та номерних знаків для транспортних засобів здійснюється відповідно до вимог законодавства тими органами, на які покладений обов'язок щодо їх реєстрації.

Так, матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів на підтвердження здійснення державної реєстрації транспортного засобу FORD TRANSIT VAN 350 2,4 TD, об'єм двигуна 2402 см.куб., реєстраційний номер - АА 6425 НМ, кузов (шасі) - WF0XXXTTFX8A37570 за Приватним підприємством «Центр апітерапії» відповідно до вимог чинного законодавства України.

Поряд з цим, третьою особою не заперечується факт того, що право власності на транспортний засіб FORD TRANSIT VAN 350 2,4 TD, об'єм двигуна 2402 см.куб., реєстраційний номер - АА 6425 НМ, кузов (шасі) - WF0XXXTTFX8A37570 визнано за позивачем, а відтак між сторонами відсутній спір щодо права власності на зазначений вище транспортний засіб.

В свою чергу, відповідно до статті 59 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Виконавець зобов'язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону.

Окрім того, вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил підвідомчості (ст. 24 Цивільного процесуального кодексу України, ст. 12 Господарського процесуального кодексу України) позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах (п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 26.12.2003 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльності органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження").

При цьому, пунктом 5 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.2012р. «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» передбачено, що відповідно до статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на майно і про зняття з нього арешту. Відповідачами у справах за цими позовами є стягувач і боржник, а справи підлягають розглядові за правилами господарського судочинства, якщо вони виникають у цивільних чи господарських правовідносинах і суб'єктний склад сторін у них відповідає вимогам статті 1 ГПК України. Що ж до заперечень проти арешту (опису) майна, які не пов'язані зі спором про право на це майно, а стосуються порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, то їх слід розглядати за правилами статті 121-2 ГПК.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 26.12.2003р. №14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльності органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» передбачено, що вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил підвідомчості (ст. 24 ЦПК України, ст. 12 ГПК України) позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту.

Тобто нормами чинного законодавства нерозривно пов'язано звернення особи до суду з вимогою про визнання права власності на майно і про зняття з нього арешту.

Окреме звернення особи до господарського суду з позовом про зняття арешту з майна не передбачено законом, оскільки законом встановлений певний порядок зняття арешту з майна особи, яка вважає себе власником майна.

А саме, якщо зняття арешту з майна не пов'язано зі спором про право на це майно, особа, яка вважає себе власником спірного майна, доказом чого є відповідні документи, повинна звернутися до державної виконавчої служби з вимогою про зняття арешту зі спірного майна. У випадку відмови державної виконавчої служби у знятті арешту з майна, що мале місце по даній справі, доказом чого є відмова у знятті арешту з транспортного засобу позивача, який належить на праві власності позивачу, що підтверджується рішенням Господарського суду Хмельницької області від 02.06.2014, справа №924/550/14, останній повинен був звернутися до господарського суду з вимогою про оскарження дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби.

Отже, спори про зняття арешту з майна, які не пов'язані зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, розглядаються за правилами ст. 121-2 ГПК України, ст. 383 ЦПК України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 18.04.2016 у справі № 910/26365/14.

Згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. 43, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 30.11.2017.

Суддя О.А. Грєхова