ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2017 року Справа № 5011-25/17984-2012

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді Ємельянова А.С. (доповідач у справі),

суддів Карабаня В.Я.,

Ковтонюк Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргуЗаступника прокурора міста Києва
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 13.09.2017 р. (судді: Корсакова Г.В., Михальська Ю.Б., Яковлєв М.Л.)
у справі№5011-25/17984-2012 господарського суду міста Києва
за позовомЗаступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі: 1.Київської міської ради; 2.Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)
до1.Товариства з обмеженою відповідальністю "Титан-Інвест" 2.Комунального підприємства "Дирекція реставраційно-відновлювальних робіт"
провизнання недійсною додаткової угоди
за участю представників:
від прокуратури Попенко О.С., прокурор відділу ГПУ, служб. посвідчення №042031, вид. 15.03.2016 р.
від позивачів 1. Шумівська Ю.Ю., довіреність №225-КМР-4020 від 21.11.2017р. 2. Шумівська Ю.Ю., довіреність №062/01/10-8776 від 05.09.2017 р.
від відповідачів 1. Луцький М.І., довіреність б/н від 20.04.2016 р. 2.не з'явились
В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду міста Києва від 09.04.2013 р. у справі №5011-25/17984-2012 задоволено позов Заступник прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради та Головного управління комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Титан-Інвест" та Комунального підприємства "Дирекція реставраційно-відновлювальних робіт" про визнання недійсною додаткової угоди №2 від 10.03.2009 р. до інвестиційного договору №13 від 12.04.2006 р. про реконструкцію та будівництво нежитлового будинку №18/19 по пров. Т.Шевченка/пров. Михайлівському, літ. А в м. Києві.

Вказане судове рішення переглядалось в апеляційному порядку не одноразово.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 13.09.2017 р. рішення господарського суду міста Києва від 09.04.2013 р. скасовано, прийнято нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Господарський суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого господарського суду щодо обґрунтованості та доведеності заявлених позовних вимог, однак, відмовив в задоволенні позову через застосування до спірних правовідносин наслідків спливу строку позовної давності.

Не погодившись з судовим актом апеляційного господарського суду, Заступник прокурора міста Києва звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного господарського суду від 13.09.2017 р. та залишити в силі рішення господарського суду міста Києва від 09.04.2013 р.

Свою правову позицію скаржник обґрунтовує тим, що, на його думку, апеляційним господарським судом безпідставно прийнято до розгляду подане на стадії апеляційного перегляду клопотання відповідача 1 про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 16.11.2017 р., касаційну скаргу прокурора прийнято до провадження. Розгляд справи призначено на 04.12.2017 р.

В судове засідання 04.12.2017 р. з'явились представники прокуратури, позивачів та відповідача 1.

Представники прокуратури та позивачів в судовому засіданні підтримали доводи, викладені в касаційній скарзі, просили її задовольнити.

Представник відповідача 1 в судовому засіданні заперечив проти задоволення касаційної скарги, просив оскаржувані рішення та постанову залишити без змін.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, дослідивши правильність застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

З матеріалів справи №5011-25/17984-2012 вбачається, що 24.06.2004 р. Київською міською радою прийнято рішення №322/1532 "Про затвердження переліку об'єктів реконструкції, реставрації незавершеного будівництва, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва", яким, до складу об'єктів комунальної власності, що підлягають реконструкції за залучені кошти, включено нежилий будинок по пров. Т.Шевченка/пров. Михайлівському, 18/19 літ. А в м. Києві, загальною площею 511,6 кв.м.

Замовником виконання робіт по реконструкції або реставрації нежилих будинків виступило Головне управління комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації).

В свою чергу, рішенням постійно діючої конкурсної комісії від 18.10.2005 р. (протокол №11) затверджено умови конкурсу і конкурсна документація на залучення інвесторів до реконструкції або реставрації комунального майна, зокрема, і вищевказаного нежилого будинку.

Надалі, рішенням постійно діючої конкурсної комісії від 23.12.2005 р. (протоколом №16) Товариство з обмеженою відповідальністю "Титан-Інвест" визнано переможцем конкурсу із залучення інвесторів до реконструкції або реставрації нежилого будинку по пров. Т.Шевченка/пров. Михайлівському, 18/19 літ. А в м. Києві.

За таких обставин, 12.04.2006 р. між позивачем 2 (замовник), відповідачем 2 (служба замовника) та відповідачем 1 (інвестор) укладено договір про реконструкцію та будівництво нежитлового будинку №18/19 по пров. Т.Шевченка/пров. Михайлівському, літ. А в м. Києві.

Відповідно до п. 4.1 договору сторони визначили наступний порядок використання результатів реконструкції та будівництво об'єкту інвестування: - площа нежилих приміщень в обсязі 600,00 кв.м. передається до комунальної власності територіальної громади м. Києва; - решта площі нежитлових приміщень передається відповідачу 1. Право власності відповідача 1 на майно виникає після введення об'єкту інвестування в експлуатацію і оформлюється у відповідності до діючого законодавства.

10 березня 2009 року на виконання рішення Київської міської ради №1113/3946 від 01.11.2007 р. сторони договору уклали додаткову угоду №2 до договору про реконструкцію та будівництво нежитлового будинку №18/19 від 12.04.2006 р.

Відповідно до умов додаткової угоди №2 сторони виклали п. 4.1 договору в наступній редакції: "Сторони визначили наступний порядок використання результатів реконструкції та будівництво об'єкту інвестування: - площа нежилих приміщень в обсязі 600,00 кв.м. передається до комунальної власності територіальної громади м. Києва; - решта площі нежитлових приміщень передається відповідачу 1. За умови компенсації відповідачем 1 вартості об'єкту інвестування, визначеної звітом про оцінку вартості цього об'єкту та підписання акту приймання-передачі у власність, інвестор набуває право власності на цей об'єкт."

В подальшому, Головним управлінням комунальної власності м. Києва було видано наказ №632-в від 06.08.2009 р. щодо оформлення права власності на будинок №18/19 по пров. Т.Шевченка/пров. Михайлівському, літ. А в м. Києві. На підставі цього наказу Головним управлінням комунальної власності м. Києва Товариству з обмеженою відповідальністю "Титан-Інвест" видано свідоцтво про право власності на вказаний будинок.

Загальна вартість приміщень, визначена експертним шляхом, станом на 26.12.2008р. склала 5 785 774 грн. 80 коп. (з ПДВ), які були перераховані інвестором у повному обсязі.

Прокурор вважає, що внаслідок укладення додаткової угоди №2 від 10.03.2009 р. сторонами було змінено умови конкурсу із залучення інвесторів, а також фактично відчужено комунальне майно без проведення приватизації.

У зв'язку з цим, прокурор звернувся до господарського суду з позовом про визнання вищевказаної угоди недійсною.

За приписами ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

В ч. 1 ст. 203 цього кодексу закріплено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

При цьому, з огляду на норми ст. 204 Цивільного кодексу України, якою встановлена презумпція правомірності правочину, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та, в разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин, що зазначено в абз. 4 пп. 2.1 п. 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013 р.

Одночасно з наведеним, відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" (в редакції, чинній станом на 10.03.2009 р.) об'єктами малої приватизації є, зокрема, окреме індивідуально визначене майно.

В ч. 1 ст. 7 вказаного закону встановлено, що Фонд державного майна України, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, місцеві Ради затверджують за поданням органів приватизації переліки об'єктів, які перебувають відповідно у державній власності, власності Автономної Республіки Крим та комунальній власності і підлягають: продажу на аукціоні, за конкурсом; викупу.

Ціна продажу об'єкта, що підлягає приватизації шляхом викупу, визначається шляхом проведення незалежної оцінки (ч. 1 ст. 12 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)").

Згідно з ч. 1 ст. 22 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" право володіння, користування і розпорядження об'єктом приватизації переходить до покупця з моменту сплати повної вартості придбаного об'єкта приватизації.

Керуючись наведеними правовими нормами, місцевий та апеляційний господарські суди прийшли до висновку, що додаткова угода №2 від 10.03.2009 р. не відповідає приписам чинного законодавства, оскільки внаслідок її укладення змінено правову природу інвестиційного договору на договір купівлі-продажу, в результаті виконання якого комунальне майно вибуло з володіння його власника без дотримання процедури приватизації, зокрема, без проведення незалежної оцінки такого майна.

Колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з наведеним висновком попередніх судових інстанцій, вважає його законним та обґрунтованим.

Поряд з цим, щодо застосування до спірних правовідносин наслідків спливу строку позовної давності судова колегія Вищого господарського суду України вбачає за необхідне зазначити наступне.

Господарським судом апеляційної інстанції визнано належними доводи відповідача 1, якими останній обґрунтовує своє звернення з клопотанням про застосування наслідків спливу строку позовної давності в процесі апеляційного провадження.

Як встановлено в ст. 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Вказане закріплено в ч. 1 та ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України.

В свою чергу, оскільки вимоги прокурора є похідними від вимог органу, в особі якого він звернувся з позовом, то й перебіг позовної давності розпочинається з моменту, коли про порушення прав та інтересів дізнався саме цей орган, а не прокурор.

Апеляційним господарським судом встановлено, що позивач 2 є стороною оспорюваної додаткової угоди. При цьому, дана угода була укладена на виконання рішення Київської міської ради (позивача 1) №1113/3946 від 01.11.2007 р.

За висновками господарського суду апеляційної інстанції вказане свідчить про те, що перебіг строку позовної давності для позивача 2 розпочався з 10.03.2009 р., тобто з моменту укладення спірної додаткової угоди. В свою чергу, позивачу 1 стало відомо про порушення права комунальної власності територіальної громади ще в 2007 році.

Отже, подавши позовну заяву лише 12.12.2012 р., прокурор звернувся до господарського суду поза межами трирічного строку позовної давності.

Обґрунтованих підстав для задоволення підтриманого позивачем 1 клопотання прокурора про поновлення строку позовної давності апеляційним господарським судом встановлено не було

Здійснюючи касаційний перегляд оскаржуваної постанови, колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку, що у даному випадку при вирішенні спору апеляційним господарським судом правомірно застосовано наслідки його спливу, у зв'язку з чим відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Доводи викладені в касаційній скарзі є необґрунтованими та фактично зводяться до переоцінки доказів, якими відповідач 1 підтверджує неможливість звернення до місцевого господарського суду з клопотанням про застосування наслідків спливу строку позовної давності та якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення щодо визначення моменту початку перебігу строку позовної давності, а, отже, в силу приписів ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, такі доводи скаржника не можуть бути розглянуті господарським судом касаційної інстанції.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1119 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Зважаючи на те, що апеляційним господарським судом у повній мірі встановлено всі обставини, які мають значення для даної справи та таким обставинам надана правильна юридична оцінка, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для зміни чи скасування прийнятої ним постанови.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Заступника прокурора міста Києва залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 13.09.2017 р. у справі №5011-25/17984-2012 залишити без змін.

Головуючий суддя А.С. Ємельянов

Судді: В.Я. Карабань

Л.В. Ковтонюк