ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2017 року Справа № 910/6452/17

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого - суддіГрека Б.М., - (доповідача у справі),
суддів :Карабаня В.Я., Яценко О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргуМіністерства оборони України
на постановуКиївського апеляційного господарського суду 13.09.17
у справі№910/6452/17
господарського судуміста Києва
за позовомМіністерства оборони України
доДержавного підприємства "Миколаївський бронетанковий завод"
простягнення суми
за участю представників від:
позивачане з'явилися, були належно повідомлені,
відповідачаЦарюка В.В. (дов. від 18.10.17)

В С Т А Н О В И В :

Міністерство оборони України звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "Миколаївський бронетанковий завод" про стягнення на суму 289 051,90 грн., з яких: 202 247,37 грн. - штрафні санкції, 70 181,48 грн. - інфляційні, 16 623,05 грн. - 3% річних - за неналежне виконання державного контракту від 15.04.15 №247/1/15/21 щодо закупівлі модернізованих БТР-70Ді-02 у кількості 8-ми штук.

Рішенням господарського суду міста Києва від 21.06.17 у справі №910/6452/17 (суддя Пасько М.В.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду 13.09.17 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Тарасенко К.В., судді: Тищенко А.І., Іоннікова І.А.) у задоволенні позову відмовлено повністю з підстав відсутності підстав для нарахування 3% річних та інфляційних на суму невикористаної передоплати та неможливості нарахування штрафних санкцій на передоплату, зважаючи на передбачені умовами контракту штрафні санкції за порушення грошового зобов'язання.

Не погоджуючись із судовими актами попередніх інстанцій, позивач просив касаційний суд їх скасувати, прийнявши нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Скаржник вважає, що судами попередніх інстанцій відмовляючи у задоволенні позову безпідставно помилково трактовано у мови п.п.2 п.7.2. контракту. На думку скаржника вказані обставини не проаналізовано судами належним чином та е досліджено.

Відповідач надав відзив, просивши судові акти залишити без змін, касаційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, 15.04.15 між Міністерством оборони України та Державним підприємством "Миколаївський бронетанковий завод" укладено контракт №247/1/15/21 на поставку (закупівлю) продукції щодо закупівлі модернізованих БТР-70Ді-02 у кількості 8-ми штук, за яким відповідач зобов'язався надати позивачу послуги у строк, а позивач - прийняти та оплатити їх вартість.

За змістом п.2.14 контракту, за рішенням замовника - Міністерства оборони України, розрахунки за продукцію можуть здійснюватися шляхом попередньої оплати, відповідно до Порядку планування, формування, розміщення та коригування державного оборонного замовлення, а також здійснення контролю за його виконанням, затвердженого постановою КМУ від 27.04.11 №464. У разі проведення попередньої оплати продукція поставляється (приймається замовником з оформленням акту приймання-передачі продукції) не пізніше строку, зазначеного у календарному плані.

На виконання умов контракту, Міністерство оборони України здійснило попередню оплату на суму 28 765 568,70 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 22.04.15 №247/1/34 (а.с.29).

Відповідно Протоколу погодження договірної ціни за державним контрактом від 15.04.15 №247/1/15/21 на виконання робіт з ремонту та модернізації бронетранспортерів БТР-70 до виду БТР-7-Ді-02 від 30.11.16, в цілому за державним контрактом виконано вказані роботи на загальну суму 27 027 960,93 грн.

Умовами зазначеного вище контракту, сторони погодили, що у випадку перевищення суми перерахованої попередньої оплати над фактичними витратами виконавця на поставку продукції, останній у термін 10-ти календарних днів з дати затвердження протоколу погодження договірної ціни має повернути замовнику різницю (п.2.16.).

Згідно до Протоколу погодження договірної ціни, що є невід'ємним додатком до додаткової угоди №9 до державного Контракту, різниця, яку мав повернути відповідач на користь позивача складає 1 728 607,77 грн.

Вказана сума коштів повернута відповідачем на виконання вимог додаткової угоди №9 06.04.17.

Позивач, звертаючись до господарського суду з позовом про стягнення з відповідача 289 051,90 грн., вважає, що відповідач прострочив повернення різниці авансового платежу, через що відповідно до умов контракту і саме п.п.2 п.7.2. Контракту (у разі ненадання виконавцем у зазначений календарним планом термін документів, що підтверджують поставку продукції або неповернення замовнику різниці коштів з урахуванням індексу інфляції, що були отримані у якості попередньої оплати у строк, визначений п.2.16., до Виконавця застосовують штрафні санкції у розмірі 0,1% від вартості непоставленої (недопоставленої) продукції або суми неповернутих коштів за кожен день прострочення), - має понести витрати у вигляді штрафних (фінансових) санкцій за неналежне виконання грошового зобов'язання.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог повністю, суди попередніх інстанцій дійшли згоди про те, що сума передоплати, на яку нараховані 3% та інфляційні не є грошовим зобов'язанням у контексті вимог ст.625 ЦК України.

Крім того, нарахування штрафних санкцій за порушення грошового зобов'язання, передбачених п.п.2 і п.п.5 п.7.2. контракту нівелює один одного, зважаючи на вимоги ст.61 Конституції України, щодо неможливості застосування подвійної відповідальності за одне і те саме правопорушення.

Колегія суддів Вищого господарського суду України вважає висновки судів вірними, зважаючи на наступне.

Щодо вимог про стягнення інфляційних нарахувань та 3% річних, нарахованих на попередню оплату за непоставлену продукцію.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, вказаною статтею передбачена можливість стягнення 3% річних та інфляційних за прострочення саме грошового зобов'язання.

Проаналізувавши норми ст.ст.524, 533-535, 625 ЦК України, можна дійти висновку, що грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України, тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів.

Отже, грошовим зобов'язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Як вірно встановлено попередніми судовими інстанціями, відповідно до змісту контракту від 15.04.15 №247/1/15/21 та додаткової угоди №9, до якої апелює позивач і якою визначена різниця на фактичні витрати відповідача щодо здійснення модернізації воєнної техніки й залишку невикористаного авансу у розмірі 1 728 607,77грн., не заперечується відповідачем та повністю повернуто ним 30.11.16.

За своєю суттю обов'язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не можна розцінювати як грошове зобов'язання у розумінні ст.625 ЦК України, що узгоджується з правовою позицією ВСУ, викладеною у постанові від 01.07.15 у справі №910/14120/14.

Зважаючи на вказане, позиція судів попередніх інстанцій про безпідставність нарахування і стягнення позивачем 3% річних та інфляційних, нарахованих на суму не використаної попередньої оплати, є обґрунтовано-вірною, оскільки, авансовий платіж за своєю суттю не є грошовим у контексті вимог ст.625 ЦК України.

А тому, колегія суддів вважає, що постанова апеляційної інстанції у частині відмови у задоволенні вимог про стягнення інфляційних та 3% річних, нарахованих за невикористані відповідачем кошти попередньої оплати, підлягає залишенню без змін, оскільки вона прийнята при повному з'ясуванні всіх обставин справи та при вірному правозастосуванні.

Щодо вимог про стягнення штрафних санкцій у розмірі 202 247,37 грн.

Позивач, обґрунтовуючи нарахування штрафних санкцій, умовами п.п.2 п.7.2. Державного контракту вважає, що сторони домовилися про стягнення з виконавця послуг модернізації воєнної техніки відсотків за несвоєчасність грошових розрахунків. І стягнення у даному контексті 0% стосується виключно Міністерства оборони України, а не виконавця. Оскільки Протокол погодження договірної ціни підписаний 30.11.16, то повернути кошти відповідач мав, на думку скаржника, до 10.12.16 (враховуючи що на повернення дається 10 днів). Оскільки протягом вказаного періоду різниця авансового платежу не повернута, то сума штрафних санкцій визначається за період 10.12.16-06.04.17 (дата фактичного повернення надмірно сплаченого авансу).

Суд касаційної інстанції має зазначити, що за неналежне виконання грошових зобов'язань, постачальник несе відповідальність, передбачену ч.3 ст.693 ЦК України, коли на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до ст.536 ЦК України, від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлено обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця, що узгоджується із висновками ВСУ, викладеними у постанові від 16.09.14 у справі №3-90гс14.

Як вірно встановлено попередніми судовими інстанціями, сторони обумовили умовами контракту інший розмір процентів за неналежне виконання грошових зобов'язань.

Так, п.п.5 п.7.2. Контракту визначено, що розмір процентів за користування чужими коштами становить 0%. При цьому, умовами п.п.2 п.7.2. Контракту передбачена відповідальність у вигляді нарахування відсотків (0,1% від вартості непоставленої (недопоставленої) продукції або суми неповернутих коштів за кожен день прострочення) за ненадання виконавцем у зазначений календарним планом термін, документів щодо підтвердження поставки продукції або неповернення замовнику різниці коштів з у рахуванням індексу інфляції, що були отримані у якості попередньої оплати, у строк, визначений п.2.16. Контракту.

Отже, касаційна інстанція погоджується, що у мовами Контракту передбачено застосування штрафних санкцій за порушення грошового зобов'язання двома річними ставками у двох підпунктах угоди (п.п.2 і п.п.5 п.7.2), що є порушенням, зважаючи на вимоги ст.61 Конституції України про неможливість застосування подвійної відповідальності за одне і те саме правопорушення, а тому висновки судів у цій частині є обґрунтованими, щодо відмови у позові та правомірними.

Отже, колегія суддів вважає, що судові акти, підлягають залишенню без змін, оскільки вони прийняті при повному з'ясуванні всіх обставин справи та при вірному правозастосуванні, а доводи касаційної скарги зводяться лише до не згоди із правомірними висновками попередніх інстанцій та переоцінки обставин справи, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 ГПК України Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду 13.09.17 у справі №910/6452/17 та рішення господарського суду міста Києва від 21.06.17 залишити без змін.

Головуючий - суддя Б. М. Грек

Судді В. Я. Карабань

О. В. Яценко