РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.11.2017Справа №910/11972/17

За позовом Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Міжнародні Авіалінії України»
до1. Міністерства інфраструктури України 2. Авіакомпанії «РайянЕйр»
провизнання недійсним правочину та відшкодування збитків
Суддя Грєхова О.А.
Представники сторін:

від позивача:Повар О.М.- за довіреністю
від відповідача-1:Ігнатенко І.Б., Коренчук О.М., - за довіреностями
від відповідача-2:Целевич О.Ю. - за довіреністю

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва були передані позовні вимоги Приватного акціонерного товариства Авіакомпанія «Міжнародні Авіалінії України» до Міністерства інфраструктури України та Авіакомпанії «РайянЕйр» про визнання недійсним правочину та відшкодування збитків.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачами було укладено угоду про умови аеропортового обслуговування в державному підприємстві «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» (далі - ДП «МА «Бориспіль) від 15.03.2017 за відсутності у особи, яка підписала вказану угоду від імені Мінінфраструктури, необхідного обсягу цивільної дієздатності, зміст такої угоди містить дискримінаційний характер по відношенню до інших суб'єктів господарювання у даній сфері, у зв'язку чим позивач вказує на наявність підстав для визнання недійсною угоди від 15.03.2017 та стягнення з відповідача збитків у розмірі 20 050 487,73 грн., завданих неправомірними діями відповідачів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.07.2017 порушено провадження у справі №910/11972/17, розгляд справи призначено на 18.09.2017.

01.08.2017 та 15.08.2017 через відділ діловодства суду від Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Міжнародні Авіалінії України» на виконання вимог ухвали Господарського суду міста Києва від 25.07.2017 надішли документи по справі №910/11972/17.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.09.2017 за клопотанням представника позивача продовжено строк розгляду справи №910/11972/17 на 15 днів та відкладено розгляд справи на 09.10.2017.

09.10.2017 від Міністерства інфраструктури України через відділ діловодства суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно змісту якого відповідач-1 заперечує укладення між відповідачами угоди від 15.03.2017 та вказує, що сторонами було 15.03.2017 підписано заяву про наміри, яка підписана від імені Мінінфраструктури Міністром в рамках реалізації ним повноважень із забезпечення формування та реалізації державної політики у сфері авіаційного транспорту та використання повітряного простору України, Державної цільової програми розвитку аеропортів на період до 2023 року, затвердженої постановою КМУ від 24.02.2016. Крім того, відповідач-1 вказує, що спірна заява про наміри не містить в собі ні будь-якого рішення про зменшення тарифів аеропортних зборів, ні надання будь-яких переваг Авіакомпанії «РайянЕйр», а відтак позовні вимоги позивача є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Того ж дня, відповідачем-1 через відділ діловодства суду було надано клопотання про залучення іншого відповідача та третьої особи до участі у справі, відповідно до якого Мінінфраструктури вказує, що Державна казначейська служба України є центральним органом виконавчої влади, до компетенції якого належить безспірне списання коштів на підставі рішення суду у даній справі у разі задоволення позову, а відтак остання підлягає залученню до участі у даній справі як відповідач. Крім того, відповідач-1 у своєму клопотанні вказує, що рішення суду у даній справі у разі задоволення позову може вплинути на права та обов'язки Міністерства фінансів України щодо реалізації бюджетної політики, яку необхідно буде змінювати в частині здійснення додаткового фінансування Мінінфраструктури, а відтак Мінфін України підлягає залученню до розгляду даної справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

09.10.2017 в судовому засіданні позивач надав додаткові документи для їх долучення до матеріалів справи, зокрема переклад на українську мову угоди про аеропортне обслуговування від 15.03.2017.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.10.2017 розгляд клопотання про залучення до участі у справі іншого відповідача та третьої особи відкладено судом до наступного судового засідання та у зв'язку з неявкою у судове засідання представника відповідача-2 розгляд справи було відкладено на 06.11.2017.

31.10.2017 через відділ діловодства суду позивачем було подано на виконання вимог ухвали суду від 09.10.2017 документи для їх долучення до матеріалів справи.

03.11.2017 до відділу діловодства суду від відповідача-1 надійшло клопотання про припинення провадження у справі №910/11972/17, мотивоване тим, що у спірних правовідносинах наявний публічно-правовий характер, оскільки Мінінфраструктури є органом державної влади, який має статус юридичної особи публічного права та здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, а відтак даний спір підлягає вирішенню за правилами Кодексу адміністративного судочинства України та є непідвідомчим господарським судам.

В судовому засіданні 06.11.2017 оголошено перерву до 20.11.2017 з метою забезпечення процесуальної можливості учасникам господарського процесу ознайомитись із матеріалами справи.

20.11.2017 через відділ діловодства суду позивач надав заперечення на клопотання відповідача-1 щодо залучення іншого відповідача та третьої особи до участі у справі та на клопотання про припинення провадження у справі. Так, заперечення позивача проти клопотання про припинення провадження ґрунтуються на тому, що оспорювана угода не є результатом управлінської діяльності Мінінфраструктури, що виключає публічно-правовий характер спору. А в запереченнях проти клопотання про залучення до участі у справі відповідача та третьої особи мотивовані тим, що відповідачем-1 жодним чином не обґрунтовано в чому полягає юридичний інтерес Міністерства фінансів України в даній справі та як саме рішення у даній справі може вплинути на права та обов'язки зазначеного міністерства. Також позивач заперечував проти залучення до участі у даній справі в якості відповідач Державної казначейської служби України з тих підстав, що остання не є учасником спірних правовідносин та до неї не заявлено будь-яких вимог.

В судове засідання 20.11.2017 представник позивача з'явився, проти заявлених відповідачем-1 клопотань заперечував, вказував на їх необґрунтованість та просив відмовити у їх задоволенні, надав пояснення по суті спору та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представники відповідача-1 в судове засідання 20.11.2017 з'явились, надали клопотання про об'єднання справ, в якому просили об'єднати в одне провадження справи №910/11972/17 та №910/12018/17, оскільки позовні вимоги у даних справах виникли з одних і тих самих підстав, а отже є однорідними, та пред'явленими тим самим позивачем - ПАТ «Авіакомпанія «МАУ» до того самого відповідача - Мініфраструктури. Також, представники відповідача надали суду клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, підтримали подані ними до суду клопотання, надали пояснення по суті спору та просили відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача-2 в судове засідання 20.11.2017 з'явився, надав пояснення по суті спору, проти позовних вимог заперечував та просив відмовити в їх задоволенні.

Суд, розглянувши клопотання відповідача-1 про залучення іншого відповідача та третьої особи до участі у справі, прийшов до висновку про відсутність підстав для його задоволення з огляду на наступне.

Згідно абзацу 5 пункту 1.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 16.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» стаття 24 ГПК не зобов'язує господарський суд задовольняти клопотання сторони про залучення до участі у справі іншого відповідача. Проте відхилення такого клопотання і задоволення позову за рахунок неналежного відповідача можуть бути підставою для скасування рішення згідно з пунктом 3 частини третьої статті 104 ГПК.

Відповідно до абзаців 4, 5 пункту 1.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 16.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» питання про допущення або залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, до участі у справі вирішується ухвалою суду про прийняття позовної заяви до розгляду (із зазначенням про це в ухвалі про порушення провадження у справі) або під час розгляду справи, але до прийняття господарським судом рішення, з урахуванням того, чи є у цієї особи юридичний інтерес у даній справі. Саме лише зазначення в позовній заяві та/або у вступній частині судового рішення певного підприємства чи організації як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, без вирішення судом питання щодо її допущення або залучення до участі у справі не надає їй відповідного процесуального статусу. Що ж до наявності юридичного інтересу у третьої особи, то у вирішенні відповідного питання суд має з'ясовувати, чи буде у зв'язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов'язки, або змінено її наявні права та/або обов'язки, або позбавлено певних прав та/або обов'язків у майбутньому.

Наведені відповідачем-1 у відповідному клопотанні підстави для залучення відповідача та третьої особи базуються на припущеннях, які не підтверджуються належними доказами, натомість ним не вказано будь-яких обставин які б свідчили про те, що рішення у даній справі може вплинути на права та обов'язки вказаних осіб як і не обґрунтовано наявності юридичного інтересу в даній справі у вказаних осіб, а відтак суд не вбачає підстав для задоволення даного клопотання Мінінфраструктури.

Щодо клопотання відповідача-1 про припинення провадження у даній справі суд зазначає наступне.

Так, вказане клопотання Мінінфратстукртури мотивоване непідвідомчістю даного спору господарським судам у зв'язку з тим, що відповідачем у даній справі є орган державної влади, який має статус юридичної особи публічного права та здійснює владні управлінські функції на основі законодавства - Міністерство інфраструктури України, а відтак у спірних правовідносинах наявний публічно-правовий характер, а тому спір підлягає вирішенню за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно із ч. 3 ст. 22 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» місцеві господарські суди розглядають справи, що виникають із господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені законом до їх юрисдикції.

Підвідомчість справ загальним і господарським судам визначається законодавством, а у разі відсутності прямої вказівки закону застосовується принцип розмежування підвідомчості за суб'єктним складом.

Статтею 1 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Зазначене право на звернення до суду може бути реалізоване у визначеному процесуальним законом порядку, оскільки воно зумовлено дотриманням процесуальної форми, передбаченої для цього чинним законодавством, а також встановленими ним передумовами для звернення до суду.

За змістом ст. 12 Господарського процесуального кодексу України господарським судам не підвідомчі справи зі спорів, що виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів.

Пунктом 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №10 від 24.10.2011 «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам» роз'яснено, що з огляду на приписи частини третьої статті 22 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», згідно з якими місцеві господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені процесуальним законом до їх підсудності, та на вимоги статей 1, 41, 12 ГПК господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, коли склад учасників спору відповідає приписам статті 1 ГПК, а правовідносини, з яких виник спір, мають господарський характер.

Отже, господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб'єкта господарювання, наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Тобто, господарським судам не підвідомчі справи про оскарження суб'єктом дій органу державної влади, чи органу місцевого самоврядування, чи іншого суб'єкта владних повноважень, їхньої посадової чи службової особи, що випливають з наданих їм владних управлінських функцій, якщо ці дії (бездіяльність) не пов'язані з відносинами, у сфері господарювання чи не стосуються спору про право.

При цьому, згідно із п. 1 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 16.08.2017 у справі №377/215/16-ц, характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов'язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов'язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Отже, основною визначальною рисою адміністративних правовідносин є владне підпорядкування однієї сторони цих відносин іншій стороні. Сторони в адміністративному спорі ще до його виникнення повинні перебувати у відносинах вертикального підпорядкування.

В той же час, вимоги позивача про визнання недійсної угоди від 15.03.2017, укладеної відповідачами, та стягнення збитків, завданих її укладенням позивачу, ґрунтуються на нормах приватного права (ЦК України та ГК України), не стосується діяльності Мінінфрастуркури як суб'єкта владних повноважень та відповідно у вказаному спорі сторони не перебувають у відносинах вертикального підпорядкування.

З огляду на викладене, оскільки спір у даній справі виник із приватно-правових відносин, він підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, а тому підстави для задоволення клопотання Мінінфраструктури про припинення провадження в даній справі відсутні.

Розглянувши клопотання відповідача-1 про об'єднання справ, суд відмовляє у його задоволенні з огляду на наступне.

Частинами 1 та 2 статті 58 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що в одній позовній заяві може бути об'єднано кілька вимог, зв'язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами. Суддя має право об'єднати кілька однорідних позовних заяв або справ, у яких беруть участь ті ж самі сторони, в одну справу, про що зазначається в ухвалі про порушення справи або в рішенні. За клопотанням сторін або з власної ініціативи суд об'єднує кілька вимог, що випливають з корпоративних відносин і пов'язані між собою підставою виникнення або поданими доказами.

Передбачене частиною 2 статті 58 ГПК України об'єднання кількох однорідних справ, у яких беруть участь ті ж самі сторони, в одну справу ставиться законом у залежність від того, чи здійснюється розгляд відповідних справ одним і тим же суддею господарського суду. Таке об'єднання відбувається на загальних підставах.

Виходячи зі змісту статті 21 Господарського процесуального кодексу України визначення судді або колегії суддів для розгляду конкретної справи здійснюється автоматизованою системою документообігу суду під час реєстрації відповідних документів за принципом вірогідності, який враховує кількість справ, що перебувають у провадженні суддів, заборону брати участь у перегляді рішень для судді, який брав участь в ухваленні судового рішення, про перегляд якого порушується питання, перебування суддів у відпустці, на лікарняному, у відрядженні та закінчення терміну повноважень. Після визначення судді або колегії суддів для розгляду конкретної справи, внесення змін до реєстраційних даних щодо цієї справи, а також видалення цих даних з автоматизованої системи документообігу суду не допускається, крім випадків, установлених законом.

Справи №910/11972/17 та №910/12018/17 знаходяться в провадженні різних суддів, а чинним господарським процесуальним законодавством України не передбачено право судді самостійно об'єднати дані справи в одне провадження з урахуванням ще й того, що автоматизованою системою документообігу суду також не передбачено можливості такого об'єднання. Об'єднання справ №910/11972/17 та №910/12018/17 в одну справу перешкоджатиме з'ясуванню прав і взаємовідносин сторін та суттєво утруднить вирішення спору по суті.

Таким чином, клопотання про об'єднання справ №910/11972/17 та №910/12018/17 в одне провадження задоволенню не підлягає.

На виконання вимог ст. 81-1 ГПК України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 20.11.2017 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

15.03.2017 між Міністерством інфраструктури України в особі Міністра інфраструктури Омеляна Володимира Володимировича та авіакомпанією «Ryanair DAC» в особі Комерційного директора Давіда О'Брайена підписано Лист про наміри (надалі - Лист про наміри), в якому зазначено, що цим листом підтверджуються наміри щодо договору з Ryanair про таке:

1. Міністерство інфраструктури разом із міжнародним аеропортом «Бориспіль» вживає заходи для застосування повного тарифу в 7,50 доларів США за кожного пасажира, що відлітає, строком на 4 роки, з початку маршруту, на маршрутах в аеропорти, які наразі не обслуговуються. Тариф базується із розрахунком на щорічний пасажиропотік не менше ніж 150 тис. пасажирів. Тариф включає зменшений збір за забезпечення авіаційної безпеки в розмірі 3 дол. США, що застосовуватиметься Міністром інфраструктури до початку польотів.

2. Очікуваний пасажиропотік за перший рік (2018), із розрахунку 15 польотів на тиждень, становитиме приблизно 250 тис. пасажирів.

3. Тариф в 7,50 доларів США за кожного пасажира що відлітає, строком на 4 роки застосовуватиметься також для неканібалізованих маршрутів в аеропорт Станстед, Лондон. Зменшений тариф відображає додатковий неавіаційний дохід який повертається в Борисполі на лондонському маршруті, якшо це зменшення не компенсується з інших джерел в Борисполі.

4. Вартість наземного обслуговування складатиме 1,30 - 2,00 дол. США за пасажира.

За твердженнями позивача відразу після підписання вказаного листа розпочався продаж квитків Авіакомпанії «РайянЕйр» на рейси міжнародного сполучення за низькою вартістю, що зумовило, на думку позивача, зниження дохідності за рейсами ПАТ «Авіакомпанія «МАУ» за алогічними напрямками, чим останньому завдано збитків у розмірі 20 050 487,73 грн.

Згідно з поясненнями представників Міністерства інфраструктури, наданими у судовому засіданні 20.11.2017, підписаний Міністром інфраструктури Лист про наміри від 15.03.2017 є наслідком реалізації управлінських функцій Мінінфраструктури з встановлення аеропортових зборів, не містить застережень щодо застосування таких зборів виключно для авіакомпанії «Ryanair DAC» та має відношення до усіх авіакомпаній, що обслуговуються в Державному підприємстві «Міжнародний аеропорт «Бориспіль».

Спір у справі виник у зв'язку з твердженнями позивача про те, що вказаний Лист про наміри підписаний від імені відповідача-1 особою за відсутності у неї відповідних повноважень та зумовлює його дискримінацію по відношенню до відповідача-2, у зв'язку з чим ПАТ «Авіакомпанія «МАУ» просить визнати його недійсним та стягнути з Мінінфраструктури збитки у розмірі 20 050 487,73 грн.

Відповідно до частини першої статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з частиною другою статті 202 Цивільного кодексу України правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Частиною першої статті 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором (ч.1 ст. 635 ЦК України).

Як вбачається із змісту Листа про наміри, останній не містить положень, які б свідчили про набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків Міністерства інфраструктури та/або авіакомпанії «Ryanair DAC» в результаті його підписання, а відтак останній не може вважатись правочином в розумінні положень цивільного та господарського законодавства.

Водночас, пунктом 2 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України передбачено такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів як визнання саме правочину недійсним.

За таких обставин, Лист про наміри та викладена у ньому інформація не можна вважати правочином, адже викладені в ньому положення не змінюють прав та обов'язків ні позивача, ні відповідачів, а законодавством не передбачено можливості визнання недійсними листів.

Відтак правові підстави для визнання недійсним Листа про наміри відсутні.

Крім того, позивач стверджує, що після підписання Листа про наміри від 15.03.2017 з Міністерством інфраструктури, авіакомпанія «Ryanair DAC» впродовж березня-травня 2017 року реалізовувала квитки на рейси Київ-Лондон, Київ-Стокгольм, Київ-Амстердам (та у зворотних напрямках) за недоступними для інших перевізників цінами та до виконання усіх передбачених законодавством процедур (погодження умов аеропортового обслуговування та слотів з Державним підприємством «Міжнародний аеропорт «Бориспіль», затвердження Державною авіаційною службою України розкладу руху на виконання регулярних міжнародних польотів, отримання необхідних прав на експлуатацію повітряних ліній тощо), що заподіяло позивачу збитки у розмірі 20 050 487,73 грн. та які позивач просить стягнути з Міністерства інфраструктури як солідарного боржника.

Стаття 224 Господарського кодексу України зобов'язує учасника господарських відношень, який порушив господарські зобов'язання або встановлені вимоги, які стосуються здійснення господарської діяльності, відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушені. Під збитками розуміються витрати, здійсненні уповноваженою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не отримані їй доходи, які уповноважена сторона отримала б у разі належного виконання зобов'язання або дотримання правил здійснення господарської діяльності іншою стороною.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 вказаного Кодексу до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення:

1) протиправної поведінки;

2) розміру збитків;

3) причинно-наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками;

4) вини.

Отже, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. Тобто, протиправна дія є причиною, а шкода - наслідком протиправної дії. Відсутність будь-якої з зазначених ознак виключає настання цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов'язку з відшкодування збитків.

Як на підставу покладення на відповідачів обов'язку по відшкодуванню збитків позивач вказує на те, що після початку продажу відповідачем-2 квитків на рейси до Лондона, Стокгольма та Ейндховена, дохідність на аналогічних рейсах ПАТ «Авіакомпанія «МАУ» на рейсах до Лондона, Стокгольма та подібному рейсі до Амстердама суттєво знизилася у зв'язку з чим знизились прибутки позивача. Позивач вказує, що наведена ситуація є наслідком укладення відповідачами Листа про наміри.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно зі ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

В супереч наведеним приписам законодавства, позивачем не надано жодного доказу наявності протиправної поведінки відповідачів при підписанні даного Листа про наміри, причинно-наслідкового зв'язку між укладенням відповідачами Листа про наміри та збитками позивача, як і не надано доказів вини відповідачів та обґрунтування (розрахунку) заявлених до стягнення збитків. Натомість викладені у позовній обставини є лише припущеннями позивача, які не підтверджуються жодними належними доказами.

Таким чином, ПАТ «Авіакомпанія «МАУ» не доведено наявності жодного елемента складу цивільного правопорушення, що виключає можливість задовольнити його вимогу про стягнення збитків.

За таких обставин позовні вимоги ПАТ «Авіакомпанія «МАУ» до Міністерства інфраструктури України та Авіакомпанії «РайянЕйр» про визнання недійсним правочину та відшкодування збитків не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір при відмові позову покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 43, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 01.12.2017.

Суддя О.А. Грєхова