ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" листопада 2017 р. Справа № 917/1219/17

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Крестьянінов О.О., суддя Пуль О.А. , суддя Фоміна В. О.

при секретарі Курченко В.А.

за участі представників:

ТОВ "Виробнича компанія "Біопрепарат" - Щурик О.О. (дов. від 12.07.2017)

ТОВ "Комбікормтрейд" - Ленько Р.І. (дов. від 11.07.2017)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Комбікормтрейд" (вх. № 3123 П/2) на рішення господарського суду Полтавської області від 21.09.2017 у справі №917/1219/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Комбікормтрейд", с. Мишковичі

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробнича компанія "Біопрепарат", м. Глобине

про визнання недійсним укладеного між сторонами договору № 161125/1Б від 25.11.2016

ВСТАНОВИЛА:

ТОВ "Комбікормтрейд" звернулося до господарського суду Полтавської області з позовом до ТОВ "Біопрепарат" про визнання недійсним договору №161125/1Б від 25.11.2016, укладеного між ТОВ "Комбікормтрейд" та ТОВ "Біопрепарат".

Рішенням господарського суду Полтавської області від 21.09.2017 у справі №917/1219/17 (суддя Тимощенко О.М.) відмовлено в задоволенні позовних вимог повністю.

Позивач з рішенням місцевого господарського суду не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин справи, просить скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 21.09.2017 у справі №917/1219/17 та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду (колегія суддів у складі: головуючий суддя Крестьянінов О.О., суддя Пуль О.А., суддя Шевель О.В.) від 17.10.2017 прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено її розгляд на 02.11.2017.

01.11.2017 від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (вх.№11057).

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 01.11.2017р. у зв'язку з відпусткою судді Шевель О.В. для розгляду апеляційної скарги сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Крестьянінов О.О., суддя Пуль О.А., суддя Фоміна В.О.

За положеннями пункту 3 частини п'ятої статті 48 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" незалежність судді забезпечується незмінюваністю судді.

Пунктом 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про судове рішення" від 23.03.2012р. №6 встановлено, що в разі необхідності заміни судді в процесі розгляду справи або додаткового введення судді (суддів) до складу суду розгляд справи з огляду на встановлений пунктом 3 частини четвертої статті 47 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" принцип незмінності судді слід починати спочатку. При цьому заново розпочинається й перебіг передбачених статтею 69 ГПК строків вирішення спору, а його подальше продовження новим (зміненим) складом суду здійснюється у випадках і в порядку, передбачених частиною третьою цієї статті.

Відповідно до п. 9-2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011р. N7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" у разі зміни складу суду апеляційної інстанції розгляд ним справи починається заново, а отже, спочатку починається й визначений статтею 102 ГПК України строк розгляду апеляційної скарги. На підставі викладеного, колегія суддів у новому складі розпочала розгляд апеляційної скарги спочатку.

На підставі викладеного, колегія суддів у новому складі розпочала розгляд апеляційної скарги з початку.

02.11.2017 від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№11092).

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 02.11.2017 відкладено розгляд справи на 30.11.2017. Зобов'язано ТОВ "Виробнича компанія "Біопрепарат" не пізніше ніж за три дні до судового засідання надати суду: додаткові письмові обґрунтування своєї позиції у справі; належним чином засвідчені копії позовної заяви, з якою ТОВ "Виробнича компанія "Біопрепарат" звернулось до господарського суду Тернопільської області про стягнення з ТОВ "Комбікормтрейд" 472000,00 грн. заборгованості за поставлену сою згідно договору поставки №161125/1Б від 25.11.2016р., з усіма документами які надавались до неї, а також судових рішень, прийнятих у вказаній справі.

30.11.2017 від ТОВ "Виробнича компанія "Біопрепарат" надійшли додаткові письмові обґрунтування (вх.№12337).

У судовому засіданні представник ТОВ "Комбікормтрейд" підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити. При цьому представник позивача визнав обставини неукладення спірного договору, а тому зазначив, що підстави для задоволення позову відсутні. Проте, погоджуючись з резолютивною частиною рішення, ТОВ "Комбікормтрейд" не погоджується з висновком суду, зробленим у мотивувальній частині, що на підставі видаткових накладних між сторонами виникли позадоговірні відносини, які не є предметом спору у даній справі. На думку позивача, враховуючи неукладення договору, неукладеними потрібно вважати і видаткові накладні, які були оформлені на виконання договору.

Представник ТОВ "Виробнича компанія "Біопрепарат" проти доводів та вимог апеляційної скарги заперечував. При цьому, представник відповідача зазначив, що погоджується з резолютивною частиною оскаржуваного рішення, проте не погоджується з його мотивувальною частиною. На думку представника відповідача, суд першої інстанції дійшов хибного висновку щодо факту не укладення між сторонами договору, оскільки в даному випадку договір укладено у спрощений спосіб, між сторонами складено видаткові накладні, про що свідчить про факт прийняття - передачі товару, а також його часткова оплата позивачем.

Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи, заслухавши учасників процесу, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила таке.

У липні 2017 ТОВ "Комбікормтрейд" звернулося до господарського суду з позовною заявою, в якій просило визнати недійсним договір №161125/1Б від 25.11.2016, укладений між ТОВ "Виробнича компанія "Біопрепарат" та ТОВ "Комбікормтрейд". Обґрунтовуючи позовні вимоги товариство зазначало, що ТОВ "Виробнича компанія "Біопрепарат" виписало видаткові накладні ТОВ "Комбікормтрейд": від 07.12.2016 №П-0000439 про відвантаження товару (соя тостована експандована повножирова у кількості 22 т.) на суму 264000,00 грн.; від 12.12.2016 №П-0000447 про відвантаження товару (соя тостована експандована повно жирова у кількості 20 т.) на суму 240000,00 грн. Підставою складення цих видаткових накладних зазначено договір №161125/1Б від 25.11.2016.

Проте, позивач вказує, що вказаний договір сторонами не укладався, його не підписувала уповноважена установчими документами особа з його боку. Станом на 25.11.2016, 07.12.2016 та 12.12.2016 єдиною особою, що мала право підписувати від імені позивача договори, був директор ОСОБА_3. Довіреність на підписання договорів директором жодній особі не видавалась. У зв'язку із чим у позивача відсутній примірник договору. Також позивач вказує на те, що підписи у видаткових накладних не належать особі, яка зазначена підписантом зі сторони позивача, а саме: ОСОБА_3, оскільки ним ці документи не підписувались, а замість його підпису дані документи містять підписи іншої особи.

На думку позивача, відсутність на договорі та на видаткових накладних підпису особи, яка уповноважена на це установчими документами ТОВ "Комбікормтрейд", а саме: підпису ОСОБА_3, є порушенням ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України. У зв'язку з цим, укладення договору з особою, зі сторони позивача, яка не мала на те відповідний обсяг повноважень, є підставою його недійсності. Також, позивач просив витребувати у ТОВ "Виробнича компанія "Біопрепарат"оригінал договору 161125/1Б від 25.11.2016.

В свою чергу відповідач зазначає, що між сторонами 25.11.2016 було досягнуто згоду на укладання правочину, а саме договору поставки сої у кількості 55 т. на загальну суму 504000,00 грн. На виконання даного правочину, ТОВ "Виробнича компанія "Біопрепарат" було здійснено дві партії поставки товару у кількості 22 та 20 тон., що підтверджується видатковими накладними від 07.12.2016 та 12.12.2016, товарно - транспортними накладними та податковими накладними. На виконання умов правочину щодо поставки товару ТОВ "Комбікормтрейд" платіжним дорученням від 13.04.2017 здійснено часткову оплату поставленого товару у розмірі 32000,00 грн.

Також, відповідач зазначав, що два підписані зі сторони ТОВ "Виробнича компанія "Біопрепарат" примірники договору №161125/1Б від 25.11.2016 направлено 03.12.2016 ТОВ "Комбікормтрейд". Проте, станом на дату відвантаження товару від позивача не було отримано підписаний з його сторони екземпляр договору, у зв'язку з чим відповідачем було прийнято рішення про поставку товару на підставі укладеного усного правочину.

Суд першої інстанції, дійшовши висновку, що не може бути визнаний недійсним договір, який не вчинено, відмовив у задоволені позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого господарського суду, враховуючи таке.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Положеннями статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У пункті 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 № 11, зазначено, що правовідносини, пов'язані з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними, регулюються ЦК України, ГК України, Земельним кодексом України, Законами України "Про оренду землі", "Про приватизацію державного майна", "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", "Про іпотеку", "Про страхування", "Про банки і банківську діяльність", "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", "Про запобігання корупції" та іншими актами законодавства. Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 7-1 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", частини третьої статті 67 Закону України "Про запобігання корупції" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно зі ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Вимоги щодо якості предмета договору визначаються відповідно до обов'язкових для сторін нормативних документів, зазначених у статті 15 цього Кодексу, а у разі їх відсутності - в договірному порядку, з додержанням умов, що забезпечують захист інтересів кінцевих споживачів товарів і послуг. Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними. Строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору. На зобов'язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Згідно ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках. Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору. У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою господарського суду від 26.07.2017 зобов'язано було відповідача надати суду належним чином завірену копію спірного договору та його оригінал для огляду суду.

Проте, як було зазначено, відповідач послався на те, що два підписані зі сторони ТОВ "ВК Біопрепарат" примірники договору №161125/1Б від 25.11.2016 направлено 03.12.2016 ТОВ "Комбікормтрейд", на підтвердження чого до матеріалів справи додано копію квитанції відділення зв'язку, проте станом на дату відвантаження товару від позивача не було отримано підписаний з його сторони екземпляр договору, у зв'язку з чим відповідачем було прийнято рішення про поставку товару на підставі укладеного усного правочину.

В свою чергу позивач заперечує факт отримання примірників договору та їх підписання, матеріали справи не містять доказів отримання ТОВ "Комбікормтрейд" вказаних примірників договору, як і не містять самого примірника оспорюваного договору.

Відповідно до ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Згідно ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

За положеннями п. 2. 6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 № 11, у силу припису частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 ЦК України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 ГК України тощо).

Зокрема, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину. Водночас господарським судам необхідно враховувати таке. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним.

Враховуючи, що в матеріалах справи відсутні докази одержання позивачем пропозиції від відповідача укласти договір та відповідна відповідь позивача про прийняття цієї пропозиції (що не заперечується сторонами), тому не можна вважати, що сторони досягли згоди на укладення договору №161125/1Б від 25.11.2016 на умовах запропонованих відповідачем.

Крім того, апеляційним судом було зобов'язано ТОВ "Виробнича компанія "Біопрепарат" належним чином засвідчені копії позовної заяви, з якою ТОВ "Виробнича компанія "Біопрепарат" звернулось до господарського суду Тернопільської області про стягнення з ТОВ "Комбікормтрейд" 472000,00 грн. заборгованості за поставлену сою згідно договору поставки №161125/1Б від 25.11.2016р., з усіма документами, які надавались до неї, а також судових рішень, прийнятих у вказаній справі.

На виконання вимог ухвали відповідачем надано копію позовної заяви, з якою ТОВ "Виробнича компанія "Біопрепарат" звернулося до господарського суду Тернопільської області (справа №921/328/17-г/7). Предметом спору у вказаній заяві позивач визначив стягнення з ТОВ "Комбікормтрейд" 472000,00 грн. заборгованості за поставлену сою на підставі видаткових накладних №П-0000439 від 07.12.2016 та №П-0000447 від 12.12.2016. Вказана позовна заява не містить будь - яких посилань на укладений між сторонами договір, який є предметом даного спору. При цьому він стверджує, про те, що зміна або уточнення позовних вимог під час розгляду справи ним не здійснювалися.

Таким чином, оскільки договір між сторонами не укладався, відсутні підстави для задоволення позову про визнання його недійсним.

Посилання відповідача на видаткові накладні від 07.12.2016 та 12.12.2016, як на доказ укладення договору №161125/1Б від 25.11.2016, та здійснення поставок за ним є безпідставними, оскільки як вже зазначалось сторонами не досягнуто згоди щодо його істотних умов.

Колегія суддів погоджується з доводами заявника апеляційної скарги, що викладені в мотивувальній частині рішення висновки суду першої інстанції, що «посилання позивача та відповідача на видаткові накладні №П-0000439 від 07.12.2016 року та №П-0000447 від 12.12.2016 року про відвантаження відповідачем позивачу товару свідчить про виникнення між сторонами позадоговірних відносин», виходять за межі предмету дослідження у даній справі, а тому підлягають виключенню.

Необхідно також звернути увагу, що вимоги про визнання недійсним правочину, вчиненого у спосіб передачі-прийняття товару за видатковим та товарно-транспортними накладними і відповідними довіреностями, позивачем не заявлялись, а тому з'ясування питання справжності підписів на вказаних накладних (яке підіймає позивач) виходить за межі дослідження суду з огляду на предмет спору у даній справі.

Виходячи зі змісту ст.ст. 34, 43, 82 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює обставини справи у відповідності до свого внутрішнього переконання, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності та приймає рішення за результатами оцінки всіх доказів, які були визнані судом як належні та допустимі.

На підставі викладеного, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення господарського суду Полтавської області від 21.09.2017 у справі №917/1219/17.

Керуючись статтями 85, 91, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Комбікормтрейд" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 21.09.2017 у справі №917/1219/17 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 04.12.17

Головуючий суддя Крестьянінов О.О.

Суддя Пуль О.А.

Суддя Фоміна В. О.