ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2017 року Справа № 910/10148/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого Данилової М.В.,
суддівАлєєвої І.В., Корсака В.А.
за участю представників
позивачаГригор'євої Н.В.
відповідачаСтанонової Ю.В.
розглянувши матеріали касаційної скарги Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 27.09.2017
у справі№ 910/10148/16 господарського суду міста Києва
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "ВОГ АЕРО ДЖЕТ"
до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"
про стягнення 24499236,63 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ВОГ АЕРО ДЖЕТ" звернулось з позовом до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення 22422991,39 грн. (з урахуванням зменшення позовних вимог).

Рішенням господарського суду міста Києва від 19.09.2016, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 01.12.2016, позов задоволено повністю.

Стягнуто з відповідача на користь позивача 22422991,39 грн. штрафу.

Судові рішення були мотивовані тим, що відповідач несвоєчасно виконав взяті на себе зобов'язання щодо повернення позики у строк, встановлений в договорі. При винесенні оскаржуваних рішень, суди також прийшли до висновку про відсутність у даному випадку підстав для застосування пункту 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України та зменшення розміру заявленого до стягнення штрафу.

Постановою Вищого господарського суд України від 01.03.2017 вказані судові рішення скасовані, справу направлено на новий розгляд до господарського суду міста Києва в іншому складі суду.

Під час нового розгляду справи, рішенням господарського суду міста Києва від 27.04.2017 (суддя Літвінова М.Є.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.09.2017 (головуючий суддя Смірнова Л.Г., судді Калатай Н.Ф., Мартюк А.І.), позов задоволено повністю.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Філії "Центр забезпечення виробництва" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Вог Аеро Джет" 22422991,39 грн. штрафу.

Не погоджуючись з прийнятими судовими рішеннями, Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить прийняті у справі судові рішення скасувати та передати справу на новий розгляд.

Заявник вважає, що господарськими судами попередніх інстанцій не надано належної правової оцінки змісту актів про повернення дизельного палива. Відповідач також вважає, що до спірних правовідносин мають бути застосовані норми частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України, статті 233 Господарського кодексу України, пункт 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.11.2017 справа повинна розглядатись у складі колегії суддів: головуючий суддя - Данилова М.В., судді Корсак В.А., Алєєва І.В.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 16.11.2017 касаційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду у вищевказаному складі.

Заслухавши доповідь судді - доповідача та присутніх у судовому засіданні 22.11.2017 представників сторін, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, з огляду на таке.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та вбачається з матеріалів справи, 03.03.2016 між позивачем (позикодавець) та відповідачем (позичальник) укладено договір позики №03/03-16 (т.1, а.с.10-14), за умовами якого позикодавець передає у позику позичальникові продукцію найменування, марка якої вказується у пункті 1.2 договору, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві продукцію такої ж кількості та не нижчої якості.

Пунктом 2.1 договору сторони узгодили, що позикодавець передає позичальникові продукцію в кількості 10000,00 тонн.

Пунктом 3.3 договору встановлено, що передача продукції позичальнику здійснюється на умовах FCA на складі позикодавця, вказаному позикодавцем та/або залізничним транспортом загального користування на умовах FCA (Франко-перевізник) станція відправлення в межах України (відповідно до вимог "ІНКОТЕРМС", ред. 2010), пункт призначення за реквізитами, наданими позичальником додатково в заявці.

За умовами пункту 3.4 договору повернення продукції позикодавцю здійснюється на умовах FCA в пункті, вказаному позичальником та узгодженому з позикодавцем або на умовах СРТ місце призначення, визначене позикодавцем додатково у заявці, або на умовах EXW позичальник здійснює повернення товару позикодавцю в його приміщеннях чи іншому погодженому місці, або інших умовах, визначених сторонами.

Згідно з пунктом 3.5 договору приймання-передача продукції оформляється двосторонніми актами приймання-передачі продукції, які підписують уповноважені представники сторін.

Позичальник (відповідач) зобов'язується повернути позикодавцеві (позивачеві) продукцію у кількості фактично поставленої узгодженими партіями, не нижчої якості, як це вказано в пункті 2.2 даного договору, у строк до 31 березня 2016 . Кількість продукції, яку позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю, повинна відповідати кількості, вказаній в актах приймання-передачі, підписаних сторонами, відповідно до яких продукція передана у позику (пункт 3.2 договору).

Відповідно до пункту 4.3 договору сторони узгодили, що у разі порушення строків повернення продукції, відповідно до пункту 3.2 цього договору, позичальник (відповідач) сплачує позикодавцю (позивачу) штраф у розмірі 1 % від суми продукції, переданої в позичку, за кожен день прострочення.

Пунктом 7.1 договору сторони передбачили, що даний договір є укладеним з моменту передання продукції та діє до 30.04.2016.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що зазначений договір є дійсним, оскільки відповідає приписам чинного законодавства і на момент вирішення даного спору недійсним у судовому порядку не визнавався, докази протилежного в матеріалах справи відсутні.

На виконання умов договору позивачем було передано, а відповідачем прийнято дизельне паливо у кількості 10040,612 тонн на суму 197779975,18 грн., що не заперечується відповідачем та підтверджується підписаними уповноваженими представниками та скріпленими печатками сторін актами прийому-передачі нафтопродуктів від 04.03.2016, від 05.03.2016, від 08.03.2016, від 09.03.2016, від 11.03.2016, від 13.03.2016, від 15.03.2016, від 16.03.2016 та від 17.03.2016, копії яких наявні в матеріалах справи.

Повернення продукції здійснювалося позичальником наступним чином:

04.04.2016 - 768,557 тонн дизельного палива на суму 15139035,79 грн. (акти приймання-передачі палива рідинного та газу; олив мастильних (дизельне паливо) по договору позики 03/03-16 від 03.03.2016 № 1-2);

05.04.2016 - 3444,79 тонн дизельного палива на суму 67855473,42 грн. (акти приймання-передачі палива рідинного та газу; олив мастильних (дизельне паливо) по договору позики 03/03-16 від 03.03.2016 № 3-12);

06.04.2016 - 2447,493 тонн дизельного палива на суму 48210717,11 грн. (акти приймання-передачі палива рідинного та газу; олив мастильних (дизельне паливо) по договору позики 03/03-16 від 03.03.2016 № 14-19);

07.04.2016 - 1755,252 тонн дизельного палива на суму 34574953,90 грн. (акти приймання-передачі палива рідинного та газу; олив мастильних (дизельне паливо) по договору позики 03/03-16 від 03.03.2016 № 20-24);

08.04.2016 - 118,920 тонн дизельного палива на суму 2342486,16 грн. (акт приймання-передачі палива рідинного та газу; олив мастильних (дизельне паливо) по договору позики 03/03-16 від 03.03.2016 за № 25).

20.05.2016 - 1474,500 тонн дизельного палива на суму 29044701,00 грн. (акт приймання-передачі паливо рідинне та газ; олив мастильних (дизельне паливо) по договору позики 03/03-16 від 03.03.2016 № 26) (далі разом - акти про повернення дизельного палива).

Враховуючи неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань, позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення з відповідача 22422991,39 грн. штрафу (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог) на підставі пункту 4.3 договору, з огляду на прострочення відповідачем строку повернення продукції, встановленого пунктом 3.2 договору.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний господарський суд, виходив із наступного.

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно частиною 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Укладений між сторонами Договір за своєю правовою природою є договором позики, а тому саме умови укладеного сторонами договору позики №03/03-16 від 03.03.2016 та відповідні положення статей параграфу 1 глави 71 підрозділу 1 розділу III книги п'ятої Цивільного кодексу України регулюють права та обов'язки сторін при одержанні та поверненні позики.

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина 3 статті 1049 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до умов пункту 3.2 договору відповідач був зобов'язаний повернути позивачу продукцію у кількості фактично поставленої узгодженими партіями, не нижчої якості, як це вказано в пункті 2.2 даного договору, у строк до 31.03.2016.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог -відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За приписами частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Судами попередніх інстанцій було правомірно встановлено, що відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання по поверненню переданої в позику продукції у строк, обумовлений договором. Так, відповідач повинен був повернути передану в позику продукцію у строк до 31.03.2016, тоді як фактично здійснив її повернення з простроченням строку, встановленого пунктом 3.2 договору, а саме:

04.04.2016 - 768,557 тонн дизельного палива на суму 15 139 035,79 грн. (акти приймання-передачі палива рідинного та газу; олив мастильних (дизельне паливо) по договору позики 03/03-16 від 03.03.2016 № 1-2);

05.04.2016 - 3 444,79 тонн дизельного палива на суму 67 855 473,42 грн. (акти приймання-передачі палива рідинного та газу; олив мастильних (дизельне паливо) по договору позики 03/03-16 від 03.03.2016 № 3-12);

06.04.2016 - 2 447,493 тонн дизельного палива на суму 48 210 717,11 грн. (акти приймання-передачі палива рідинного та газу; олив мастильних (дизельне паливо) по договору позики 03/03-16 від 03.03.2016 № 14-19);

07.04.2016 - 1 755,252 тонн дизельного палива на суму 34 574 953,90 грн. (акти приймання-передачі палива рідинного та газу; олив мастильних (дизельне паливо) по договору позики 03/03-16 від 03.03.2016 № 20-24);

08.04.2016 - 118,920 тонн дизельного палива на суму 2 342 486,16 грн. (акт приймання-передачі палива рідинного та газу; олив мастильних (дизельне паливо) по договору позики 03/03-16 від 03.03.2016 за № 25).

20.05.2016 - 1 474,500 тонн дизельного палива на суму 29 044 701,00 грн. (акт приймання-передачі паливо рідинне та газ; олив мастильних (дизельне паливо) по договору позики 03/03-16 від 03.03.2016 № 26) (далі разом - Акти про повернення дизельного палива).

У пункті 4 вищевказаних актів зазначено, що сторони підтверджують, що умови Договору позики № 003/03-16 від 03.03.2016 вважаються виконаними своєчасно та у повному обсязі, у зв'язку з чим сторони не мають будь-яких претензій одна до одної.

У зв'язку з цим відповідач вважає, що сторони не тільки підтвердили погодження продовження строку дії договору, а і підтвердили, що не мають будь-яких претензій, в тому числі і на стягнення штрафних санкцій. Підписанням актів приймання-передачі позивач як під час дії договору, так і після спливу строку дії договору позики, прийняв як належне виконання зобов'язань відповідачем по зазначеному договору. Таким чином, термін дії договору було продовжено та визначено те, що умови договору позики вважаються виконаними своєчасно та у повному обсязі, у зв'язку з чим сторони не мають будь-яких претензій одна до одної.

Також відповідач вважає, що за угодою сторін, яку вони оформили в пункті 4 актів, припинилися зобов'язання відповідача щодо сплати штрафних санкцій за прострочення повернення продукції за договором, у зв'язку з чим стягнення штрафних санкцій за спірним договором є безпідставним.

Переглядаючи попередні судові рішення у даній справі в касаційному порядку Вищий господарський суд України у постанові від 01.03.2017 зазначив, що при новому розгляді справи суду необхідно дати належну оцінку актам приймання-передачі, за якими відбувалось повернення позиченого палива, фактам, які відображені в актах приймання-передачі, та встановити, як підписання цих актів вплинуло на права та обов'язки сторін, що виникли з Договору.

Частиною 1 статті 111-12 ГПК України передбачено, вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Враховуючи наведені у постанові Вищого господарського суду України по цій справі вказівки, та надаючи правову оцінку змісту п. 4 вищевказаних Актів приймання-передачі, суд зазначає, наявність в актах про повернення дизельного палива п. 4, відповідно до якого сторони підтверджують, що умови Договору позики вважаються виконаними своєчасно та у повному обсязі, у зв'язку з чим сторони не мають будь-яких претензій одна до одної, в даному випадку не свідчать про належне виконання відповідачем умов Договору та припинення зобов'язання відповідача щодо сплати штрафних санкцій, оскільки, як вбачається із складених в подальшому актів про повернення дизельного палива, відповідач не припинив виконання свого зобов'язання за Договором щодо повернення продукції. Таким чином, підписавши перший акт про повернення дизельного палива 04.04.2016, в якому міститься п. 4 зазначеного змісту, сторони не мали на увазі припинення зобов'язань Позичальника за договором позики в цілому, а відтак наявність в усіх послідуючих актах п. 4 аналогічного змісту не доводить дійсного наміру сторін.

При цьому, суд зазначає, що наявність в Актах про повернення дизельного палива вказівки про своєчасність виконання умов Договору позики не може свідчити про прощення позивачем боргу та припинення на підставі ст. 605 Цивільного кодексу України зобов'язання в частині стягнення з відповідача штрафних санкцій, оскільки чинне законодавство не передбачає можливості відмовитися від своїх майнових прав на майбутнє, зокрема від стягнення штрафних санкцій за неналежне виконання договору ще до їх нарахування, а також не передбачає можливості відмовитися від права на судовий захист порушених прав. Аналогічну правову позицію викладено у постанови Вищого господарського суду України від 25.10.2016 у справі № 910/7409/16.

Одночасно, суд зазначив, що відповідач безпідставно застосовує поняття новації до відносин, які жодним чином не підпадають під її умови, оскільки акт про повернення продукції за договором позики не є двостороннім правочином між сторонами, на підставі якого виникає нове зобов'язання, яке заміняє первісне, а є документом, який лише підтверджує факт повернення продукції за договором позики. Таким чином, у відповідача відсутні жодні підстави стверджувати про припинення зобов'язань відповідача щодо сплати штрафних санкцій за прострочення повернення продукції з посиланням на пункти 4 актів про повернення дизельного палива.

Акт приймання-передачі за своєю правовою природою є лише первинним документом, який засвідчує факт повернення продукції певної кількості та визначеної якості, і не може вважатись двостороннім правочином, що змінює умови договору.

У пункті 3.2 договору сторони визначили строк повернення продукції до 01.03.2016, а у пункті 4.3 договору - погодили сплату штрафу за порушення строків повернення продукції. Змін до договору в частині вказаних пунктів сторони не вносили, докази протилежного в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до статті 654 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Отже, пункт 3.2 договору щодо строку повернення продукції та пункт 4.3. договору щодо сплати штрафу за порушення строків повернення продукції, - сторонами не змінювались та діють в початковій редакції, визначеній у договорі.

При цьому, відсутність претензій сторін одна до одної, закріплена в пунктах 4 актів про повернення дизельного палива, свідчить про прийняття позивачем продукції належної якості, у відповідній кількості та в строки, що зазначені в актах, тобто стосується виключно певної партії продукції, що була повернута за певним актом.

Водночас, судами враховано, що згідно умов пункту 2.2, 3.2 договору якість продукції має відповідати певним технічним регламентам, продукція повертається не нижчої якості, як це вказано в пункті 2.2 договору. Судом встановлено, що продукція поверталася партіями і сторони кожного разу підписували акти повернення на певну партію. Підписуючи акти про повернення дизельного палива, зокрема, в пункті 4 сторони кожного разу підтверджували відсутність претензій одна до одної лише в частині поверненої продукції за відповідним актом, а рівно, не могли засвідчувати відсутність претензій одна до одної відносно всієї продукції, що була передана в позику.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до пункту 4.3 договору передбачено, що у разі порушення строків повернення продукції, відповідно до пункту 3.2 цього договору, позичальник (відповідач) сплачує позикодавцю (позивачу) штраф у розмірі 1% від суми продукції, переданої в позичку, за кожен день прострочення.

З урахуванням встановленого факту прострочення відповідачем зобов'язання щодо повернення продукції відповідно до пункту 3.2 договору, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку, що позивач вправі вимагати стягнення з відповідача штрафу, передбаченого умовами пункту 4.3 договору.

Відповідач вказує на відсутність у позивача підстав для нарахування спірного штрафу, оскільки пунктом 4.3 договору передбачено сплату штрафу у розмірі 1% від суми продукції, переданої у позичку, за кожний день повернення, тоді як сторонами укладено договір позики.

Судами першої та апеляційної інстанцій було встановлено, що укладений між сторонами спірний договір за своєю правовою природою є договором позики. Оцінюючи у сукупності умови даного договору та зміст пункту 4.3 цього договору, суди вірно визнали, що наведеним пунктом договору сторони встановили відповідальність за порушення зобов'язань саме за договором позики, у зв'язку з чим вищенаведені доводи відповідача судами не прийняті до уваги.

Таким чином, оскільки судом встановлено, що відповідач не виконав взятого на себе обов'язку щодо своєчасного повернення спірної продукції за Договором позики № 03/03-16 від 03.03.2016, і розмір штрафу, нарахованого позивачем, відповідає вищезазначеним приписам законодавства, положенням вказаного договору та є арифметично вірним, суди дійшли вірного висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 22422991,39 грн. штрафу підлягають задоволенню.

Щодо заявленого клопотання про зменшення розміру нарахованих штрафних санкцій на підставі статті 551 Цивільного кодексу України, статті 233 Господарського кодексу України, статті 83 Господарського процесуального кодексу України, суди виходили з наступного.

Згідно частини 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

При цьому, вказана процесуальна норма застосовується виключно у сукупності з нормами права матеріального, які передбачають можливість зменшення розміру пені, а саме частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України і статтею 233 Господарського кодексу України.

Згідно зі статтею 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Аналогічні положення закріплені також у частині 3 статті 551 Цивільного кодексу України, згідно з якою розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Правовий аналіз названих статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду. При цьому, визначальним фактором при зменшенні розміру належної до сплати неустойки є винятковість випадку.

Зменшення розміру заявленої до стягнення пені є правом суду; оцінивши надані сторонами докази та обставини справи в їх сукупності, суд на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення розміру цих санкцій.

Як зазначено в пункті 3.17.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Обґрунтовуючи наявність підстав для зменшення розміру неустойки, відповідач посилався на повернення ним продукції за договором позики в повному обсязі, а також на те, що 100% акцій підприємства відповідача знаходяться в державній власності, у зв'язку з чим стягнення штрафних санкцій може порушити економічні інтереси держави та у подальшому може унеможливити належне функціонування залізниць, відповідач також вказав, що права та інтереси третіх сторін порушені не були.

Крім того, відповідач зазначив, що одночасне стягнення з нього заявлених до стягнення штрафних санкцій та витрат по сплаті судового збору загрожує інтересам держави, оскільки може призвести до зриву плану пасажирських та вантажних перевезень, ремонту рухомого складу (пасажирських вагонів) та верхньої будови колії, що в свою чергу загрожує безпеці пасажирського руху по всій Україні.

Більш того, враховуючи ситуацію, що склалась на сході України, стягнення з відповідача штрафних санкцій в повному обсязі може спричинити невиправної шкоди через зупинку функціонування залізничного транспорту в зоні АТО, оскільки відповідач не матиме можливості виконати договори перевезення залізничним транспортом військових пасажирів та перевезень військових вантажів в зону АТО, що призведе до зупинення залізничного руху та виконання стратегічно важливих для України договорів, укладених між відповідачем та Міністерством оборони України.

Додатково відповідач зазначив, що протягом останнього часу у нього склалась важка фінансова ситуація у зв'язку із зміною кон'юнктури ринку, постійним зростанням цін на матеріально-технічні ресурси та дизельне паливо, поставка яких стратегічно важлива для забезпечення безперебійної роботи всього залізничного транспорту країни, необхідністю постійного ремонту та підтримання в належному робочому стані рухомого складу. На підтвердження збитковості підприємства відповідачем надано суду інформацію у вигляді довідки щодо кредиторської заборгованості ПАТ "Укрзалізниця" станом на 31.12.2016.

Таким чином, відповідач просить суд врахувати скрутне матеріальне становище підприємства, його збитковість, наявність великої кредиторської заборгованості, необхідність підготовки до осінньо-зимового періоду, створення запасів дизельного палива, наявність технічного дефолту за єврооблігаціями, а також необхідність першочерговості вирішення питань щодо погашення податкових боргів залізничних підприємств, які ввійшли в структуру ПАТ "Укрзалізниця".

Проте, жодних належних доказів на підтвердження вищевказаних доводів в обґрунтування заявленого клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій відповідачем всупереч статті 33 Господарського процесуального кодексу України надано не було.

Оцінюючи чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання відповідачем зобов'язання та причин неналежного виконання зобов'язання, наслідків порушення зобов'язання суд зазначає наступне.

Укладений між сторонами договір позики є безпроцентним і на відповідача покладався обов'язок лише вчасно повернути продукцію такої ж кількості та якості. Обсяги продукції, яка передана у позику, є значними, та в грошовому еквіваленті складають 197779975,18 грн.

З матеріалів справи вбачається, що на момент передання продукцію в позику відповідачеві, позивач мав договірні зобов'язання перед третіми особами щодо поставки нафтопродукту за укладеними тендерними договорами, зокрема з ДП "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" згідно договору поставки № 53-129-01.16-00658 від 12.03.2016 та КП "Київпастранс" за договором № 06/425-15 від 27.11.2015, договором № 06/434-15 від 30.11.2015, договором № 06/422-15 від 27.11.2015, у зв'язку з чим несвоєчасне повернення продукції відповідачем призводить до негативних наслідків для позивача по відносинах з іншими контрагентами та виконання перед ними договірних обов'язків.

Наразі, судом встановлено, що відповідач повинен був повернути передану в позику продукцію у строк до 31.03.2016, тоді як фактично повертав її частковими партіями в період з 04.04.2016 по 08.04.2016, 20.05.2016, при цьому, поважні причини прострочення відповідачем строків повернення продукції та докази їх наявності останнім не названі та до матеріалів справи не залучені, рівно як і докази вжиття відповідачем заходів до своєчасного виконання спірного зобов'язання.

При цьому, суд враховує, що спірний договір є безвідсотковим (п. 1.4 Договору), а сторонами було погоджено саме такий вид відповідальності за несвоєчасне повернення продукції, враховуючи значну кількість та вартість цієї продукції, переданої позивачем у безвідсоткову позику відповідачу.

Водночас, суд зазначає, що належність підприємства відповідача до державного сектору економіки сама по собі не є тією винятковою обставиною, з якою закон пов'язує можливість зменшення розміру неустойки, оскільки статтею 129 Конституції України як одну із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, отже, в тому числі й органів державної влади.

Надана відповідачем на підтвердження збитковості підприємства інформація у вигляді довідки щодо кредиторської заборгованості ПАТ "Укрзалізниця" станом на 31.12.2016 не може бути прийнята судом в якості належного доказу на підтвердження дійсного фінансового становища відповідача, оскільки відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" документом, який відображає фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів юридичної особи та її дочірніх підприємств як єдиної економічної одиниці є консолідована фінансова звітність.

З огляду на вищевикладене, а також враховуючи фінансовий стан та інтереси позивача як кредитора за договором, умовами якого сторони узгодили відповідний строк повернення продукції (до 31.03.2016) та відповідальність за порушення повернення продукції (п. 4.3 Договору), підстави для застосування в даному випадку норм п. 3 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, відсутні, у зв'язку з чим суд залишив подане відповідачем клопотання про зменшення неустойки без задоволення.

Решта доводів касаційної скарги не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони жодним чином не спростовують належно встановлених судами істотних обставин справи та не зазначають норм матеріального права, порушених чи неправильно застосованих судами при вирішенні даного спору.

За частиною 1 статті 11110 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування або зміни рішення місцевого чи апеляційного господарського суду або постанови апеляційного господарського суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Перевіривши у відповідності до частини 2 статті 1115 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у постанові апеляційного та рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів дійшла висновків про те, що господарські суди в порядку статей 43, 99, 101 Господарського процесуального кодексу України розглядаючи справу, розглянули всебічно, повно та об'єктивно в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, дослідили подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази, вірно застосували норми матеріального та процесуального права, відтак їх висновки про задоволення позовних вимог є обґрунтованими та відповідають чинному законодавству.

Твердження заявника про порушення і неправильне застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження та суперечать матеріалам справи, в зв'язку з чим підстав для скасування прийнятих у справі рішень колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,-

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 27.09.2017 у справі №910/10148/16 господарського суду міста Києва залишити без змін.

Головуючий суддя М.Данилова

Судді І. Алєєва

В. Корсак