ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" листопада 2017 р.Справа № 916/933/17
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Богатиря К.В., Таран С.В.

секретар судового засідання Герасименко Ю.С.

За участю представників учасників провадження:

від прокуратури - Котелевський О.І. за посвідченням;

від Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради - Зубенко В.О. за довіреністю;

від Одеської міської ради - Асташенкова О.І. за довіреністю;

від ФОП Юрочкін П.М. - Прощенко Д.В. за ордером;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги

Заступника прокурора Одеської області та Одеської міської ради

на рішення господарського суду Одеської області від 04.07.2017 р.

у справі №916/933/17

за позовом заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради

до 1) Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради

2) Фізичної особи-підприємця Юрочкіна Петра Миколайовича

про визнання договору недійсним та зобов'язання повернути майно

ВСТАНОВИВ

У квітні 2017 року заступник прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради звернувся до господарського суду Одеської області із позовом до Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради та фізичної особи-підприємця Юрочкіна Петра Миколайовича в якому просив визнати недійсним договір оренди комунального майна - берегозахисної споруди у вигляді бетонованого майданчика площею 487,2 метра квадратних, що розміщена в м. Одеса, узбережжя Чорного моря, перша черга ПЗС, між буною №3 та буною №4 (район пляжу Ланжерон), укладений 25.04.2014 р. між Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради та фізичною особою-підприємцем Юрочкіним Петром Миколайовичем шляхом підписання сторонами удаваного правочину - договору про співробітництво та організацію взаємовідносин від 25.04.2014 р. №01/с-14. Зобов'язати фізичну особу-підприємця Юрочкіна Петра Миколайовича повернути на користь Одеської міської ради комунальне майно - берегозахисну споруду у вигляді бетонованого майданчика площею 487,2 метра квадратних, що розміщена в м. Одеса, узбережжя Чорного моря, перша черга ПЗС, між буною №3 та буною №4 (район пляжу Ланжерон).

Рішенням господарського суду Одеської області від 04.07.2017 р. (суддя Цісельський О.В.) в позові відмовлено повністю.

В мотивах оскаржуваного рішення, суд першої інстанції посилаючись на приписи ст.ст. 202, 203, 235, ч.2 ст.628, ч.1 ст.1130, 1131, ч.1 ст.837, 759, 760 ЦК України, ч.1 ст.2, ст. 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" зазначив, що з системного аналізу предмету, укладеного між відповідачами договору, та його умов, суд дійшов висновку, що договір про співробітництво та організацію взаємовідносин №01/с-14 від 25.04.2014р. за своєю правовою природою є змішаним договором, який вбирає в себе положення, як договору підряду (виконання робіт з поточного ремонту, та/або капітального ремонту берегозахисної споруди), так і договору про спільну діяльність (об'єднання коштів та майна з метою досягнення спільної мети створення умов для розвитку курортно-рекреаційної структури на узбережжі Чорного моря в м. Одеса та для підтримання берегозахисної споруди у належному технічному стані).

Місцевим господарським судом відзначено, що із тексту оспорюваного договору вбачається, що в ньому відсутні такі істотні умови договору оренди, як то: орендна плата з урахуванням її індексації, порядок використання амортизаційних відрахувань, забезпечення виконання зобов'язань неустойка (штраф, пеня), порука, завдаток, гарантія тощо, обов'язки сторін щодо забезпечення пожежної безпеки майна, що є предметом оспорюваного договору, які б дозволили би суду встановити, що між сторонами вчинено саме договір оренди комунального майна. Крім того, за твердження суду першої інстанції, останнім встановлено, що між сторонами не відбулося фактичної передачі об'єкту за договором про співробітництво, що в свою чергу, також є обов'язковою умовою, при укладанні договору оренди комунального майна.

Крім того посилаючись на приписи ч.1 ст.4, ч.2 ст.4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", п.1.3. Правил безпеки при експлуатації каналів, трубопроводів, інших гідротехнічних споруд у водогосподарських системах, затверджених наказом Міністерства надзвичайних ситуацій України № 661 від 03.04.2012 р. та Положення ДБН В.2.4-3-2010 "Гідротехнічні споруди. Основні положення" судом відзначено, що бетонований майданчик, який є складовою підпірної стінки та буна, як берегозахисна споруда, які є об'єктами оспорюваного договору є гідротехнічними спорудами, а тому на підставі ч.2 ст.4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" взагалі не може бути об'єктом оренди комунального майна.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що укладений між відповідачами договір про співробітництво та організацію взаємовідносин №01/с-14 від 25.04.2014 р. не є удаваним договором, який як вказує у позову прокурор, приховує собою договір оренди комунального майна, а тому до правовідносин які склалися за оспорюваним договором не можуть застосовуватись норми законодавства, які регулюють правовідносини за договором оренди комунального майна.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання ФОП Юрочкіна повернути на користь Одеської міської ради комунальне майно - берегозахисну споруду у вигляді бетонованого майданчика площею 487,2 м2 за адресою: в м. Одеса, узбережжя Чорного моря, перша черга протизсувних споруд, між буною №3 та буною №4 (район пляжу "Ланжерон"), місцевим господарський судом відзначено, що вона не підлягає задоволенню, оскільки позовні вимоги в цій частині обґрунтовані ст.216 ЦК України, положеннями якої врегульовані правові наслідки недійсності правочину.

У зв'язку із наведеним суд першої інстанції дійшов висновку, що правові підстави для визнання недійсним договору про співробітництво та організацію взаємовідносин №01/с-14 від 25.04.2014 р. відсутні. Окрім того, судом відзначено, що вимоги ч.1 ст.216 ЦК України застосовуються саме до сторін договору, якими в даному випадку є відповідачі у справі, а позовні вимоги прокурора стосуються повернення майна на користь Одеської міської ради, яка не є стороною відповідного договору. Враховуючи вищенаведене, місцевий господарський суд зазначив, що вважає позовні вимоги прокурора є повністю не законними, не підтвердженими матеріалами справи та такими, що не підлягають задоволенню.

Не погодившись з даним рішенням до Одеського апеляційного господарського суду звернулись заступник прокурора Одеської області та Одеської міської ради.

Заступник прокурора Одеської області в апеляційній скарзі просить рішення господарського суду Одеської області від 04.07.2017 р. у справі №916/933/17 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов прокуратури Одеської області у повному обсязі, а також повернути кошти, сплачені в якості судового збору, на рахунок прокуратури Одеської області.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення винесено при неправильному застосуванні норм матеріального права, та висновки, викладені у ньому, не відповідають обставинам справи, у зв'язку з наступним.

Так, за твердженням апелянта суд першої інстанції безпідставно не врахував, що спірний договір фактично є договором оренди комунального майна, укладеним сторонами шляхом підписання удаваного правочину - договору про співробітництво та організацію взаємовідносин №01/с-14.

Посилаючись на приписи ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, ст. 627 Цивільного кодексу України апелянт зазначає, що у договорі сторони погодили, що відповідно до умов договору (п. 2.4.1 договору) фізична особа - підприємець Юрочкін Петро Миколайович має право користуватись берегозахисними спорудами за плату - за власні кошти проводити ремонтні роботи берегозахисних споруд (п. 2.3 договору). Вказана берегозахисна споруда, за твердженням апелянта, обліковується на балансі Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради та перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради на підставі розпорядження Одеської обласної ради № 62/р-96 від 17.09.1996 "Про передачу майна протизсувного управління обласної державної адміністрації у комунальну власність Одеської міської ради" та рішення Одеської міської ради № 552 від 13.12.1996 "Про прийняття до комунальної власності міста майна Одеського протизсувного управління".

Скаржник з посиланням на приписи ст. ст. 203, 215, 216 ЦК України зазначає, що фактично договір про співробітництво та організацію взаємовідносин є удаваним правочином, оскільки його умови не відповідають установленим ст. 1130 ЦК України в частині предмету договору про спільну діяльність (спільної мети). Так, за твердженням скаржника, предметом договору, який зазначений у п. 1.1 договору передбачено, що сторонами шляхом об'єднання зусиль спільно діяти з метою створення умов для розвитку курортно-рекреаційної структури на узбережжі Чорного моря в м. Одеса, для підтримання берегозахисних споруд у належному стані. Проте, з урахуванням п. п. 2.4.1 та 2.3 договору фактично предметом договору є користування підприємцем берегозахисними спорудами, за плату - необхідності проведення за власні кошти ремонтних робіт. Разом з цим, як вказує апелянт, відповідно до ст. ст. 2, 5, 11, 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та ст. 25, ч. 5 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", передача комунального майна у користування може здійснюватись виключно на підставі рішень сесії ради, з обов'язковим проведенням оцінки майна, що передається в користування.

Крім цього, апелянт зазначає, що розпорядженням Одеського міського голови від 11.12.1999 №1310-01р затверджено Порядок проведення конкурсу на право укладення договору оренди будівель (споруд, приміщень), які є комунальною власністю, яким передбачено обов'язковість конкурсної процедури передачі в оренду комунального майна. Разом з цим, Одеською міською радою рішення про передачу в користування приватному підприємству комунального майна, яке є предметом договору не приймалось, відповідні повноваження щодо укладання таких договорів Управлінню інженерного розвитку території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради не делегувались. До того ж, скаржник вказує, що Положенням про Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 28.02.2011 №384-VI, також до повноважень Управління не віднесено питання про надання у користування комунального майна територіальної громади міста Одеси, яке перебуває на балансі Управління.

З посиланням на приписи ст. 235 ЦК України та п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" апелянт зазначає, що в порушення вищезазначених норм Законів України "Про оренду державного та комунального майна" та "Про місцеве самоврядування в Україні" судом не враховано, що берегозахисні споруди, які є предметом договору, перебувають у комунальній власності м. Одеси, та передані у користування фізичної особи - підприємця Юрочкіна Петра Миколайовича без прийняття відповідного рішення сесії Одеської міської ради, проведення оцінки майна та проведення конкурсної процедури.

Крім того апелянт зазначає, що відповідно до частини 1 статті 207 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині. Вказані обставини відповідно до ст. ст. 203, 215, 216 ЦК України, є підставою для визнання вчиненого правочину недійсним та зобов'язання повернути берегозахисну спору до комунальної власності м. Одеси. Таким чином, за твердженням скаржника, чіткої юридичної кваліфікації відносин сторін спору за договором встановити не вбачається можливим, а можливо лише констатувати зобов'язальний характер таких відносин.

Необґрунтованим, на думку скаржника, є висновок суду першої інстанції щодо змішаної природи оспорюваного договору. Зокрема, місцевий суд зазначив, що з огляду на зміст правовідносин, які випливають із спірного договору, цей договір є змішаним, оскільки за своєю суттю відповідає зобов'язальним правовідносинам, а за своєю правовою природою цей договір містить елементи різних договорів, у т.ч. договору підряду, договору про спільну діяльність. Проте, зазначений висновок, за твердженням апелянта не ґрунтується на матеріалах справи. Так, скаржник зазначає, що за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові (ст.1130 ЦК України). Основними елементами договору про спільну діяльність є об'єднання вкладів учасників (майна, майнових прав тощо) для здійснення спільної діяльності і такі частки мають бути визначеними, обов'язки сторін у таких правовідносинах не мають зустрічного характеру, а кожен учасник діє не для досягнення власних цілей, а у загальному інтересі. Сторони отримують блага в результаті спільної діяльності, а не від іншої сторони за договором, спільна діяльність учасників чітко скоординована. Специфіка договору про спільну діяльність полягає і в тому, що сторони отримують блага в результаті спільної діяльності, а не від іншої сторони за договором. Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради не вправі розпоряджатись комунальним майном, а згідно договору права на отримані блага від спільної діяльності не набувало, а отримувало їх від суб'єкта господарювання як компенсацію за використання комунального майна. Більш того, кожен з учасників діяв не для досягнення спільних цілей, а лише власних. Сторони отримують блага в результаті не спільної діяльності, а за договором від іншої сторони, спільна діяльність учасників не скоординована.

Апелянт зазначає, що ч. 1 ст. 837 ЦК України визначено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Проте, як встановлено судом першої інстанції фізичну особу-підприємця Юрочкіна Петра Миколайовича зобов'язано провести ремонтні роботи берегозахисних споруд за власні кошти, що суперечить положенням ч. 1 ст. 837 ЦК України.

За твердженням скаржника у відповідності до ч.2 ст.628 ЦК України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). Враховуючи викладені обставини, апелянт вважає, що договір про співробітництво та організацію взаємовідносин не містить ознак ні договору підряду, ні є змішаним договором, а за своєю правовою природою, як вже зазначалося, є договором оренди комунального майна.

Також, апелянт зазначає, що судом першої інстанції встановлено, що комунальне майно, яке є предметом договору є гідротехнічними захисними спорудами. Проте, за твердженням апелянта, в порушення ч. 2 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" відповідно до умов договору про співробітництво та організацію взаємовідносин № 01/с-14, укладеного 25.04.2014 між Управлінням інженерного захисту узбережжя міста Одеської міської ради та фізичною особою - підприємцем Юрочкіним П.М., останньому надано у користування берегозахисні споруди, які згідно з висновками суду першої інстанції є гідротехнічною захисною спорудою.

Посилаючись на приписи ч. 3 ст. 203 ЦК України апелянт зазначає, що судом першої інстанцій безпідставно не прийнято до уваги, що фактично фізичній особі - підприємцю Юрочкіну П.М. надано у користування комунальне майно за плату, при цьому укладено договір про співробітництво та організацію взаємовідносин. Таким чином, судом першої інстанції проігноровано що сторони під договором про співробітництво та організацію взаємовідносин сторони фактично приховали договір оренди комунального майна, який уклали із грубим порушенням законодавства щодо порядку укладання таких договорів без достатньої правоздатності орендодавця.

Одеська міська рада в своїй апеляційній скарзі просить рішення господарського суду Одеської області від 04.07.2017 р. у справі №916/933/17 скасувати та прийняти нове рішення, яким позов заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради до Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради та фізичної особи-підприємця Юрочкіна Петра Миколайовича про визнання недійсним договору про співробітництво та організацію взаємовідносин задовольнити повністю.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є необґрунтованим та прийнятим з порушенням норм процесуального та матеріального права, з огляду на наступне.

Так апелянт відзначає, що не погоджується із висновком місцевого господарського суду щодо наявності у спірному договорі елементів договору підряду, оскільки в останньому відсутні істотні умови договору підряду, що визначенні приписами ч.1, 5 ст.318, ч.1, 2 ст. 321 ГК України. Крім того, скаржник вважає, що висновки суду першої інстанції щодо наявності у спірному договорі елементів договору про спільну діяльність не відповідають приписам ст. 1130 ЦК України, оскільки договори про спільну діяльність характеризується спільністю мети, яку ставлять перед собою сторони, що домовляються. Водночас, на відмінну від інших договорів, які встановлюють взаємні права та обов'язки сторін, сторони у даному виді договору не виступають стосовно один одного як боржники та кредитори. Натомість, за твердженням апелянта, у п. 1.3. спірного договору сторони погодили, що ФОП Юрочкін П.М. бере зобов'язання виконувати за власний рахунок на безповоротній основі поточний ремонт, реконструкцію та/або капітальний ремонт берегозахисної споруди. Пунктом 2.4.1. спірного договору передбачено, що ФОП Юрочкін П.М. має право користуватися берегозахисною спорудою, надавати платні послуги оздоровчо-пляжного сервісу згідно з цільовим призначенням берегозахисної споруди та умовами даного договору, а також правилами устаткування та експлуатації пляжів міста Одеси. Таким чином, скаржник вважає, що так званим вкладом Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради у спільну діяльність за змістом спірного договору є надання у користування належної територіальній громаді міста Одеси берегозахисної споруди, у той час, як ФОП Юрочкін П.М. має право самостійно господарювати на зазначеній берегозахисній споруді, робити на ній поточний та капітальний ремонт, надавати платні послуги третім особам.

Посилаючись на приписи ст. 1131 ЦК України апелянт зазначає, що в умовах договору відсутнє об'єднання коштів і майна з метою досягнення спільної мети - створення умов для розвитку курортно-рекреаційної структури на узбережжі Чорного моря в м. Одеса для підтримання берегозахисних споруд у належному технічному стані на яке посилається суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Проте, за твердженням апелянта, у договорі про співробітництво та організацію взаємовідносин від 25.04.2014 р. №01/с-14 відсутні істотні умови договору про спільну діяльність, а саме відсутнє визначення спільних дій або ведення спільних справ сторін, в той же час наявні взаємні права і обов'язки у розділи 2 договору, відсутня умова участі сторін у результатах спільних дій, а також відсутнє визначення самих результатів спільних дій, на які маж бути спрямований договорі про спільну діяльність, відсутні умови покриття витрат і збитків учасників у процесі здійснення спільних дій.

Одеська міська рада вважає, що договір від 25.04.2014 р. №01/с-14 є удаваним та вчинено сторонами для приховання договору оренди комунального майна. Так апелянт зазначає, що означений договір містить істотні умови договору оренди стосовно права користування об'єктом комунального майна, його страхування, умов поліпшення, а також поточного та капітального ремонту. Посилаючись на приписи ч.ч.1, 2 ст. 776, ч. 1 ст. 759, ч.1 ст. 760 ЦК України скаржник зазначає, що за умовами спірного договору Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради передало ФОП Юрочкіну П.М. у користування берегозахисну споруду у вигляді бетонованого майданчика загальною площею 487,2 кв.м., що розміщені в м. Одеса, узбережжя Чорного моря, перша черга ПЗС, між буною №3 та буною №4 в районі пляжу "Ланжерон". З посиланням на приписи ч.1 ст. 778, ч.2 ст.771 ЦК України та п.п. 2.3.5., 2.3.8. договору скаржник відзначає, що спірний договір містить істотні умови договору оренди стосовно права користування об'єктом комунального майна, його страхування, умов поліпшення, а також реконструкції та капітального ремонту.

З посиланням на приписи ч.1 ст. 235 ЦК України та п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" апелянт вважає, що спірний договір є удаваним та вчинено сторонами для приховання договору оренди комунального майна, яке належить територіальній громаді м. Одеса та уникнення зобов'язань щодо внесення орендної плати.

На думку Одеської міської ради, спірний договір укладено з порушенням вимог встановлених законом для договорів оренди комунального майна, а саме Закону України "Про оренду державного та комунального майна" у зв'язку з цим означений правочин, на думку апелянта, є недійсним з моменту його укладення.

Крім того апелянт вважає, що приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції припустився порушення норм процесуального права, а саме послався в описовій частині рішення на акт контролю використання берегозахисної споруди від 30.05.2017 р., яким встановлено, що на берегозахисній споруді у вигляді бетонованого майданчику встановлено балкон у вигляді майданчику літнього кафе, однак, у мотивувальній частині оскаржуваного рішення дійшов висновків про відмову у задоволенні позову, взагалі не зазначаючи обставин, у зв'язку із чим вказаний акт не було прийнято до уваги. Апелянт зазначає, що у порушення приписів ст. 43 ГПК України та абз.1 п.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 р. №6 "Про судове рішення" суд першої інстанції взагалі не надав правової оцінки вказаному акту контролю використання берегозахисної споруди від 30.05.2017 р. Апелянт вважає, що означений документ є належним та допустимим доказом здійснення ФОП Юрочкіним П.М. господарської комерційної діяльності на платній основі, що в свою чергу є підтвердженням факту укладання договору оренди об'єкту комунального майна.

Також апелянт вважає, що посилання суду першої інстанції на неможливість застосування наслідків ст. 216 ЦК України пов'язаних із недійсністю правочину та зобов'язанням повернути сторони у первісний стан є неправомірним. Так, посилаючись на приписи ст.ст. 19, 317, 391, 1212 ЦК України апелянт зазначає, що вищенаведені обставини вказують на наявність триваючого правопорушення з боку відповідача, який без правових підстав використовує у власній господарській діяльності із надання платних послуг оздоровчо-курортного сервісу спірну берегозахисну споруду.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 26.07.2017 р. апеляційні скарги Заступника прокурора Одеської області та Одеської міської ради на рішення господарського суду Одеської області від 04.07.2017 по справі №916/933/17 прийнято до провадження та призначено до розгляду колегією суддів у складі головуючого судді Аленіна О.Ю., суддів Бєляновського В.В., Жекова В.І.

Розпорядженням керівника апарату Одеського апеляційного господарського суду №1031 від 05.09.2017 р. призначено повторний автоматичний розподіл справи у зв'язку із перебуванням суддів Бєляновського В.В. та Жекова В.І. у відпустці.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.09.2017 р. для розгляду апеляційних скарг Заступника прокурора Одеської області та Одеської міської ради на рішення господарського суду Одеської області від 04.07.2017 по справі №916/933/17 визначено колегію суддів у складі головуючого судді Аленіна О.Ю., суддів Богатиря К.В., Таран С.В.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 06.09.2017 р. апеляційні скарги Заступника прокурора Одеської області та Одеської міської ради на рішення господарського суду Одеської області від 04.07.2017 по справі №916/933/17 прийнято до провадження та призначено до розгляду колегією суддів у складі головуючого судді Аленіна О.Ю., суддів Богатиря К.В., Таран С.В.

06.09.2017 р. Одеським апеляційним господарським судом отримано відзив на апеляційні скарги від ФОП Юрочкіна П.М. в якому останній просить апеляційні скарги заступника прокурора Одеської області та Одеської міської ради залишити без задоволення, а рішення господарського суду Одеської області від 04.07.2017 р. по справі №916/933/17 без змін.

У судових засіданнях від 06.09.2017 р., 18.10.2017 р. оголошувались перерви.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 30.10.2017 р. продовжено строк розгляду справи та відкладено розгляд апеляційної скарги на 20.11.2017 р.

У судовому засіданні від 20.11.2017 р. прокурор та представник Одеської міської ради підтримали вимоги за своїми апеляційними скаргами та наполягали на їх задоволенні.

Представник Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради надав пояснення відповідно до яких погоджується з позовними вимогами частково, а саме в частинні визнання договору недійсним, а зазначив, що у разі задоволення позовних вимог в цій частині, Управління вважає, що майно має бути повернуто не Одеській міській раді, а Управлінню інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради, як балансоутримувачу.

Представник ФОП Юрочкіна П.М. надав пояснення відповідно до яких не погоджується з апеляційною скаргою, просить залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Відповідно до ст. 85 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обговоривши доводи апеляційних скарг, заслухавши представників сторін та прокурора, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Одеської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги Заступника прокурора Одеської області та Одеської міської ради не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ст. 101 ГПК України апеляційна інстанція не зв'язана доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі, а згідно до приписів ст. ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна належними і допустимим доказами довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог чи заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи, 25.04.2014 р. між Управлінням інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради (Управління) та ФОП Юрочкіним П.М. (Підприємець) укладений договір про співробітництво та організацію взаємовідносин №01/с-14 (далі - договір), відповідно до п.1.1. якого сторони зобов'язуються шляхом об'єднання зусиль спільно діяти з метою створення умов для розвитку курортно-рекреаційної структури на узбережжі Чорного моря в м. Одеса і для підтримання берегозахисної споруди у належному технічному стані.

Пунктами 1.2. - 1.4. договору визначено, що для реалізації спільного проекту задіються берегозахисна споруда у вигляді бетонованого майданчика площею 487,2 м2, що розміщена в м. Одеса, узбережжя Чорного моря, перша черга протизсувних споруд, між буною №3 та буною №4 (район пляжу "Ланжерон" та у подальшому іменована "берегозахисна споруда", згідно схеми, що є невід'ємною частиною договору (Додаток № 1). Підприємець бере на себе зобов'язання виконувати за власний рахунок на безповоротній основі поточний ремонт, реконструкцію та/або капітальний ремонт берегозахисної споруди: бетонованого майданчика площею 487,2 м2. Берегозахисна споруда є власністю територіальної громади міста Одеси, а Підприємцю надається право користування нею виключно для реалізації вищезазначених цілей та згідно умов даного договору.

У відповідності до п.п. 2.1. - 2.1.5. договору для досягнення цілей, вказаних у розділі 1 договору, управління забезпечує: технічними даними, які визначені відповідними технічними документами; технічною інформацією необхідною для проведення обстеження берегозахисної споруди, підготовки та проведення капітального ремонту та/або реконструкції, вимогами до їх експлуатації; розробку технічних умов (технічного завдання) для проведення капітального ремонту та/або реконструкції берегозахисної споруди; допомогу в погодженні та затвердженні у встановленому порядку проектної документації з поточного та/або капітального ремонту та/або реконструкції берегозахисної споруди: бетонованого майданчика площею 487,2 м2, що розміщена в м. Одеса, узбережжя Чорного моря, перша черга ПЗС між буною №3 та буною №4; надає підприємцю рекомендації щодо покращення берегозахисних функцій споруди, надає методологічну допомогу.

Згідно з п.2.2 - 2.2.4. договору управління має право: контролювати наявність, стан, напрями та ефективність використання, хід виконання робіт з поточного ремонту, реконструкції та/або капітального ремонту берегозахисної споруди задіяної згідно розділу 1 цього договору; вступати з ініціативою щодо внесення змін до цього договору або його розірвання у разі погіршення стану берегозахисної споруди внаслідок невиконання або неналежного виконання Підприємцем умов цього договору; вимагати дострокового розірвання договору у разі: систематичного ухилення підприємцем від виконання приписів управління, невиконання підприємцем цілком або частково умов цього договору, систематичного порушення підприємцем Правил устаткування та експлуатації пляжів міста Одеса, невикористання берегозахисної споруди взагалі або використання її не за цільовим призначенням; розірвання договору в односторонньому порядку відбувається на підставі Приписів управління, шляхом письмового повідомлення підприємця та підписання акту приймання-передачі майна в односторонньому порядку.

Відповідно до п.2.3. договору для досягнення цілей, вказаних в розділі 1 договору підприємець зобов'язаний: за власні кошти, силами спеціалізованої організації, провести обстеження технічного стану аварійної берегозахисної споруди та надати відповідні висновки Управлінню до 31.07.2014 року (п.2.3.1); за результатами обстеження берегозахисної споруди та висновків спеціалістів замовити за власний рахунок у відповідної ліцензованої організації проектну документацію з капітального ремонту та/або реконструкції берегозахисної споруди і погодити її з Управлінням у встановленому порядку до 31.12.2014 року (п.2.3.2); до 01.02.2015р. за власний рахунок скласти графік виконання робіт та погодити його з Управлінням. Після його погодження за власні кошти здійснити відповідні ремонтні роботи у строк, встановлений даним графіком. Даний графік є невід'ємною частиною договору (Додаток № 2) (п.2.3.3); у разі невиконання або не повного виконання умов даного договору, передбачених п.п.2.3.1.-2.3.3. договір має бути розірваний у безумовному порядку, згідно п.2.2.3. договору (п.2.3.4.); у разі, якщо Підприємець подає заяву на погодження Управлінням здійснення невід'ємних поліпшень берегозахисної споруди, він зобов'язаний надати експертний висновок та проектно-кошторисну документацію на здійснення невід'ємних поліпшень. Здійснення невід'ємних від берегозахисних споруд поліпшень оформлюється додатковим договором (п.2.3.5.); забезпечити Управлінню доступ на берегозахисну споруду з метою перевірки їх стану і відповідності напряму використання за цільовим призначенням (п.2.3.6.); дотримуватись вимог законодавства, будівельних норм, рішень органів місцевого самоврядування щодо використання берегозахисної споруди та пляжів, уникати дій, які можуть шкідливо вплинути на їх протизсувні властивості, що включає будівництво будь-яких капітальних об'єктів. Не здійснювати на берегозахисній споруді (бетонований майданчик площею 487,2 м2, що розміщена в м. Одеса, узбережжя Чорного моря, перша черга ПЗС між буною №3 та буною №4 будівництво, реконструкцію або будь-які будівельні роботи, у т.ч. і підготовчі, без узгодження даних дій з Управлінням та до моменту одержання й передачі Управлінню повністю оформленої та узгодженої дозвільної документації на дані види робіт (п.2.3.7.); протягом місяця після укладання цього договору укласти договори страхування майна (берегозахисній споруди) на суму не менше ніж його балансова вартість на користь Управління, яке несе ризик випадкової загибелі чи пошкодження берегозахисної споруди та обов'язкового страхування відповідальності перед третіми особами на випадок спричинення збитків у результаті власної діяльності у порядку визначеному законодавством і надати Управлянню копії страхових полісів і платіжних доручень. Постійно поновлювати договори страхування таким чином, щоб увесь строк дії договору майно (берегозахисна споруда) та відповідальність були застраховані та своєчасно інформувати Управління з наданням відповідної документації (п.2.3.8.); після створення пляжу в світлий час доби нести відповідальність за безпеку життя і здоров'я відпочиваючих та інших осіб, які перебувають на території берегозахисної споруди, згідно із законодавством (п.2.3.9.); у разі зміни рахунку, назви підприємства, телефону, юридичної адреси повідомляти про це Управління у тижневий строк (п.2.3.10.).

Пунктами 2.4. - 2.4.3. договору визначено, що підприємець має право: користуватися берегозахисною спорудою бетонована площадка 487,2 м2 та надавати платні послуги оздоровчо-пляжного сервісу згідно з цільовим призначенням берегозахисної споруди та умовами цього договору, а також Правилами устаткування та експлуатації пляжів міста Одеси, затвердженими Одеською міською радою, протягом строку, на який він укладений (п.2.4.1); достроково припинити дію договору, письмово попередивши про це управління за два місяця (п.2.4.2); одержувати від управління наявну в нього технічну, проектну-кошторисну документацію для виконання робіт із ремонту берегозахисної споруди, згідно заходів, розроблених управлінням на поточний рік (п.2.4.3).

Згідно з п.п. 3.1., 3.1.1., 3.1.4. договору у випадку порушення договору сторона несе відповідальність, визначену цим договором та/або чинним законодавством України. Порушенням договору є його невиконання або неналежне виконання , тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом договору. Сторона вважається невинуватою і не несе відповідальності за порушення договору, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання договору.

У пунктах 6.1. - 6.6. договору сторони погодили, що цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін. Цей договір укладено строком на 12 років та є чинним до 25.04.2026 року, у разі не припинення його дії в достроковому порядку передбаченому пунктом 2.2.3. даного договору. Закінчення строку цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору. Зміни у цей договір можуть бути внесені тільки за домовленістю сторін, яка оформлюється додатковим договором до цього договору у письмовій формі. Зміни у цей договір набирають чинності з моменту належного оформлення (підписання і скріплення печатками сторін) сторонами відповідного додаткового договору до цього договору. Чинність цього договору припиняється внаслідок: закінчення строку, на який його було укладено; достроково за взаємною згодою сторін, за рішенням суду або відповідно до п.2.2.3 цього договору; банкрутства підприємця; ліквідації управління або підприємця.

Відповідно до п. 7.5. договору додаткові угоди та додатки до цього договору є його невід'ємними частинами і мають юридичну силу у разі, якщо вони викладені у письмовій формі, підписані сторонами та скріплені їх печатками.

Додатком №1 до договору про співробітництво та організацію взаємовідносин №01/с-14 від 25.04.2014р. є схема з відображенням берегозахисної споруди у вигляді бетонованого майданчику площею 487,2 м2, яка розташована між бунами №3 та №4.

Додатком №2 до договору про співробітництво та організацію взаємовідносин №01/с-14 від 25.04.2014р. сторони погодили графік виконання робіт відповідно до п. 2.3.3. договору про співробітництво та організацію взаємовідносин №01-с/14, а саме: вид ремонтних робіт - поточний ремонт, благоустрій території з облаштуванням літнього дерев'яного майданчика у строк з 01.02.2016р. по 20.05.2016 р.

12.04.2016 р. між Управлінням інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради (Управління) та ФОП Юрочкіним (Підприємець) був укладений додатковий договір до про внесення змін до договору про співробітництво та організацію взаємовідносин №01/с-14, відповідно до якого з метою виконання робіт з поточного ремонту та благоустрою, сторони вирішили внести зміни у відповідні пункти договору та читати їх у наступній редакції: п. 1.2. для реалізації спільного проекту задіються берегозахисні споруди у вигляді бетонованого майданчика, що розміщений в м. Одеса, узбережжя Чорного моря, перша черга протизсувних споруд, між буною №3 та буною №4 (район пляжу "Ланжерон" та у вигляді буни № 4, в подальшому іменована "берегозахисні споруди", згідно схеми, що є невід'ємною частиною договору (Додаток № 1). Пункт 1.3 підприємець бере на себе зобов'язання виконувати за власний рахунок на безповоротній основі поточний ремонт, реконструкцію та/або капітальний ремонт берегозахисної споруди: бетонованого майданчика площею 487,2 м2; буна № 4 першої черги ПЗС, протяжністю 60 погонних метрів.

Відповідно до листа Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради від 03.02.2017 р. №02/01-10/101 берегозахисна споруда у вигляді бетонованого майданчика площею 487,2 м2 за адресою: в м. Одеса, узбережжя Чорного моря, перша черга ПЗС, між буною №3 та буною №4, пляж "Ланжерон" знаходяться на балансі управління (основні засоби) та є комунальною власністю територіальної громади міста Одеси.

У відповідності до акту контролю використання берегозахисної споруди у вигляді бетонованого майданчику між буною №3 та буною №4 та буни № 4 від 30.05.2017 р., який складений представниками Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради встановлено, що при обстежені берегозахисної споруди у вигляді бетонованого майданчику між буною №3 та буною №4, площею 487,2 м2 та буни № 4 встановлено: берегозахисна споруда у вигляді бетонованого майданчику між буною №3 - №4 та буна № 4- є предметом договору про співробітництво та організацію взаємовідносин № 01/с-14 від 25.04.2014 р.; на берегозахисній споруді у вигляді бетонованого майданчику - встановлено балкон у вигляді майданчику літнього кафе; на берегозахисній споруді у буні № 4 - відсутні ознаки самовільно встановлених тимчасових споруд, об'єктів самочинного будівництва, тощо.

Звертаючись із позовом до суду першої інстанції заступник прокурора Одеської області зазначив, що вказаний договір є удаваним та вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, а саме договору оренди комунального майна. Такий висновок прокурор обґрунтував тим, що предмет спірного договору не відповідає вимогам ст. 1130 ЦК України, оскільки ФОП Юрочкіну П.М. передано комунальну власність - об'єкт нерухомості у вигляді берегозахисної споруди (у вигляді бетонованого майданчика площею 487,2 метра квадратних, що розміщена в м. Одеса, узбережжя Чорного моря, перша черга ПЗС, між буною №3 та буною №4 (район пляжу Ланжерон) для здійснення підприємницької діяльності, тобто фактично між сторонами спірного договору укладено договір оренди нерухомого комунального майна, якій містить істотні умови договору оренди (об'єкт оренди, термін та його страхування) і регулюється положеннями Законів України "Про місцеве самоврядування в Україні" та "Про оренду державного та комунального майна".

Крім того у позові відзначено, що договір оренди, якій сторони фактично уклали замість договору про співробітництво суперечить положенням ст.ст.2, 5, 11, 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та ст. 25, ч. 5 ст.60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", які передбачають передачу комунального майна у користування виключно на підставі рішень сесії міської ради, з обов'язковим проведенням оцінки майна, що передається в користування. При цьому Одеська міськрада не делегувала Управлінню повноваження на укладання спірного договору щодо передачі в оренду комунального майна.

Також, за твердженням заступника прокурора, укладений сторонами спірний договір суперечить Порядку проведення конкурсу на право укладання договору оренди будівель (споруд, приміщень), які є комунальною власністю, затвердженого розпорядженням Одеського міського голови 11.12.1999 р. за №1310-01 р., оскільки Одеською міськрадою не проводився конкурс на право укладання договору оренди щодо берегозахисної споруди у вигляді бетонованого майданчика площею 487,2 метра квадратних, що розміщена в м. Одеса, узбережжя Чорного моря, перша черга ПЗС, між буною №3 та буною №4 (район пляжу Ланжерон).

Судом першої інстанції позовні вимоги визнано необґрунтованими та відмовлено в їх задоволенні у повному обсязі.

Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду погоджується з таким висновком місцевого господарського суду, з наступних підстав.

Згідно зі ст. 179 ГК України, майново - господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до пункту 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зі змісту вказаної статті вбачається, що договором є домовленість сторін, що виражає узгоджену волю сторін, яка спрямована на досягнення конкретної мети, тобто договір це юридичний факт, на підставі якого виникають цивільні права та обов'язки, в той час як зобов'язанням є різновид цивільного правовідношення, яке може виникати як із договору, так і на інших підставах передбачених цивільним законодавством.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст. 67 ГК України, підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У відповідності до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до пп. 2.1 п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" правовідносини, пов'язані з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними, регулюються ЦК України, ГК України, Земельним кодексом України, Законами України "Про оренду землі", "Про приватизацію державного майна", "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", "Про іпотеку", "Про страхування", "Про банки і банківську діяльність", "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", "Про запобігання корупції" та іншими актами законодавства.

Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057 1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 7 1 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", частини третьої статті 67 Закону України "Про запобігання корупції" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Таким чином, судова колегія відзначає, що загальні підстави недійсності правочинів встановлені ст. 215 ЦК України застосовуються в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів.

Проте, розглядаючи спір про визнання правочину недійсним, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Колегія суддів відзначає, що оспорюваний позивачем договір від 25.04.2014 р. про співробітництво та організацію взаємовідносин №01/с-14, який укладено між Управлінням інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради та ФОП Юрочкіним П.М. вчинено у письмовій формі, підписано уповноваженими представниками сторін та скріплено печатками останніх.

Отже, звертаючись із позовом про визнання означеного правочину недійсним, заступник прокурора та позивач мали довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Разом з цим, в обґрунтування позовних вимог заступник прокурор зазначив, що фактично договір про співробітництво та організацію взаємовідносин є удаваним правочином, оскільки його умови не відповідають положенням ст. 1130 ЦК України в частині предмету договору про спільну діяльність, а тому приховують договір оренди об'єкту нерухомості, оскільки підприємцю передається для здійснення підприємницької діяльності об'єкт нерухомості, а також спірний договір не відповідає вимогам, встановленим для договорів про спільну діяльність, а містить істотні умови договору оренди. Зокрема, в ньому зазначено: об'єкт оренди, термін дії договору та зобов'язання щодо здійснення страхування об'єкту оренди.

Судова колегія відзначає, що статтею 235 Цивільного кодексу України визначено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" №9 від 06.11.2009 р. визначено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Колегія суддів відзначає, що за змістом оспорюваного договору, останній є змішаним та таким, що включає в себе зобов'язання як за договором підряду (виконання робіт з капітального ремонту та/або реконструкції берегозахисної споруди), так й за договором про спільну діяльність об'єднання коштів та майна з метою досягнення спільної мети створення умов для розвитку курортно-рекреаційної структури на узбережжі Чорного моря в м. Одеса та для підтримання берегозахисної споруди у належному технічному стані).

У відповідності до ч. 2 ст. 628 ЦК України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Статтею 837 Цивільного кодексу України визначено, що за договором підряду одна сторона зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

За приписами ст. 1130 Цивільного кодексу України, за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників.

Відповідно до ч. 2 ст. 1131 Цивільного кодексу України передбачено, що умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Пунктом 1.1. договору від 25.04.2014 р. про співробітництво та організацію взаємовідносин №01/с-14, сторонами чітко визначено мету його укладання - спільна діяльність по створенню умов для розвитку курортно-рекреаційної структури на узбережжі Чорного моря в м. Одеса і для підтримання берегозахисної споруди у належному технічному стані.

Судова колегія відзначає, що необхідність утримання у належному технічному стані берегозахисних схилоукріплювальних споруд, поточний і капітальний ремонт цих споруд закріплена й у Правилах експлуатації споруд інженерного захисту територій населених пунктів від зсувів та обвалів, затверджених Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 18.02.2013 р. №56, що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 06 березня 2013 р. за №374/22906.

Вказані Правила встановлюють вимоги до суб'єктів господарювання незалежно від форми власності, які здійснюють діяльність, пов'язану з експлуатацією споруд інженерного захисту від зсувів та обвалів, щодо визначення стану цих споруд та їх придатності (або непридатності) до подальшої експлуатації та порядок виконання їх обстежень і оцінки технічного стану.

Так, п. 4.9. означених Правил визначено, що поточний ремонт берегозахисних схилоукріплювальних споруд повинен включати: улаштування (відновлення) контрольно-вимірювальної апаратури; відновлення судноплавних та дорожніх знаків; закладення осідань, тріщин, вибоїн, каверн; відновлення з'їздів, сходів і парапетів з частковою заміною конструкції; відновлення профілю і посилення конструкції споруди; відновлення покриття споруди; відновлення існуючих сходів і з'їздів або облаштування нових.

Пунктом 4.10 Правил визначено, що капітальний ремонт берегозахисних схилоукріплювальних споруд повинен включати: відновлення або заміну зруйнованого кріплення укосів бетонними, залізобетонними та кам'яними плитами, відсипним і брукованим каменем; улаштування нового кріплення укосів з бетонних, залізобетонних та кам'яних плит, відсипного та брукованого каменя; відновлення та заміну пошкоджених парапетів, перильних огорож, сходів, хвилевідбійних та підпірних стінок; перебудову дерев'яних підпірних стінок із заміною матеріалу конструкції на камінь, бетон або залізобетон; відбудову або заміну окремих підводних і надводних частин берегозахисних схилоукріплювальних споруд; ліквідацію пошкоджень у підводних частинах конструкцій; заміну всіх пошкоджених щитів та затворів, ремонт і заміну підйомних механізмів.

Для досягнення вищевказаних цілей сторонами й було укладено договір про співробітництво, за яким сторони повинні були досягти мети по створенню умов для розвитку курортно-рекреаційної структури на узбережжі Чорного моря в м. Одеса і для підтримання берегозахисної споруди у належному технічному стані. При цьому в результаті виконання сторонами умов цього договору Управління забезпечує виконання покладених на нього Положенням завдань та функцій.

При цьому слід зазначити, що досягнення сторонами мети, зазначеної у п.1.1 договору підтверджується також змістом пунктів договору, які визначають права і обов'язки сторін за цим договором, а також завдання і функції Управління, визначені Положенням про Управління.

У відповідності до Положенням про Управління, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 28.02.2011 року № 84-VI, завданням та функціями Управління є забезпечення розробки та реалізації оперативних заходів і довгострокових програм розвитку інженерної інфраструктури узбережжя та ефективного використання території міста і морського узбережжя. Для цього Управління може залучати на договірних засадах кошти і матеріальні ресурси організацій, підприємств, фізичних осіб-підприємців.

Означеним Положенням передбачено, що Управління, зокрема, контролює у межах своїх повноважень діяльність підприємств та організацій усіх форм власності відносно забезпечення належного утримання, ефективної експлуатації території узбережжя та її інженерної інфраструктури, відповідно до вимог чинного законодавства та актів місцевого самоврядування (пункт 2.1.3); виступає замовником всіх робіт, пов'язаних з інженерними мережами, шляховими роботами, водовідведенням та водопостачанням, енергозабезпеченням, будівництвом чи реконструкцією споруд інженерного захисту на території узбережжя (пункт 2.1.4); залучає на договірних засадах кошти і матеріальні ресурси організацій і підприємств, незалежно від форми власності, та суб'єктів підприємницької діяльності - фізичних осіб, які експлуатують чи використовують берегову зону, для часткової або повної їх участі в реконструкції, ремонтно-поновлювальних роботах на об'єктах берегозахисного комплексу узбережжя (пункт 2.1.5).

З урахуванням наведеного, Управління повинно забезпечити належний технічний стан інженерної інфраструктури узбережжя та його ефективне використання, у тому числі із залученням коштів і матеріальних ресурсів на договірних засадах.

За змістом п. 2.4.1 договору співробітництва та організації взаємовідносин №01/с-14 ФОП Юрочкін П.М. має право користуватися берегозахисною спорудою бетонована площадка 487,2 м2 та надавати платні послуги оздоровчо-пляжного сервісу згідно з цільовим призначенням берегозахисної споруди та умовами цього договору, а також Правилами устаткування та експлуатації пляжів міста Одеси, затвердженими Одеською міською радою, протягом строку, на який він укладений.

Таким чином, спірна берегозахисна споруда, а саме бетонована площадка, може використовуватися за призначенням саме для утримання берегу від оповзнів та інших природних процесів, що впливають на цілісність берегу. При цьому, зміна цільового призначення вказаної споруди не передбачена умовами договору, а отже, користування цією спорудою в інший спосіб договором не визначено.

Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента, та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Судова колегія вважає, що при укладенні оспорюваного правочину сторони діяли за вільним волевиявленням, яке відповідало їх внутрішній волі, володіли необхідною цивільною дієздатністю, мали на меті настання реальних правових наслідків та виключно тих прав та обов'язків, які передбачені договором.

Наявність у спірному правочині елементів різних договорів (змішаний договір) не суперечить принципу свободи договору та загальним положенням цивільного законодавства. Адже за цим договором не відбулося переходу права користування берегозахисною спорудою в порядку оренди, а також фактично вказана споруда не вибувала із володіння власника, що свідчить про недоведеність удаваного характеру оспорюваного правочину.

Передача в оренду об'єктів нерухомості, які є державною та комунальною власністю, а також набуття права оренди такими об'єктом, відносини між орендодавцями та орендарями, порядок укладення відповідного договору та його істотні умови врегульовано Законом України "Про оренду державного та комунального майна".

Статтею 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначено, що орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Частиною 1 ст. 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" встановлено, що істотними умовами договору оренди є об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); термін, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань, яких нарахування передбачено законодавством; відновлення орендованого майна та порядок його повернення; виконання зобов'язань; забезпечення виконання зобов'язань - неустойка (штраф, пеня), порука, завдаток, гарантія тощо; порядок здійснення орендодавцем контролю за станом об'єкта оренди; відповідальність сторін; страхування орендарем взятого ним в оренду майна; обов'язки сторін щодо забезпечення пожежної безпеки орендованого майна.

З аналізу наведених норм матеріального права та умов договору, укладеного між сторонами у справі, виходить, що відносини, які виникли між сторонами не мають ознак, притаманних відносинам у сфері оренди державного та комунального майна, оскільки оспорюваний договір не містить умов щодо передачі відповідачеві берегозахисної споруди у вигляді бетонованого майданчика за плату, не наділяє його правом користувача (орендаря), а також не передбачає обов'язків останнього з її використання. Зокрема, бетонований майданчик, як використовувалася Управлінням за її призначенням для утримання берегу від оповзнів та інших природних процесів, що впливають на цілісність берегу, так і використовується за цим же призначенням до теперішнього часу.

З наявного в матеріалах справи акту контролю використання берегозахисної споруди у вигляді бетонованого майданчику між буною №3 та буною №4 від 30.05.2017 р. затвердженого в.о. начальника Управління ІЗТМ та РУ ОМР, на вказаній берегозахисній споруді у вигляді бетонованого майданчика між буною №3 та буною №4, площею 487,2 кв.м., загальною довжиною 60 п.м., першої черги ПЗС, встановлено балкон у вигляді майданчику літнього кафе, на берегозахисній споруді у буни №4 відсутні ознаки самовільно встановлених тимчасових споруд, об'єктів самочинного будівництва.

Разом з цим, колегія суддів відзначає, що бетонований майданчик, про який йдеться в договорі, не припинив використовуватися за його призначенням для утримання берегу від оповзнів та інших природних процесів, що впливають на цілісність берегу.

У відповідності до приписів 1 ст. 284 Господарського кодексу України істотними умовами договору оренди є об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації), строк, на який укладається договір оренди, орендна плата з урахуванням її індексації, порядок використання амортизаційних відрахувань, відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу.

З аналізу наявних в матеріалах справи доказів, у тому числі спірного договору, вбачається, що останній не містить всіх вище перелічених істотних умов, що притаманні договору оренди комунального майна.

До того ж, у матеріалах справи відсутні докази здійснення фактичної передачі Управлінням інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради м. Одеса ФОП Юрочкіну П.М. берегозахисної споруди у вигляді бетонованого майданчика площею 487,2 метра квадратних, що розміщена в м. Одеса, узбережжя Чорного моря, перша черга ПЗС, між буною №3 та буною №4 (район пляжу Ланжерон).

Крім того, колегія суддів зауважує, що чинним законодавством України взагалі не передбачена можливість передачі в оренду берегозахисних споруд.

Так, ч. 2 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначено, що об'єктами оренди не можуть бути, у тому числі, захисні споруди цивільного захисту, а саме: водосховища та водогосподарські канали комплексного призначення, міжгосподарські меліоративні системи, гідротехнічні захисні споруди (крім гідротехнічних споруд рибогосподарської технологічної водойми).

Пунктом 4 ст. 1 Закону України "Про морські порти" визначено, що гідротехнічні споруди морських портів (гідротехнічні споруди) це інженерно-технічні споруди (портова акваторія, причали, пірси, інші види причальних споруд, моли, дамби, хвилеломи, інші берегозахисні споруди, підводні споруди штучного та природного походження, у тому числі канали, операційні акваторії причалів, якірні стоянки), розташовані в межах території та акваторії морського порту і призначені для забезпечення безпеки мореплавства, маневрування та стоянки суден.

У відповідності до п. 1.3 Правил безпеки при експлуатації каналів, трубопроводів, інших гідротехнічних споруд у водогосподарських системах, затверджених наказом Міністерства надзвичайних ситуацій України від 03.04.2012 р. №661 гідротехнічною спорудою є інженерна споруда, призначена для керування водним режимом, використовування водних ресурсів або для запобігання шкідливій дії вод.

11.01.2010 р. Наказом №1 Міністерством регіонального розвитку та будівництва України затверджено ДБН В.2.4-3-2010 "Гідротехнічні споруди. Основні положення".

Відповідно до ДБН В.2.4-3-2010 до основних гідротехнічних споруд відносяться, зокрема, стояни і підпірні стіни, що входять до складу напірного фронту. До другорядних гідротехнічних споруд відносяться, зокрема, стояни і підпірні стіни, що не входять до складу напірного фронту.

Отже, берегозахисна споруда у вигляді бетонованого майданчика площею 487,2 метра квадратних, що розміщена в м. Одеса, узбережжя Чорного моря, перша черга ПЗС, між буною №3 та буною №4 (район пляжу Ланжерон) є гідротехнічною берегозахисною спорудою, яка взагалі не може бути об'єктом договору оренди.

Отже вищевикладене спростовує посилання прокурора про те, що, уклавши спірний договір, його сторони мали на меті приховати відносини оренди комунального майна, оскільки аналіз умов спірного договору свідчить про укладення відповідачами змішаного договору, який містить елементи договору про спільну діяльність згідно положень ст. ст. 1130, 1131 Цивільного кодексу України та договору підряду, що відповідає загальним засадам цивільного законодавства, передбаченим ст. 6 ЦК України, а також свідчить про відсутність в ньому умов, притаманних правовідносинам оренди комунального майна.

Колегія суддів також зауважує, що звертаючись із позовом до суду першої інстанції заступник прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради просив визнати недійсним договір оренди комунального майна - берегозахисної споруди у вигляді бетонованого майданчика площею 487,2 метра квадратних, що розміщена в м. Одеса, узбережжя Чорного моря, перша черга ПЗС, між буною №3 та буною №4 (район пляжу Ланжерон), укладений 25.04.2014 р. між Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради та фізичною особою-підприємцем Юрочкіним Петром Миколайовичем шляхом підписання сторонами удаваного правочину - договору про співробітництво та організацію взаємовідносин від 25.04.2014 р. №01/с-14.

Разом з цим з наявних матеріалів справи вбачається, що між Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради та ФОП Юрочкіним П.М. договір оренди комунального майна не укладався.

Отже, за відсутності у матеріалах справи договору, який прокурор просить визнати недійним, у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині.

Колегія суддів зауважує, що ані прокурор, ані позивач до суду першої інстанції із заявами про уточнення позовних вимог не звертались.

Щодо вимоги позивача про зобов'язання ФОП Юрочкіна П.М. повернути на користь Одеської міської ради комунальне майно - берегозахисну споруду у вигляді бетонованого майданчика площею 487,2 метра квадратних, що розміщена в м. Одеса, узбережжя Чорного моря, перша черга ПЗС, між буною №3 та буною №4 (район пляжу Ланжерон), судова колегія зазначає, що з огляду на відсутність підстав для визнання оспорюваного договору недійсним, відповідно відсутні й підстави для застосування наслідків, зазначених в ст. 216 ЦК України, пов'язаних з недійсністю договору, та зобов'язання ФОП Юрочкіна П.М. повернути позивачу берегозахисну споруду у вигляді бетонованого майданчика, яка відповідачеві в користування фактично не передавалася. Матеріали справи не містять та апелянтами не підтверджено належними доказами передачу ФОП Юрочкіну П.М. берегозахисної споруди у користування та її вибуття з володіння та користування Управління.

Посилання апелянтів на те, що позовна вимога про зобов'язання ФОП Юрочкіна П.М. повернути на користь територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради берегозахисної споруди не є похідною від вимоги про визнання недійсним договору колегія суддів вважає безпідставними, оскільки у позовній заяві не зазначено будь-яких інших підстав для повернення берегозахисної споруди їх власнику в особі Одеської міської ради, окрім визнання оспорюваного договору недійсним як удаваного правочину.

Відповідно до ст. 32, 33, 34 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено у задоволенні позовних вимог, наведені в апеляційних скаргах порушення допущенні судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення не знайшли свого підтвердження, а мотиви апеляційних скарг не спростовують висновків суду.

З урахуванням викладеного, апеляційний господарський суд вважає, що оскаржуване рішення господарського суду Одеської області від 25.09.2017 р. є законним та обґрунтованим та приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Рішення господарського суду Одеської області від 04.07.2017 р. у справі №916/933/17 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Богатир К.В.

Суддя Таран С.В.