ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2017 року Справа № 908/1271/14

Вищий господарський суд України у складі: суддя Палій В.В. - головуючий (доповідач), судді Вовк І.В. і Грек Б.М.

розглянув касаційну скаргу публічного акціонерного товариства "РОДОВІД БАНК" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у публічному акціонерному товаристві "РОДОВІД БАНК", м. Київ,

на рішення господарського суду Запорізької області від 20.05.2014

та постанову Донецького апеляційного господарського суду від 12.04.2017

зі справи № 908/1271/14

за позовом фізичної особи-підприємця Гусиніна Андрія Володимировича (далі - ФОП Гусинін А.В.), м. Запоріжжя,

до публічного акціонерного товариства "РОДОВІД БАНК", м. Київ, в особі Відділення "Запорізьке регіональне управління" публічного акціонерного товариства "РОДОВІД БАНК" (далі - Банк в особі Відділення), м. Запоріжжя,

про стягнення 11 454,54 грн.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2014 року ФОП Гусинін А.В. звернувся до господарського суду Запорізької області з позовом до Банку в особі Відділення про стягнення 9472,00 грн. заборгованості за надані послуги зі зберігання на охоронюваній стоянці автомобіля DAEWOO - FSO LANOS TF 69 Y у період з 01.08.2009 по 16.07.2012, 957,54 грн. інфляційних втрат (нарахованих за період з 2009 по 2014 роки) та 1025,16 грн. - 3 % річних (нарахованих за період з 2009 по 2014 роки).

У розгляді справи позивачем заявлено про сплив позовної давності та про застосування наслідків її спливу.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 20.05.2014 у справі № 908/1271/14 (суддя Топчій О.А.), яке залишено без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 12.04.2017 (судді Колядко Т.М.- головуючий, Ломовцева Н.В., Стойка О.В.), позов задоволено частково: стягнуто з відповідача на користь позивача 4496,00 грн. основного боргу, 297,86 грн. інфляційних втрат, 405,00 грн. - 3 % річних та 829,22 грн. судового збору. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено, у зв'язку зі спливом позовної давності.

Банк в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у Банку, посилаючись на порушення попередніми судовими інстанціями норм матеріального та процесуального права, просить суд касаційної інстанції рішення та постанову скасувати, прийняти нове рішення про відмову в позові.

Відзиву на касаційну скаргу не надходило.

Сторони відповідно до статті 1114 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) належним чином повідомлені про час і місце розгляду скарги.

28.11.2017 судом одержано електронне повідомлення від ФОП Гусиніна А.В., в якому останній просив залишити судові акти попередніх інстанцій в силі; касаційну скаргу розглянути без його участі.

Перевіривши на підставі встановлених попередніми судовими інстанціями обставин справи правильність застосування ними норм процесуального та матеріального права, Вищий господарський суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з урахуванням такого.

Місцевим та апеляційним господарськими судами у справі, зокрема, встановлено, що:

- 01.08.2009 на підставі усної домовленості між ФОП Гусиніним А. В. та представником відділення Банку ОСОБА_5 на автомобільну стоянку у м. Запоріжжі, по вул. Стешенко, 20, що належить ФОП Гусиніну А. В. на праві оренди був поставлений на платне зберігання транспортний засіб марки DAEWOO - FSO LANOS TF 69 Y, д.н.з. НОМЕР_1. Зазначений автомобіль зареєстрований в журналі реєстрації добового зберігання транспортних засобів за № 853, що підтверджується копією витягу з відповідного журналу та копією виписаної квитанції від 01.08.2009 № 853;

- нарахування плати за зберігання автомобіля на стоянці здійснювалося позивачем щодобово (за кожен день), що узгоджується з Правилами зберігання транспортних засобів на автостоянках, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 22.01.1996 № 115, які регламентують порядок організації та порядок надання послуг щодо зберігання транспортних засобів (автомобілів, автобусів, мотоциклів, моторолерів, мотоколясок, мопедів, причепів);

- на підставі акта приймання-передавання від 16.07.2012 автомобіль НОМЕР_2, що знаходився на платному зберіганні у позивача з 01.08.2009, передано ОСОБА_6 відповідно до постанови старшого державного виконавця Орджонікідзевського ВДВС ЗМУЮ від 16.07.2012 про призначення відповідального зберігача;

- позивач неодноразово протягом 2010-2014 років звертався до відповідача з письмовими претензіями щодо сплати заборгованості за надані послуги зі зберігання автомобіля та надсилав відповідні рахунки на оплату з вимогою їх оплатити протягом 3-х банківських днів;

- 11.01.2011 відповідачем була надана відповідь, зокрема на претензію від 19.12.2010, в якій повідомлено позивача про те, що згідно з рішенням Платіжного комітету АТ "РОДОВІД БАНК" від 27.12.2010 заборгованість за послуги автомобільної стоянки, розташованої за адресою: м. Запоріжжя, вул. Стешенка, 20, на якій знаходиться заставне майно АТ "РОДОВІД БАНК", а саме автомобіль НОМЕР_3, буде погашена відразу після реалізації даного автомобіля;

- станом на час звернення позивача з відповідним позовом до суду заборгованість за надані послуги зі зберігання автомобіля на охоронюваній стоянці, нарахована за період з 01.08.2009 по 16.07.2012 відповідачем не сплачена.

Причиною виникнення спору зі справи стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за надані послуги зі зберігання на охоронюваній стоянці автомобіля у період з 01.08.2009 по 16.07.2012, а також нарахованих на суму боргу 3 % річних та інфляційних втрат.

Статтею 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як передбачено приписами частини другої статті 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до приписів статті 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно зі статтею 937 ЦК України договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене, зокрема, квитанцією.

Приписами статті 938 ЦК України визначено, що зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

Якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов'язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання (частина третя статті 926 ЦК України).

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності за змістом статті 261 ЦК України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частинами третьою, четвертою, п'ятою статті 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Згідно з приписами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. (підпункт 2.2 пункту 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" від 29.05.2013 № 10).

Як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушено, так і в разі пред'явлення позову в інтересах зазначеної особи іншою уповноваженою на це особою відлік позовної давності обчислюється однаково - з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Таким чином, позовна давність пов'язується із судовим захистом суб'єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб'єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов'язаної особи.

Місцевий та апеляційний господарські суди: повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх поданими сторонами доказами, яким надали необхідну оцінку, з дотриманням наведених норм матеріального та процесуального права, встановивши, що розмір заборгованості відповідача перед позивачем за послуги із зберігання автомобіля за період з 01.08.2009 по 16.07.2012 склав 9 472,00 грн.; враховуючи, що позивачу стало відомо про порушення його прав, починаючи з 02.08.2009, оскільки нарахування плати за зберігання автомобіля на автостоянці здійснювалося позивачем за кожен день (щоденно), починаючи з 01.08.2009, проте жодних доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку позовної давності за період з 01.08.2009 по 14.04.2011 позивачем надано не було, - дійшли заснованого на законі висновку про часткове задоволення позовних вимог щодо сплати основного боргу за період з 15.04.2011 по 16.07.2012 в сумі 4 496,00 грн. (оскільки позивач звернувся до господарського суду з цим позовом 15.04.2014), а також обґрунтовано стягнули інфляційні втрати в розмірі 297,86 грн. за період з 15.04.2011 по 15.04.2014 та 3 % річних в розмірі 405,00 грн., з урахуванням здійсненого судами перерахунку в межах трирічного строку позовної давності.

Доводи скаржника про те, що судами попередніх інстанцій не були досліджені обставини щодо спливу позовної давності для звернення з даним позовом до суду у 2013 році, касаційною інстанцією відхиляються, оскільки їм була надана належна правова оцінка в сукупності з встановленими обставинами справи. При цьому в частині встановлення фактичних обставин справи та переоцінки наявних доказів касаційна скарга не відповідає вимогам статті 1117 ГПК України стосовно меж перегляду справи в касаційній інстанції.

Таким чином, рішення місцевого та постанова апеляційного господарських судів зі справи відповідають встановленим ними фактичним обставинам, прийняті з дотриманням норм матеріального та процесуального права і передбачені законом підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 1117, 1119-11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Запорізької області від 20.05.2014 та постанову Донецького апеляційного господарського суду від 12.04.2017 зі справи № 908/1271/14 залишити без змін, а касаційну скаргу публічного акціонерного товариства "РОДОВІД БАНК" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у публічному акціонерному товаристві "РОДОВІД БАНК"- без задоволення.

Суддя В. Палій

Суддя І. Вовк

Суддя Б. Грек