УХВАЛА

01.11.2017Справа № 910/15831/16

За заявоюТовариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Трейдинг Груп"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Іллічівська зернова компанія" (ідентифікаційний код 38237789)
пробанкрутство
Суддя Івченко А.М.

Представники сторін:

розпорядник майна:Рєзніков В.І.
від боржника:Пісна Д.В.
від ПАТ "Дельта Банк:Коновал Р.О.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Євро-Трейдинг Груп" звернулося до господарського суду міста Києва з заявою про порушення справи про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Іллічівська зернова компанія", оскільки останнє неспроможне сплатити борг.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 15.09.2016 порушено провадження у справі №910/15831/16 та призначено розпорядником майна боржника арбітражного керуючого Рєзнікова В.І.

05.10.2016 від Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" надійшла заява з грошовими вимогами до боржника на суму 663 659 369,72 грн., що становить заборгованість позичальника - ТОВ "Іллічівський зерновий порт" за кредитним договором №НКЛ-2010667 від 27.06.2012, майновим поручителем якого є боржник - ТОВ "Іллічівська зернова компанія", та складається з: 350 000 000,00 грн. основного боргу, 25 379 272,85 грн. пені за несвоєчасне повернення кредиту, 1 976 176,26 грн. - 3% річних від суми простроченого кредиту, 92 797 476,12 грн. заборгованості за відсотками, 7 425 504,63 грн. пені за несвоєчасне повернення відсотків, 578 183,86 грн. - 3% річних від суми прострочених процентів, 185 500 000,00 грн. штрафу, яку просив внести до реєстру окремо як вимоги, забезпечені заставою майна боржника, а вимоги на суму 2 756,00 грн. судового збору за подання заяви з грошовими вимогами - у першу чергу.

13.10.2016 від Товариства з обмеженою відповідальністю "Іллічівський зерновий порт" надійшла заява з грошовими вимогами до боржника на суму 350 002 756,00 грн., яка становить номінальну вартість простих векселів боржника, набутих кредитором за Договором купівлі-продажу №БВ-104/12 від 27.06.2012 від ТОВ "Інтер Грейн", векселедержателя за вчиненими на векселях індосаментами, та просило визнати його конкурсним кредитором з вимогами четвертої черги на суму 350 000 000,00 грн. заборгованості за простими векселями та першої черги на суму 2 756,00 грн. судових витрат.

19.10.2016 від Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" надійшла уточнена заява з грошовими вимогами до боржника на суму 1 013 659 613,72 грн., з яких 663 656 613,72 грн. за кредитним договором №НКЛ-2010667 від 27.06.2012, як забезпечених заставою майна боржника (корпоративних прав), та 350 000 000,00 грн. заборгованості боржника перед банком, як заставодержателем (за цивільно-правовим договором застави цінних паперів №НКЛ-2005823 від 31.10.2012) простих векселів, яку просив внести до реєстру у четверту чергу задоволення, а також просило внести до реєстру у першу чергу вимоги на суму 2 756,00 грн. судового збору за подання заяви з грошовими вимогами.

28.10.2016 від розпорядника майна боржника надійшов реєстр вимог кредиторів з письмовими висновками до нього.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 08.12.2016 визнано кредиторами Товариства з обмеженою відповідальністю "Іллічівська зернова компанія" (ідентифікаційний код 38237789): Товариство з обмеженою відповідальністю "Євро-Трейдинг Груп" на суму 622 780,00 грн., з яких: 13 780,00 грн. - вимоги першої черги, 609 000,00 грн. - вимоги четвертої черги; Товариство з обмеженою відповідальністю "Іллічівський зерновий порт" на суму 350 002 756,00 грн., з яких: 2 756,00 грн. - вимоги першої черги, 350 000 000,00 грн. - вимоги четвертої черги; Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" на суму 2 756,00 грн. - вимоги першої черги; затверджено реєстр вимог кредиторів на загальну суму 350 628 292,00 грн; окремо внесено до реєстру вимог кредиторів грошові вимоги Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" на суму 350 000 000,00 грн., як такі, що забезпечені заставою майна боржника; відмовлено Публічному акціонерному товариству "Дельта Банк" у визнанні кредитором до Товариства з обмеженою відповідальністю "Іллічівська зернова компанія" (ідентифікаційний код 38237789) на суму 663 659 369,72 грн.; зобов'язано розпорядника майна боржника арбітражного керуючого Рєзнікова В.І. у строк до 24.01.2017 організувати та провести збори кредиторів, про час і місце проведення яких, у встановленому Законом порядку, повідомити кредиторів; зобов'язано кредиторів в особі їх керівних органів забезпечити участь своїх представників у зборах кредиторів; зобов'язано розпорядника майна боржника у строк до 24.01.2017 надати суду протокол зборів кредиторів боржника, на яких обрано комітет кредиторів боржника, а також протокол засідання комітету кредиторів, на якому вирішено питання про відкриття ліквідаційної процедури або процедури санації боржника, призначення ліквідатора або керуючого санацією боржника; особи, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, або не заявлені взагалі, не є конкурсними кредиторами, а їх вимоги погашаються в шосту чергу в ліквідаційній процедурі; визначено дату проведення підсумкового судового засідання у справі на 24.01.2017.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.03.2017 апеляційну скаргу ПАТ "Дельта Банк" на ухвалу господарського суду міста Києва від 08.12.2016 у справі №910/15831/16 залишено без задоволення, а ухвалу господарського суду міста Києва від 08.12.2016 в оскаржуваній частині - без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 11.07.2017 касаційну скаргу ПАТ "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Дельта Банк" Кадирова В.В. задоволено частково; постанову Київського апеляційного господарського суду від 21.03.2017 та ухвалу господарського суду міста Києва від 08.12.2016 (в частині розгляду кредиторських вимог ПАТ "Дельта Банк" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Іллічівський зерновий порт") у справі №910/15831/16 скасовано; справу №910/15831/16 передано на новий розгляд до господарського суду міста Києва в частині розгляду вимог ПАТ "Дельта Банк" та ТОВ "Іллічівський зерновий порт" в іншому складі суду.

Розпорядженням щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ №05-23/2132 від 19.07.2017, справу №910/15831/16 в частині розгляду вимог ПАТ "Дельта Банк" та ТОВ "Іллічівський зерновий порт" передано на новий розгляд судді Івченко А.М.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 25.07.2017 призначено розгляд справи на 09.08.2017, зобов'язано розпорядника майна боржника, ПАТ "Дельта Банк" та ТОВ "Іллічівський зерновий порт" надати суду письмові обґрунтовані пояснення з урахуванням змісту постанови Вищого господарського суду України від 11.07.2017.

09.08.2017 від розпорядника майна боржника надійшли письмові пояснення по справі, за змістом яких останній вказував на відсутність у ПАТ "Дельта банк" права пред'явлення кредиторських вимог до боржника, як векселедавця, за відсутності факту звернення стягнення на відповідні векселі, адже такі векселі було передано в заставу банку без вчинення заставного індосаменту.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 09.08.2017 відкладено розгляд справи на 16.08.2017, повторно зобов'язано ПАТ "Дельта Банк" та ТОВ "Іллічівський зерновий порт" надати суду письмові обґрунтовані пояснення з урахуванням змісту постанови Вищого господарського суду України від 11.07.2017.

16.08.2017 через канцелярію суду представником ТОВ "Іллічівська зернова компанія" було подано письмові пояснення, за змістом яких вказував на те, що: вимоги ПАТ "Дельта Банк", які ґрунтуються на договорі кредитної лінії №НКЛ-2010667, можуть бути включенні до реєстру вимог кредиторів як такі, що забезпечені заставою майна боржника, виключно в межах вартості переданого в заставу майна, розмір якої становить 350 000 000,00 грн.; вимоги ПАТ "Дельта Банк", які ґрунтуються на договорі кредитної лінії №НКЛ-2005823, є безпідставними, адже банком не було набуто у визначеному законодавством порядку законних прав векселедержателя, що виключає можливість задоволення його вимог до векселедавця за відповідними векселями; вимоги ТОВ "Іллічівський зерновий порт", які ґрунтують на отриманні прав векселедержателя за виданими боржником векселями, є правомірними та підлягають включенню до реєстру вимог кредиторів, адже матеріалами справи підтверджується факт належного переходу до вказаної особи прав власності на відповідні векселі.

16.08.2017 через канцелярію суду представником ПАТ "Дельта Банк" було подано письмові пояснення, за змістом яких останній вказував на те, що: його вимоги, які ґрунтуються на договорі кредитної лінії №НКЛ-2010667, мають бути включенні до реєстру вимог кредиторів боржника як такі, що забезпечені заставою майна боржника, не лише в межах вартості переданого в заставу майна, розмір якої згідно договору застави становить 350 000 000,00 грн., а в межах всієї суми заборгованості, в рахунок забезпечення повернення якої були вчинено відповідну заставу, адже обсяг задоволення таких вимог прямо залежить від фактичної вартості реалізації предмета застави в ліквідаційній процедурі та може обмежуватися визначеною в договорі вартістю; згідно укладеного з ТОВ "Іллічівський зерновий порт" договору застави цінних паперів №НКЛ-2005823 від 31.10.2012 ним було набуто прав законного держателя виданих боржником векселів, а відтак, в силу приписів ст. 43 Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі з порушенням справи про банкрутство ТОВ "Іллічівська зернова компанія" ним було набуто права на заявлення до останнього кредиторських вимог в межах суми виданих останнім векселів. Щодо вимог ТОВ "Іллічівський зерновий порт" зазначив, що з переданням спірних векселів в заставу останній втратив права на їх пред'явлення до виконання, в тому заявлені ним кредиторські вимоги до боржника є необґрунтованими.

16.08.2017 через канцелярію суду від представника ТОВ "Іллічівський зерновий порт" надійшли пояснення по справі, за змістом яких останній вказував на те, що при укладені договору застави цінних паперів №НКЛ-2005823 від 31.10.2012 спірні векселі було передано ПАТ "Дельта Банк" виключно на зберігання та без вчинення заставного індосаменту, що виключає можливість визнання останнього законним векселедержателем та наявність в нього права на пред'явлення вимог до боржника, обумовлених такими векселями.

Ухвалами господарського суду міста Києва від 16.08.2017, 13.09.2017, 27.09.2017, 18.10.2017 розгляд справи відкладався до 13.09.2017, 27.09.2017, 18.10.2017, 25.10.2017.

24.10.2017 через канцелярію суду розпорядником майна боржника було надано письмові пояснення у відповідності до яких останній вказував, що за результатами повторного розгляду грошових вимог ПАТ "Дельта Банк" та ТОВ "Іллічівський зерновий порт" з урахуванням отриманого висновку науково-правової експертизи такі вимоги визнають та підлягають включенню до реєстру наступним чином: вимоги ТОВ "Іллічівський зерновий порт": судовий збір у розмірі 2 7756,00 грн. та 350 000 000,00 грн. до четвертої черги; вимоги ПАТ "Дельта Банк": 350 000 000,00 грн. - позачергові вимоги на підставі договору застави корпоративних прав та судовий збір у розмірі 2 756,00 грн.

24.10.2017 через канцелярію суду представником ТОВ "Іллічівська зернова компанія" було надано письмові пояснення на підтвердженнях своєї позиції щодо грошових вимог ПАТ "Дельта Банк" та ТОВ "Іллічівський зерновий порт", які ґрунтуються на виданих боржником векселях, до яких додано висновок науково-правової експертизи щодо застосування векселя, як предмету застави, складений кандидатом юридичних наук, старшим науковим співробітником відділу проблем цивільного, трудового та підприємницького права Інституту держави і права ім. В.М. Корецького НАН Українии Антоновим С.В.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 25.10.2017 розгляд справи відкладено на 01.11.2017.

31.10.2017 через канцелярію суду представником ПАТ "Дельта Банк" було подано заперечення на письмові пояснення, відповідно до яких вказував на те, що в силу встановлених постановою Вищого господарського суду України від 11.07.2017 у даній справі обставин, положень ст.ст. 16, 17 Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі та змісту договору застави цінних паперів №НКЛ-2005823 від 31.10.2012 з вчиненням останнього банком було набуто прав як на пред'явлення векселів зобов'язаним особам до виконання, так і право звернення стягнення на такі векселі як предмет застави, що реалізується виключно на його розсуд.

В судове засідання 01.11.2017 з'явилися представники боржника, ПАТ "Дельта Банк" та розпорядник майна боржника.

Представники учасників провадження у справі та розпорядник майна боржника надали пояснення по справі.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються заяви кредиторів, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для їх розгляду в межах, переданих Вищим господарським судом України на новий розгляд, суд приходить до висновку необхідність визнання кредиторами ТОВ "Іллічівська зернова компанія": ТОВ "Іллічівський зерновий порт" на суму 350 002 756,00 грн., з яких: 2 756,00 грн. - вимоги першої черги, 350 000 000,00 грн. - вимоги четвертої черги; ПАТ "Дельта Банк" на суму 2 756,00 грн. - вимоги першої черги, та окремо внести до реєстру вимог кредиторів грошові вимоги ПАТ "Дельта Банк" на суму 350 000 000,00 грн., як такі, що забезпечені заставою майна боржника, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 41 Господарського процесуального кодексу України провадження у справах про банкрутство здійснюється у порядку, передбаченому цим кодексом з врахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

За змістом ст. 1 Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" кредитор - юридична або фізична особа, а також органи доходів і зборів та інші державні органи, які мають підтверджені у встановленому порядку документами вимоги щодо грошових зобов'язань до боржника; конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли до порушення провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника; забезпечені кредитори - кредитори, вимоги яких забезпечені заставою майна боржника (майнового поручителя).

Частинами 1, 2, 6, 8 статті 23 Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" передбачено, що конкурсні кредитори за вимогами, які виникли до дня порушення провадження у справі про банкрутство, зобов'язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом тридцяти днів від дня офіційного оприлюднення оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство. Забезпечені кредитори зобов'язані подати заяву з грошовими вимогами до боржника під час провадження у справі про банкрутство лише в частині вимог, що є незабезпеченими, або за умови відмови від забезпечення. Заяви з вимогами конкурсних кредиторів або забезпечених кредиторів, у тому числі щодо яких є заперечення боржника чи інших кредиторів, розглядаються господарським судом у попередньому засіданні суду, за наслідками розгляду яких господарський суд ухвалою визнає чи відхиляє (повністю або частково) вимоги таких кредиторів. Вимоги конкурсних кредиторів, визнані боржником або господарським судом, вносяться розпорядником майна до реєстру вимог кредиторів. Розпорядник майна зобов'язаний окремо внести до реєстру вимоги кредиторів, які забезпечені заставою майна боржника, згідно з їхніми заявами, а за їх відсутності - згідно з даними обліку боржника, а також внести окремо до реєстру відомості про майно боржника, яке є предметом застави згідно з державним реєстром застав.

Отже, вимоги забезпечених кредиторів, які включаються до реєстру вимог кредиторів у справі про банкрутство, повинні визначатися у розмірі на час порушення справи про банкрутство з врахуванням положень цивільного законодавства, які регулюють виникнення зобов'язань застави (іпотеки), зокрема, статей 572, 575, 589 Цивільного кодексу України, статті 19 Закону України "Про заставу", статей 7, 11 Закону України "Про іпотеку" та доказів сторін про вартість заставного майна згідно укладених договорів, даних обліку боржника або експертної оцінки предмета застави.

Відповідно до частини 2 статті 25 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" у попередньому засіданні господарський суд розглядає всі вимоги кредиторів, у тому числі щодо яких були заперечення боржника і які не були внесені розпорядником майна до реєстру вимог кредиторів, а також ті, що визнані боржником та внесені розпорядником майна до реєстру вимог кредиторів, і вирішує питання про його затвердження. За результатами розгляду вимог кредиторів господарський суд виносить ухвалу. У реєстрі вимог кредиторів повинні міститися відомості про кожного кредитора, розмір його вимог за грошовими зобов'язаннями, черговість задоволення кожної вимоги.

Отже, правомірність та обґрунтованість грошових вимог забезпеченого кредитора до боржника та наявність у боржника предмета забезпечення, перевіряє суд незалежно від того, чи визнані ці вимоги боржником разом з розпорядником майна, чи ні. При цьому, обов'язок заставного кредитора у випадку подання ним заяви з грошовими вимогами полягає у доведенні обґрунтованості своїх вимог до боржника перед судом належними доказами.

За змістом ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В даному випадку ПАТ "Дельта Банк" вказує на наявність правових підстав для визнання його кредитором боржника з наступними вимогами: на суму 663 656 613,72 грн. заборгованості позичальника - ТОВ "Іллічівський зерновий порт", за кредитним договором №НКЛ-2010667 від 27.06.2012, яка складається з 350 000 000,00 грн. основного боргу, 25 379 272,85 грн. пені за несвоєчасне повернення кредиту, 1 976 176,26 грн. - 3% річних від суми простроченого кредиту, 92 797 476,12 грн. заборгованості за відсотками, 7 425 504,63 грн. пені за несвоєчасне повернення відсотків, 578 183,86 грн. - 3% річних від суми прострочених процентів, 185 500 000,00 грн. штрафу, які просить внести до реєстру окремо як вимоги, забезпечені заставою майна боржника, а саме, заставою корпоративних прав згідно договору застави корпоративних прав №НКЛ-2010667/S2 від 30.09.2012; на суму 2 756,00 грн. судового збору за подання заяви з грошовими вимогами; на суму 350 000 000,00 грн. номінальної вартості 17 штук векселів, емітованих боржником, як вимоги законного держателя векселів за договором застави цінних паперів №НКЛ-2005823 від 31.10.2012, укладеним між ПАТ "Дельта Банк" та ТОВ "Іллічівський зерновий порт", що видані боржником.

По-перше, відповідно до абз. 1 ч. 8 ст. 23 Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" розпорядник майна зобов'язаний окремо внести до реєстру вимоги кредиторів, які забезпечені заставою майна боржника, згідно з їхніми заявами, а за їх відсутності - згідно з даними обліку боржника, а також внести окремо до реєстру відомості про майно боржника, яке є предметом застави згідно з державним реєстром застав.

Із матеріалів справи вбачається, що 27.06.2012 між ПАТ "Дельта Банк" та ТОВ "Іллічівський зерновий порт" було укладено договір кредитної лінії №НКЛ-2010667 (надалі - "Кредитний договір №НКЛ-2010667"), за яким ТОВ "Іллічівський зерновий порт" було надано кредит у розмірі 350 000 000,00 грн., в забезпечення виконання зобов'язання з повернення якого 30.09.2012 між ПАТ "Дельта Банк" та ТОВ "Іллічівська зернова компанія" було укладено договір застави корпоративних прав №НКЛ-2010667/S2 (надалі - "Договір застави корпоративних прав"), відповідно до умов якого в забезпечення виконання зобов'язань ТОВ "Іллічівський зерновий порт" за кредитним договором ТОВ "Іллічівська зернова компанія" передало в заставу Банку частку у розмірі 350 000 000,00 грн., що становить 100% від статутного капіталу корпоративні права ТОВ "Іллічівський зерновий порт".

За взаємною згодою сторін Договору застави корпоративних прав загальна заставна вартість предмету застави становить 350 000 000,00 грн.

Відповідно до ст. 546 Цивільного Кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, заставою.

Згідно із ст. 572 Цивільного кодексу України кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

За змістом положень ст. 589 Цивільного кодексу України та ст. 19 Закону України "Про заставу" у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 20 Закону України "Про заставу" у разі ліквідації юридичної особи заставодавця, заставодержатель набуває право звернення стягнення на заставлене майно незалежно від настання строку виконання зобов'язання, забезпеченого заставою.

Згідно із абз. 3 п. 21 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 28.03.2013 №01-06/606/2013 "Про Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" зазначено, що у визначенні господарським судом розміру вимог кредитора, що забезпечені майном боржника, до уваги має братися оцінка майна, погоджена сторонами у відповідному договорі застави (іпотеки).

Тобто відповідальність майнового поручителя як заставодавця, який не є одночасно боржником в основному зобов'язанні, обмежується вартістю майна переданого в заставу, адже останній відповідає перед кредитором виключно переданим в заставу майном.

Аналогічний правовий висновок щодо відповідальності майнового поручителя, який не є одночасно боржником в основному зобов'язанні, лише в межах вартості майна переданого в заставу, викладено в постанові Верховного суду України від 29.03.2017 №3-1591гс16, в якій Верховний Суд України переглядаючи спір, який виник за подібних правовідносин, дійшов висновку про те, що відповідальність майнового поручителя як іпотекодавця, який не є одночасно боржником в основному зобов'язанні, обмежується переданим в іпотеку майном (його вартістю, визначеною в договорі іпотеки), зазначивши: "У визначенні господарським судом розміру вимог кредитора, що забезпечені майном боржника, до уваги має братися оцінка майна, погоджена сторонами у відповідному договорі застави (іпотеки). Відтак, норми чинного законодавства та положення укладеного між ПАТ "Дельта Банк" і майновим поручителем ПП "ОВАС" іпотечного договору надають банку право вимагати боргових зобов'язань у межах узгодженої вартості предмета іпотеки.".

З огляду на викладене вбачається, що відповідальність ТОВ "Іллічівська зернова компанія", як майнового поручителя який не є боржником за зобов'язанням, невиконання якого зумовило звернення банку з відповідною вимогою (основного зобов'язання), обмежується заставною вартістю предмету застави погодженою сторонами у Договорі застави корпоративних прав, розмір якої становить 350 000 000,00 грн.

Таким чином, вимоги ПАТ "Дельта Банк", виникнення яких обґрунтовується Кредитним договором №НКЛ-2010667 та Договором застави корпоративних прав, підлягають включенню до реєстру вимог кредиторів, як такі, що забезпечені заставою майна боржника, виключно в межах погодженої сторонами в договорі вартості такого майна - 350 000 000,00 грн.

В іншій же частині відповідної вимог ПАТ "Дельта Банк" правові підстави для включення її до реєстру вимог кредиторів відсутні з огляду на викладені обставини, а тому відповідна заява банку в такій частині задоволенню не підлягає.

По-друге, ПАТ "Дельта Банк" вказує на існування у нього грошових вимог до боржника у розмірі 350 000 000,00 грн., обумовлених наявністю прав держателя виданих боржником векселів.

Так, із наявних в матеріалах справи документів вбачається, що 31.10.2012 між ПАТ "Дельта Банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційною фірмою "Олір" ЛТД було укладено договір кредитної лінії №НКЛ-2005823 (надалі - "Кредитний договір №НКЛ-2005823).

В забезпечення виконання зобов'язань ТОВ ВКФ "Олір" ЛТД за Кредитним договором №НКЛ-2005823 31.10.2012 між ПАТ "Дельта Банк" (заставодержатель) та ТОВ "Іллічівський зерновий порт" (заставодавець) було укладено договір застави цінних паперів №НКЛ-2005823 (надалі - "Договір застави цінних паперів"), відповідно до якого ТОВ "Іллічівський зерновий порт" передав ПАТ "Дельта Банк" векселі у кількості 17 штук, а саме: АА № 1959729, АА № 1959730, АА № 1959731, АА № 1959732, АА № 1959733, АА № 1959734, АА № 1959735, АА № 1959736, АА № 1959737, АА № 1959738, АА № 1959739, АА № 1959740, АА № 1959741, АА № 1959742, АА № 1959743, АА № 1959744, АА № 1959745, АА № 1959746 з визначеною датою до пред'явлення - 27.06.2017.

Положеннями п. 2.1 Договору застави цінних паперів погоджено, що заставодавець передає в заставу заставодержателю згідно з реєстром векселі з бланковим індосаментом, перелік яких вказано в додатку №1, який є невід'ємною частиною цього договору. Надання заставодержателю цінних паперів в заставу за цим договором означає також надання в заставу всіх тих прав, що обумовлені такими цінними паперами та передбачені відповідною інформацією з реєстру векселів та чинним законодавством України. Застава цінних паперів здійснюється шляхом вчинення індосаменту, в якому зазначається, що цінний папір передається тільки у заставу, та ідентифікується забезпечене заставою зобов'язання. Предмет застави передається на зберігання заставодержателю. Заставна вартість предмету застави визначена за згодою сторін та становить 350 000 000,00 грн.

У відповідності до п.п. 5.1, 5.2 Договору застави цінних паперів заставодержатель набуває право на задоволення своїх вимог за рахунок предмета застави у випадку, якщо у момент настання строку (терміну) виконання зобов'язань, вони не будуть виконані (виконані неналежним чином) та у випадку, якщо інформація або документи, надані заставодавцем при укладені цього договору, виявляться недостовірними та/або недійсними, у випадку не виконання та/або неналежного виконання позичальником зобов'язань за основним договором та/або заставодавцем за цим договором, а також у інших випадках передбачених основним договором, цим договором та чинним законодавством України. У випадках, зазначених у п. 5.1 ст. 5 цього договору, заставодержатель має право здійснити частково або повністю продаж векселів, які є предметом застави, третім особам або пред'явити їх до платежу зобов'язаним особам та задовольнити свої вимоги за основним договором за рахунок одержаних коштів.

Згідно із п. 7.1 Договору застави цінних паперів цей договір набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами і діє до виконання зобов'язань, забезпечених заставою, належним чином і в повному обсязі. Сторони домовились, що цей договір є змішаним, який складається з двох окремих за змістом правовідносин, що встановлюються між сторонами за цим договором (застава та порука), та до відносин сторін цього договору застосовуються відповідні положення Закону України "Про заставу", Цивільного кодексу України та іншого чинного законодавства України.

Саме на не дослідження вказаних положень Договору застави цінних паперів при визначені його правової природи та норм законодавства, які підлягають застосуванню при вирішенні спорів з даного договору було вказано Вищим господарським судом України при передачі даної справи на новий розгляд до суду першої інстанції у відповідній частині.

Відтак, з метою повного та всебічного вирішення даного спору та виконуючи вказівки Вищого господарського суду України суд вважає за необхідне при визначенні кому саме належить право вимоги, обумовлене спірними векселями, до боржника в першу чергу дослідити дійсну правову природу Договору застави цінних паперів та встановити наслідки його вчинення.

У відповідності до ст. 1 Закону України "Про обіг векселів в Україні" законодавство України про обіг векселів складається із Женевської конвенції 1930 року, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі (далі - Уніфікований закон), з урахуванням застережень, обумовлених додатком II до цієї Конвенції, та із Женевської конвенції 1930 року про врегулювання деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі, Женевської конвенції 1930 року про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів, Закону України "Про цінні папери і фондову біржу", Закону України "Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі", Закону України "Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року про врегулювання деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі", Закону України "Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів", цього Закону та інших прийнятих згідно з ними актів законодавства України.

В положеннях статті 19 Уніфікованого закону закріплено, що якщо індосамент містить застереження "валюта в забезпечення", "валюта в заставу" або будь-яке інше застереження, яке має на увазі заставу, держатель може здійснювати всі права, що випливають з переказного векселя, але поставлений ним індосамент має силу лише як передоручений індосамент. Зобов'язані особи не можуть заявляти проти держателя заперечень, що ґрунтуються на їхніх особистих відносинах з індосантом, якщо тільки держатель, одержуючи вексель, не діяв свідомо на шкоду боржнику.

У відповідності до ч. 1 ст. 163 Господарського кодексу України цінним папером є документ установленої форми з відповідними реквізитами, що посвідчує грошове або інше майнове право, визначає взаємовідносини емітента цінного папера (особи, яка видала цінний папір) і особи, яка має права на цінний папір, та передбачає виконання зобов'язань за таким цінним папером, а також можливість передачі прав на цінний папір та прав за цінним папером іншим особам.

Тобто, сутність цінного паперу полягає в особливому правовому зв'язку між правом на цінний папір (як на документ/предмет) та правом з цінного паперу (можливість реалізувати сукупність прав, посвідчених таким документом).

Згідно із ст. 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відтак, слід дійти висновку, що застава векселів може бути вчинена як застава самого документа (предмета/речі) та/або як застава майнових прав, що передбачені таким документом.

Згідно із ст. 53 Закону України "Про заставу" якщо законом чи договором не передбачено інше, застава векселя чи іншого цінного паперу, який може бути переданий шляхом вчинення передавального запису (індосаменту), здійснюється шляхом індосаменту і вручення заставодержателю індосованого цінного паперу. Застава цінного паперу, який не передається шляхом індосаменту, здійснюється за угодою заставодержателя і особи, на ім'я якої було видано цінний папір.

Тобто, застава векселя може здійснюватися шляхом вчинення заставного індосаменту на бланках векселів або ж без вчинення такого передавального напису на підставі відповідної угоди.

Отже, саме за формою вчинення відповідної передачі векселя в заставу і слід визначати які саме правовідносини виникли між заставодавцем та заставодержателем, адже у тому разі, якщо передані в заставу векселі не містять заставного індосаменту на їх бланках, то у заставодержателя не виникає визначених в т.ч. статтею 19 Уніфікованого закону прав держателя таких векселів, тобто, майнових прав, посвідчених такими векселями - проявити ініціативу, спрямовану на погашення вексельного боргу в рахунок задоволення вимог, забезпечених такою заставою.

В той же час, визначення обсягів права і обов'язків сторін договору застави у випадку передачі в заставу векселів з вчиненням будь-якого іншого за формою індосаменту має здійснюватися виходячи з умов укладеного між сторонами договору застави, адже останній за відсутності заставного індосаменту свідчить про виникнення між його сторонами в силу приписів ст. 1 Закону України "Про заставу" та ст.ст. 572, 576 Цивільного кодексу України загальноцивільних правовідносин.

Аналогічний висновок викладено в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 08.06.2007 №5 "Про деякі питання практики розгляд спорів, пов'язаних з обігом векселів", де Верховний Суд України зазначив, що у випадках, коли між сторонами в порядку, передбаченому параграфом 6 гл. 49 Цивільного кодексу України та Законом України "Про заставу", укладено договір застави векселя, однак цей документ передано заставодержателю не за заставним, а за звичайним іменним або бланковим індосаментом, відносини між заставодержателем і заставонадавачем регулюються загальними нормами Цивільного кодексу України про заставу та названим Законом. Разом з тим, у відносинах із третіми особами заставодержатель виступає як законний векселедержатель (статті 16, 17 Уніфікованого закону).

Тобто, у випадку укладення між сторонами правочину застави векселя без складення у визначеному законом порядку заставного індосаменту у заставодержателя виникає лише право звернення стягнення на векселі у порядку, передбаченому ст. 590 Цивільного кодексу України та в подальшому можливість реалізувати предмет застави з публічних торгів в порядку ст. 591 Цивільного кодексу України чи в іншому, встановленому законом порядку, для задоволення своїх вимог.

При цьому, звернення заставодержателем стягнення на предмет застави (вексель) матиме своїм наслідком погашення основного зобов'язання, в забезпечення якого останній і було передано.

Отже, лише у разі звернення стягнення на вексель, як майно, у порядку передбаченому відповідним договором застави цінних паперів, відбудеться фактичний перехід права власності на такий вексель до заставодержателя, з фактом чого і пов'язується момент припинення зобов'язання, на забезпечення якого було передано відповідний вексель, та власне самого договору застави цінних паперів у відповідності до ст. 28 Закону України "Про заставу" та ст. 593 Цивільного кодексу України, і виникнення у заставодержателя можливість реалізувати сукупність прав, посвідчених таким векселем, адже за відсутності вчиненого у відповідності до закону заставного індосаменту у заставодержателя відсутні права задовольнити свої вимоги за рахунок визначених заставленим векселем прав в іншому порядку.

Правильність зроблених судом висновків підтверджується наявним в матеріалах справи висновком науково-правової експертизи щодо застосування векселя як предмету застави, складений кандидатом юридичних наук, старшим науковим співробітником відділу проблем цивільного, трудового та підприємницького права Інституту держави і права ім. В.М. Корецького НАН Українии Антоновим С.В.

Отже, оцінюючи змісту п. 2.1 Договору застави цінних паперів з огляду на викладені приписи чинного законодавства України слід дійти висновку, що за умовами укладеного між ТОВ "Іллічівський зерновий порт" та ПАТ "Дельта Банк" правочину останнім не було набуто прав на погашення вексельного боргу в рахунок задоволення своїх вимог з отриманням від заставодержателя відповідних векселів, адже на відповідних векселях не було вчинено заставного індосаменту, з існуванням якого чинне законодавства і пов'язує момент передачі в заставу саме майнових прав, що передбачені такими векселями.

Посилання представника ПАТ "Дельта Банк" на те, що незважаючи на встановлені обставини вчинення спірного Договору застави цінних паперів у нього в будь-якому випадку виникають права законного держателя спірних векселів, на підтвердження чого посилається на друге речення абз. 3 п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 08.06.2007 №5 "Про деякі питання практики розгляд спорів, пов'язаних з обігом векселів": "Разом з тим, у відносинах із третіми особами заставодержатель виступає як законний векселедержатель (статті 16, 17 Уніфікованого закону).", судом відхиляють з огляду на наступне.

Так, в класичному значенні третьою особою є особа, яка не виступає учасником тих чи інших правовідносин між їх сторонами, однак результат таких правовідносин може вплинути на її права чи обов'язки щодо однієї із сторін, тобто, може бути зацікавленою по відношенню до таких правовідносин сторін особою.

В той же час, судом встановлено, що в даному випадку спірний договір є правочином застави векселів як документів, які в свою чергу були видані ТОВ "Іллівська зернова компанія", тобто, останнє є фактичним учасником таких відносин, адже останні стосуються виданого ним документу і їх результат безпосередньо впливає на права і обв'язки боржника.

Отже, правові підстави вважати боржника третьою особою в розумінні викладеної в другому реченні абз. 3 п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 08.06.2007 №5 "Про деякі питання практики розгляд спорів, пов'язаних з обігом векселів" позиції відсутні, а тому відповідні посилання представника ПАТ "Дельта Банк" є необґрунтованими.

Більш того, суд звертає увагу на те, що визначення такої позиції Верховного Суду України з огляду на повний зміст п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 08.06.2007 №5 "Про деякі питання практики розгляд спорів, пов'язаних з обігом векселів" та положень ст.ст. 16, 17 Уніфікованого закону не дає підстав для висновку, що пленумом Верховного Суду України малось на увазі встановлення висновку щодо виникнення у заставодержателя майнових прав, обумовлених векселем, в будь-якому випадку не в залежності від способу передачі їх в заставу, щоб б суперечило його правовій позиції в цілому, а лише звернуто увагу на виникнення у заставодержателя можливості захисту своїх прав на предмет застави у спосіб аналогічний до наявних в законного держателя прав на векселі, як то: захист від недобросовісних дій попередніх держателів та векселедавця.

При цьому, аналізуючи зазначені положення Договору застави цінних паперів слід зазначити, що в даному випадку має місце вчинення між сторонами змішаного правочину, який містить умови про заставу векселів (як права на документ/предмет) та умови про зберігання таких векселів у заставодержателя.

Адже, за встановлених судом обставин вбачається, що наслідком вчинення спірного договору є набуття заставодержателем права звернення стягнення на векселі у порядку, передбаченому ст. 590 Цивільного кодексу України та в подальшому можливість реалізувати предмет застави з публічних торгів в порядку ст. 591 Цивільного кодексу України чи в іншому, встановленому законом порядку, для задоволення своїх вимог, а визначення передачі таких векселів на зберігання заставодержателю є нічим іншим як виникнення між сторонами правовідносин зберігання майна (цінних паперів), які регулюються в т.ч. положеннями Глави 66 Цивільного кодексу України.

За змістом ст.ст. 936, 944 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов'язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому. Зберігач не має права без згоди поклажодавця користуватися річчю, переданою йому на зберігання, а також передавати її у користування іншій особі.

Тобто, до настання визначених Договором застави цінних паперів та чинним законодавством обставин, за яких у заставодержателя виникає право звернути стягнення на заставлені цінні папери (векселі), останній у наведених правовідносинах виступає фактично як зберігач спірних векселів, що наділений визначеними законодавством правами та обов'язками заставодержателя відповідного документу (векселя) як-то: контроль за предметом застави.

З огляду на викладене слід дійти висновку, що майнові вимоги ПАТ "Дельта Банк" до боржника у розмірі 350 000 000,00 грн., які обґрунтовуються кредитором наявністю у нього прав держателя виданих боржником векселів на підставі Договору застави цінних паперів, за відсутності факту звернення стягнення на такі векселів, тобто, набуття прав, встановлених в тому числі ст. 43 Уніфікованого закону, є безпідставними і не відповідають дійсним обставинам правовідносин, які виникли за Договором застави цінних паперів, а тому визнанню та включенню до реєстру вимог кредиторів не підлягають.

Суд звертає увагу на те, що вказаний висновок підтверджується і фактичною поведінкою ПАТ "Дельта Банк", яка полягає в тому, що останнім було заявлено в якості своїх кредиторських вимог в межах справи про банкрутство ТОВ "Іллічівський зерновий порт" (справа господарського суду міста Києва № 910/18029/16) вимоги до боржника у розмірі 350 000 000,00 грн., як майнового поручителя згідно Договору застави цінних паперів за виконання ТОВ ВКФ "Олір" ЛТД взятих на себе зобов'язань за Кредитним договором №НКЛ-2005823.

Тобто, незважаючи на свою позицію щодо набуття прав законного держателя за спірними векселями, що за встановлених судом обставин можливо було б виключно за наслідками звернення стягнення на предмет застави за Договором застави цінних паперів, ПАТ "Дельта Банк" звертається до ТОВ "Іллічівський зерновий порт" з вимогами, які ґрунтуються реалізацією прав заставодержателя предмету застави, що підтверджує відсутність факту звернення стягнення на спірні векселі, а відтак, і набуття банком встановлених ними майнових прав.

Більш того, в силу приписів ч. 8 ст. 23, ч. 4 ст. 42, ч. 9 ст. 45 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" задоволення таких вимог здійснюється позачергово шляхом відчуження предмету застави з направленням виручених коштів виключно для задоволення вимоги забезпеченого кредитора.

Отже, мають місце обставини за яких кредитором: по-перше, презумується необхідність продажу спірних векселів, як об'єкту власності ТОВ "Іллічівський зерновий порт" з метою задоволення його вимог на підставі Договору застави цінних паперів; по-друге, здійснюються дії, що можуть зумовити подвійне задоволення вимог банку за рахунок одного і того ж майна та на підставі одного і того ж правочину, але в межах різних справ, що не відповідає закріпленим в приписах ст.ст. 13, 14 Цивільного кодексу України принципам реалізації прав і виконання обов'язків та може зумовити порушення прав і інтересів інших кредиторів таких боржників, пов'язаних з неможливістю задоволення своїх вимог.

Більш того, системний аналіз норм Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" свідчить, що задоволення вимог кредиторів, в тому числі забезпечених заставою майна боржника, може відбуватися тільки на стадії ліквідаційної процедури в порядку та у спосіб, передбачені названим законом, в той час як звертаючись з відповідними кредиторськими вимогами в межах даної справи ПАТ "Дельта Банк" фактично намагається замінити визначену процедуру шляхом прямого визнання у нього прав на предмет застави в обхід ліквідаційної процедури в межах справи про банкрутство ТОВ "Іллічівський зерновий порт", що є неприпустимим. (Аналогічний висновок за подібними правовідносинами здійснено Верховним Судом України в постанові від 23.12.2015 №3-1135гс15).

За приписами статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно із ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на викладене, відповідні вимоги ПАТ "Дельта Банк" до боржника у розмірі 350 000 000,00 грн. не підлягають задоволенню та включенню до реєстру вимог кредиторів.

Що ж до тверджень представника ПАТ "Дельта Банк" про те, що існування у нього прав законного держателя спірних векселів, а відтак, і правомірність заявлених вимог і необхідність їх включення до реєстру вимог кредиторів, було встановлено постановою Вищого господарського суду України від 11.07.2017 у даній справі суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 1115 Господарського процесуального кодексу України у касаційній інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи у суді першої інстанції за винятком процесуальних дій, пов'язаних із встановленням обставин справи та їх доказуванням. Касаційна інстанція використовує процесуальні права суду першої інстанції виключно для перевірки юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення у рішенні або постанові господарського суду.

Згідно із ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази. У касаційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

За змістом ст. 1119 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право: залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення; скасувати рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції повністю або частково і прийняти нове рішення; скасувати рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції і передати справу на новий розгляд, якщо суд припустився порушень норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції; скасувати рішення першої інстанції, постанову апеляційної інстанції повністю або частково і припинити провадження у справі чи залишити позов без розгляду повністю або частково; змінити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції; залишити в силі одне із раніше прийнятих рішень або постанов.

Відповідно до абз. 7 п. 11 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 24.10.2011 №11 "Про деякі питання практики застосування розділу XII 1 Господарського процесуального кодексу України" відповідно до частини першої статті 47 ГПК судове рішення приймається за результатами обговорення усіх обставин справи, а частиною першою статті 43 названого Кодексу передбачено всебічний, повний і об'єктивний розгляд в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності. Недодержання судом першої або апеляційної інстанції цих норм процесуального права, якщо воно унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного розгляду справи, також є підставою для скасування судового рішення з передачею справи на новий розгляд до відповідного суду (пункт 3 частини першої статті 1119 ГПК), оскільки касаційна інстанція не має права сама встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові місцевого чи апеляційного господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази. При цьому питання про те, до якого саме господарського суду - місцевого або апеляційного - передати справу на повторний розгляд необхідно вирішувати з урахуванням того, ким із них допущено зазначене порушення, а також і визначені статтею 106 ГПК межі перегляду справи в апеляційній інстанції (у тому числі в частині обмеження можливості прийняття нею додаткових доказів) та інші процесуальні обмеження щодо застосування судом апеляційної інстанції певних норм ГПК, про які зазначено, зокрема, в абзаці четвертому пункту 8 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 №7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України".

З огляду на викладені приписи вбачається, що суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові місцевого чи апеляційного господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, у зв'язку з чим за наслідками встановлення фактів недодержання судом першої або апеляційної інстанції норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного розгляду справи, суд касаційної інстанції скасовує відповідні судові рішення з передачею справи на новий розгляд. В іншому ж випадку (наприклад за наслідками встановлення повного дослідження судами фактичних обставин справи, однак допущення невірних висновків за наслідками цього) суд касаційної інстанції приймає нове рішення.

В той же час, в даному випадку направлення справи №910/15831/16 в частині розгляду кредиторських вимог ПАТ "Дельта Банк" і ТОВ "Іллічівський зерновий порт" зумовлено саме неналежним дослідженням судами дійсних обставин правовідносин сторін, що виникли за Договором застави цінних паперів, а тому підстави вважати, що судом касаційної інстанції було встановлено існування у ПАТ "Дельта Банк" прав законного держателя спірних векселів, а відтак, і правомірність заявлених ним вимог і необхідність їх включення до реєстру вимог кредиторів, відсутні, адже в іншому б випадку в силу приписів ст.ст. ст. 1119, 11110 Господарського процесуального кодексу України мало б місце прийняття нового рішення, а не направлення справи на новий розгляд.

Щодо вимог ТОВ "Іллічівський зерновий порт", обґрунтованих правами законного держателя спірних векселеві, суд відзначає наступне.

Наявними в матеріалах справи документами, в т.ч. Договором купівлі-продажу цінних паперів БВ-104/12 від 27.06.2012 підтверджується набуття ТОВ "Іллічівський зерновий порт" прав власності на векселі АА №1959729, АА №1959730, АА №1959731, АА №1959732, АА №1959733, АА №1959734, АА №1959735, АА №1959736, АА №1959737, АА №1959738, АА №1959739, АА №1959740, АА №1959741, АА №1959742, АА №1959743, АА №1959744, АА №1959745, АА №1959746, загальною номінальною вартістю у розмірі 350 000 000,00 грн., векселедавцем за якими є ТОВ "Іллічівська зернова компанія".

Отже, в силу приписів ст. 4 Закону України "Про цінні папери та фондовий ринок" ст. 43 Уніфікованого закону та встановлених судом обставин правовідносин, які виникли за Договором застави цінних паперів саме ТОВ "Іллічівський зерновий порт" належить право вимоги до боржника за визначеними спірними векселям зобов'язанням щодо оплати коштів у загальному розмірі 350 000 000,00 грн., а тому вимоги ТОВ "Іллічівський зерновий порт" підлягають визнанню та включенню до реєстру вимог ТОВ "Іллічівська зернова компанія".

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 23, 25 Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

1. Визнати кредиторами Товариства з обмеженою відповідальністю "Іллічівська зернова компанія" (ідентифікаційний код 38237789):

- Товариство з обмеженою відповідальністю "Іллічівський зерновий порт" (ідентифікаційний код 38240111) на суму 350 002 756,00 грн., з яких: 2 756,00 грн. - вимоги першої черги, 350 000 000,00 грн. - вимоги четвертої черги;

- Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" (ідентифікаційний код 34047020) на суму 2 756, 00 грн. - вимоги першої черги.

2. Окремо внести до реєстру вимог кредиторів грошові вимоги Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" (ідентифікаційний код 34047020) на суму 350 000 000,00 грн., як такі, що забезпечені заставою майна боржника.

3. Відмовити Публічному акціонерному товариству "Дельта Банк" (ідентифікаційний код 34047020) у визнанні кредитором до Товариства з обмеженою відповідальністю "Іллічівська зернова компанія" (ідентифікаційний код 38237789) на суму 663 659 369,72 грн.

4. Зобов'язати розпорядника майна боржника надати суду уточнений реєстр вимог кредиторів.

5. Копію ухвали направити учасникам провадження у справі про банкрутство.

Суддя А.М.Івченко