КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" листопада 2017 р. Справа№ 925/829/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Алданової С.О.

Андрієнка В.В.

секретар Драчук Р.А.

за участю представників:

від позивача Мазніченко Н.В. - дов. № 24/11-01-2017 від 24.11.2017

від відповідача не з'явились

розглядаючи у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «АЗОТ»

на рішення Господарського суду Черкаської області

від 31.08.2017 (суддя Єфіменко В.В.)

у справі № 925/829/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Дінтех»

до Публічного акціонерного товариства «АЗОТ»

про стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 31.08.2017 у справі № 925/829/17 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто 167 014, 74 грн. боргу; 7 810, 80 грн. 3% річних та 2 622, 36 грн. витрат по сплаті судового збору з Публічного акціонерного товариства «АЗОТ» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Дінтех». В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із згаданим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, просив скасувати в частині стягнення 3% річних та прийняти в цій частині нове, яким в задоволенні вимог про стягнення 3% річних відмовити повністю. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що оскаржуване рішення щодо стягнення 3% річних прийнято за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням вимог матеріального права. За твердженнями апелянта, умовами договору не визначено обов'язку відповідача до сплати 3% річних від простроченої суми та строку й порядку здійснення такої сплати. На переконання апелянта, оскільки матеріали справи не містять доказів порушення відповідачем прав позивача, підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних немає. Крім цього, на думку апелянта, його вини у неможливості здійснити остаточний розрахунок за поставлений за договором товар немає.

Відповідно до автоматизованого розподілу справ між суддями, справу № 925/829/17 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Дикунська С.Я., судді Алданова С.О., Андрієнко В.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.10.2017 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «АЗОТ» прийнято до провадження у визначеному складі суду, розгляд справи призначено на 28.11.2017.

В судове засідання апеляційної інстанції з'явився представник позивача, представник відповідача не з'явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки апеляційний суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не надіслав. Присутній в судовому засіданні представник позивача не заперечував проти розгляду справи за відсутності представника відповідача.

Згідно абзацу 3 п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2 цієї ж постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011).

Оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, неявка його представника не перешкоджає вирішенню апеляційної скарги по суті, апеляційний суд вважав за необхідне справу розглянути за відсутності цього представника за наявними у справі матеріалами.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції доводи апеляційної скарги заперечив, просив не брати їх до уваги, відтак оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

На підставі ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що скарга не підлягає задоволенню.

Так, Товариство з обмеженою відповідальністю «Дінтех» звернулось до Господарського суду Черкаської області з позовом до Публічного акціонерного товариства «АЗОТ» про стягнення коштів. В обґрунтування своїх вимог зазначило про неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за Договором поставки № 516-411 від 27.05.2015 щодо повної та своєчасної оплати поставленого товару, тому просило стягнути з відповідача на користь позивача 209 800, 35 грн. боргу, 107 710, 92 грн. пені та 9 794, 51 грн. 3% річних.

Заперечуючи проти позову, відповідач вказував на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з нього курсової різниці, 3% річних та пені, щодо вимог про стягнення пені просив застосувати строки позовної давності.

Цивільні права та обов'язки на підставі ч. 1 ст. 11 ЦК України виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України ( п. 2 ч. 1 ст. 193 ГК України).

У відповідності до ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу приписів ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товари у власність покупця для виконання його підприємницької діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу (ч. 1 ст. 655 ЦК України) одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин згідно ст. ст. 193 ГК України, 525, 526 ЦК України повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань або одностороння зміна його умов, якщо інше не встановлено договором або законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Як встановлено матеріалами справи, 27.05.2015 між ТОВ «Дінтех» (позивачем,постачальник за договором) та ПАТ «АЗОТ» (відповідачем, покупцем за договором) укладено Договір поставки № 516-411 (далі - Договір), за умовами п. 1.1 якого постачальник зобов'язався передати у власність, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити на умовах DDP м. Черкаси (Інкотерм-2010): «торцевое уплотнение для насоса поз.107 J/JA» (далі - товар) відповідно до специфікації.

Загальна ціна Договору - 278 357, 90 грн., крім ПДВ - 55 671, 58 грн., всього 334 029, 48 грн. (п. 2.2 Договору).

Відповідно до абз. 2 п. 3.1 Договору датою поставки товару вважається дата підписання видаткової накладної на товар покупцем.

За умовами п. п 4.1, 4.2 Договору покупець проводить попередню оплату товару в сумі 167 014,74 грн., що становить 50% від загальної вартості специфікації до Договору та оплату в розмірі 167 014,74 грн., що становить 50% від загальної вартості Договору, протягом 5-ти банківських днів від дати поставки товару.

Договір вступає в силу з дати його підписання й діє до 31.03.2016. Закінчення строку дії Договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, які мали місце під час дії Договору.

Як встановлено матеріалами справи, 21.10.2015 ПАТ «АЗОТ» здійснило попередню оплату в розмірі 167 014,74 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 5341 від 21.10.2015 на цю суму.

На підставі п. 4.3 Договору постачальник (позивач) поставляв товар, який має імпортну складову. Ціна, вартість товару і загальна сума по Договору, як визначено п. 2.2, розрахована виходячи із встановленого Національним Банком України курсу 1 дол. США до гривні станом на 08.05.2015, що складає - 20,722460 грн.

Факт поставки позивачем товару та отримання відповідачем товару на загальну суму 334 029, 48 грн. підтверджується видатковою накладною № РН-0000087 від 02.12.2015, яка підписана уповноваженими представниками сторін без будь-яких зауважень щодо кількості, якості чи інших умов поставки зі сторони відповідача.

Вищезгадана видаткова накладна оформлена відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» щодо зазначення обов'язкових в них реквізитів, а саме: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ; назву документа(форми); дату і місце складення документа; зміст та обсяг господарської операції; одиницю виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі); посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші данні, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Таким чином, складена позивачем при поставці товару за умовами Договору видаткова накладна, в розумінні ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та ЦК України, є первинним (товаророзпорядчими) документом, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення, засвідчує факт постачання товару платнику податку.

Крім цього, позивачем до матеріалів справи долучено копію довіреності на отримання матеріальних цінностей, яка підписана уповноваженими (посадовими) особами та скріплена круглою печаткою підприємства відповідача.

Дослідивши матеріали справи й насамперед умови Договору, апеляційний суд дійшов висновку, що позивачем належним чином виконано взяті на себе зобов'язання за Договором, про що свідчить й відсутність претензій та повідомлень відповідача про порушення продавцем Договору.

За приписами ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вище згадувалось, пунктом 4.2 Договору сторони погодили, що покупець проводить оплату в розмірі 167 014,74 грн., що становить 50% від загальної вартості Договору, протягом 5-ти банківських днів від дати поставки товару.

Проте всупереч умовам Договору, відповідач остаточний розрахунок за поставлений товар не провів, тому у нього утворилась заборгованість перед позивачем за поставлений останнім товар в розмірі 167 014, 74 грн.

Разом з тим, звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначив, що оскільки загальна ціна Договору в розмірі 334 029, 48 грн., в т.ч. ПДВ 55 671, 58 грн., еквівалентна 16 119,20 дол. США, в т.ч. ПДВ (20%) станом на 08.05.2015, то станом на день подачі позову заборгованість відповідача перед позивачем складає 8 059, 60 дол. США.

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Гривня як національна валюта України є єдиним законним платіжним засобом на території України.

За приписами ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Положеннями п. 4.4 Договору сторони погодили, що у випадку зміни в сторону збільшення або зменшення курсу долара США до Української гривні, встановленого Національним Банком України на дату проведення оплати більш чим на 2% по відношенню до курсу на дату 08.05.2015, (як вказано в п.4.3 Договору), сума цього платежу буде перерахована у відповідності до курсу НБУ на дату проведення оплати (п.4.1 і п.4.2), про що сторони підписали Додаткову угоду. Оплата курсової різниці по п.4.2, якщо таке буде мати місце, буде здійснюватись протягом 5 банківських днів після підписання відповідної додаткової угоди.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Обов'язковість скріплення правочину печаткою може бути визначена за письмовою домовленістю сторін.

У письмовій формі належить вчиняти правочини між юридичними особами ( п. 1 ст. 208 ЦК України).

За загальним правилом у письмовій формі мають вчинятися всі правочини між юридичними особами, незалежно від виду правочину та сфери його застосування, а також незалежно від організаційно-правової форми юридичної особи та форми власності.

Місцевим судом встановлено, що за умовами Договору сторони погодили, що для проведення перерахунку та оплати курсової різниці необхідно підписати Додаткову угоду, отже за її відсутності вимоги позивача про стягнення суми доплат в зв'язку зі зміною курсу долара були здійснені позивачем поза межами Договору, що є підставою для відмови в позові в цій частині.

Оскільки товар за Договором повністю та належним чином поставлений позивачем й прийнятий відповідачем, що підтверджується наявною у справі видатковою накладною, обов'язок відповідача по остаточній оплаті в розмірі 50% від загальної вартості отриманого за Договором товару в розмірі 167 014, 74 грн. на момент звернення позивача до суду настав.

З огляду на наведене, апеляційний суд погоджується з висновками місцевого господарського суду про стягнення з відповідача заборгованості за Договором в розмірі 167 014, 74 грн., що складає 50% від загальної вартості отриманого за Договором товару, які доведено належними та допустимими доказами, відтак підлягають задоволенню.

Крім цього, в зв'язку із простроченням сплати заборгованості за поставлений згідно Договору товар, позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 107 710, 92 грн. пені.

Відповідно до п. 6.3 Договору в разі порушення строків оплати товару покупець зобов'язаний сплатити постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за кожен день прострочки платежу.

Порушенням зобов'язання на підставі ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.1-2 ст. 549 ЦК України ).

Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються на підставі ч. 6 ст. 231 ГК України у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня коли зобов'язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 343 ГК України та ст. ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не перевищує подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Положеннями п. 2.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» передбачено, що щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовуються приписи ч.6 ст.232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Під час розгляду справи місцевим господарським судом, відповідачем було заявлено про застосування наслідків спливу строку позовної давності до вимог щодо стягнення пені.

За приписами ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), а згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У застосуванні цієї норми потрібно також зважати на те, що позовна вимога про стягнення пені пов'язана з триваючим правопорушенням - простроченням виконання зобов'язання. Оскільки пеня стягується у певних відсотках від простроченого зобов'язання за кожен день такого прострочення, то строк позовної давності (один рік) починається для кожної позовної вимоги про сплату пені окремо за кожен прострочений день.

Оскільки поставка товару здійснена 02.12.2015, про що свідчить видаткова накладна № РН-0000087, остаточна оплата згідно п. 4.2 Договору повинна була бути здійснена до 09.12.2015 (прострочення з 10.12.2015), а з позовом до суду позивач звернувся лише 07.07.2017, то строк позовної давності в один рік для звернення з вимогою про стягнення пені сплинув.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч.3 ст.267 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Таким чином, апеляційний суд погоджується із висновками місцевого господарського суду про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача пені в зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності в один рік на звернення з даними вимогами до суду, про застосування наслідків спливу якого заявлено відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Крім цього, позивачем заявлено до стягнення 9 794, 51 грн. 3% річних.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідної правової позиції дотримується й Вищий господарський суд України у постанові №48/23 від 18.10.2011 та Верховний Суд України у постанові №3-12г10 від 08.11.2010.

Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобов'язання за рахунок іншої.

Як встановлено судом вище, товар за Договором було поставлено 02.12.2015, в цей же день сторони підписали видаткову накладку, отже у відповідача виник обов'язок оплатити його вартість, зокрема в строк до 09.12.2015, відтак починаючи з 10.12.2015 у випадку несплати вартості поставленого товару, слід вважати, що сторона допустила порушення встановлених строків їх виконання. Відповідно доводи відповідача (апелянта) щодо безпідставного нарахування 3% річних не заслуговують на увагу, адже сплата відповідачем на користь позивача 3% річних є передбаченим законодавством способом захисту майнового права та інтересу останнього.

В зв'язку з частковою відмовою в задоволенні вимог позивача про стягнення курсової різниці, місцевий суд провів власний розрахунок згаданих нарахувань, відповідно до якого розмір 3 %, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 7 810, 80 грн., відповідно в іншій частині цих вимог слід відмовити.

Доводи відповідача (апелянта) з приводу порушення та неправильного застосування судом першої інстанції вимог матеріального права, неповного з'ясування обставин, які мають значення для справи, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 99, 101-103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «АЗОТ» залишити без задоволення, рішення Господарського суду Черкаської області від 31.08.2017 у справі № 925/829/17 - без змін.

Матеріали справи № 925/829/17 повернути до Господарського суду Черкаської області.

Постанову може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді С.О. Алданова

В.В. Андрієнко