РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.11.2017Справа №910/16252/17
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Приват Лізинг»

до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача приватний нотаріус Дніпровського нотаріального округу Бондар Ірину Михайлівну

про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Суддя Грєхова О.А.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Єдноралюк О.І., за довіреністю;

від відповідача: Діденко І.В., Андріїшина Н.П., за довіреностями;

від третьої особи: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва були передані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Приват Лізинг» (далі - позивач) до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі - відповідач) про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що виконавчий напис вчинений з порушенням закону та по відношенню до заборгованості яка є спірною.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.09.2017 порушено провадження у справі № 910/16252/17, залучено приватного нотаріуса Дніпровського нотаріального округу Бондар Ірину Михайлівну у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, розгляд справи призначено на 23.10.2017.

27.09.2017 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником позивача було подано заяву про вжиття заходів до забезпечення позову.

06.10.2017 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від третьої особи надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника третьої особи.

23.10.2017 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником позивача було подано заяву про долучення документів до матеріалів справи, письмові пояснення та заяву про відсутність аналогічного спору.

Представники сторін у судове засідання 23.10.2017 з'явились.

Представник третьої особи не з'явився.

Враховуючи неявку представника третьої особи в судове засідання, а також у зв'язку з частковим виконанням учасниками судового процесу вимог ухвали Господарського суду міста Києва від 22.09.2017 про порушення провадження у справі № 910/16252/17, розгляд справи було відкладено на 20.11.2017.

06.11.2017 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від представника третьої особи надійшли письмові пояснення та документи на виконання вимог ухвал суду.

Також, 10.11.2017 від третьої особи надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника третьої особи.

20.11.2017 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником відповідача було подано відзив на позову заяву, у якому відповідач, заперечуючи проти позову зазначає, що банк не є належним відповідачем, оскільки не має права видавати виконавчі написи. Відповідач зазначає, що оскільки позичальник не виконав умови Договору в повному обсязі, договір продовжує існувати і далі, а отже припис ст. 88 Закону України «Про нотаріат» не порушено. Відповідач також зазначає, що справа № 910/10217/17 не стосується саме розміру заборгованості, а стосується факту заборгованості, проте не свідчить про наявність спору щодо заборгованості лише та обставина, що у виконавчому написі зазначена більша сума заборгованості, ніж у повідомленні, надісланому стягувачем боржнику в процедурі звернення до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису.

У судове засідання 20.11.2017 представники відповідача з'явились та подали відзив на позовну заяву, у якому, відповідач зазначає, що господарські суди не перевіряють правильність виконавчого напису з позиції законності дій приватного нотаріуса при його вчиненні, оскільки нотаріус не може бути відповідачем у господарському процесі, а дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт підлягають окремому оскарженню до суду.

Представник третьої особи в судове засідання 20.11.2017 не з'явився, подавши попередньо клопотання про розгляд справи за відсутності представника останнього.

Заслухавши думку представників сторін щодо можливості розгляду справи за відсутності представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника третьої особи.

У судовому засіданні 20.11.2017 представник позивач надав усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представники відповідача у судовому засіданні надали усні пояснення по суті спору, проти позову заперечили.

На виконання вимог ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 82 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 20.11.2017 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

20.08.2007 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Приват Лізинг» (далі - позичальник, позивач) та Публічним акціонерним товариством Комерційний Банк «Приватбанк» (далі - банк, відповідач) було укладено Кредитний договір №П070Е/С (далі - Кредитний договір), за умовами якого згідно з яким позивач зобов'язався надати відповідачу кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії у розмірі 1419124,25 євро строком до 20 серпня 2012, а останній - повернути кредит та сплатити за його користування 10,5 % річних.

Відповідно до умов п. А.7 кредитного договору у випадку порушення позичальником будь-якого зобов'язання по погашенню кредиту позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 21 % річних від суми залишку непогашеної заборгованості.

Згодом додатковими угодами №№ 1 від 20 лютого 2008 р., 2 від 24 листопада 2008р., 3 від 3 лютого 2009 р., 4 від 25 грудня 2008 р., 6 від 1 лютого 2011 р., 7 від 30 грудня 2011 р. 8 від 2 серпня 2012 р., договором про внесення змін до цього договору від 9 січня 2014 р. сторони змінювали умови кредитного договору. Зокрема, зменшили розмір належних з відповідача на користь позивача процентів за кредитом з 20 серпня 2012 р. до 9,36 %, продовжили строк надання кредиту до 2 лютого 2015 р., змінили розмір неустойки тощо.

Відповідно до умов п. 5.8 Кредитного договору у випадку порушення позичальником термінів платежів по будь-якому із зобов'язань за договором більш ніж на 30 днів, що спричинило звернення банку до суду, позичальник сплачує банку штраф, що розраховується за формулою: 1000 грн.+5% від суми встановленого у п. А2 ліміту на цілі, відмінні від страхових платежів та платежів за реєстрацію предметів застави.

Строк дії договору відповідно до умов п. 6.1 Кредитного договору встановлений з моменту його підписання та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за договором.

21 серпня 2017 року банк звернувся до приватного нотаріуса Бондар І.М. (далі - третя особа) із заявою на вчинення виконавчого напису.

21 серпня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. вчинено виконавчий напис (зареєстровано в реєстр за № 8241), яким запропоновано стягнути заборгованість ТОВ «Приват лізинг» перед ПАТ «КБ «Приватбанк» за Кредитним договором № П070Е/С від 20.08.2017 у розмірі:

- залишок заборгованості за кредитом - 3 704,41 євро;

- залишок заборгованості за відсотками - 46 035,42 євро;

- штраф - 2 486,99 євро.,

що станом на 20.07.2017 (один долар США дорівнює 29,921364 грн.) становить 1 562 697,69 грн. Строк, за який провадиться стягнення - дев'ять років одинадцять місяців, а саме з 20.08.2007 по 20.07.2017.

Також, запропоновано стягнути витрати, пов'язані із вчиненням виконавчого напису у розмірі 3 000,00 грн.

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги зазначає, що виконавчий напис не підлягає виконанню, оскільки був вчинений з грубим порушенням закону та по відношенню до заборгованості, яка є спірною, оскільки залишки заборгованості за Кредитним договором № П070Е/С від 20.08.2007 визначені відповідачем без обґрунтування первинним документами обліку та без посилань на відповідні норми кредитного договору; в провадженні Господарського суду міста Києва знаходиться справа № 910/10217/17, предметом якої, є заборгованість саме за Кредитним договором № П070Е/С від 20.08.2007. Також, позивач зазначає, що з урахуванням приписів ст. 88 Закону України «Про нотаріат», оскільки остаточний строк повернення кредиту - 02.02.2015, оспорюваним виконавчий напис було вчинено після закінчення строків на таку дію - 21.08.2017.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Порядок вчинення виконавчого напису та його форма передбачені Цивільним кодексом України, Законом України «Про нотаріат», Правилами ведення нотаріального діловодства, затвердженими наказом Міністерства юстиції України N 3253/5 від 22.12.2010 та 16 Главою Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012.

Відповідно до статті 18 Цивільного кодексу України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість.

Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Підпунктами 3.1, 3.2, 3.4 пункту 3 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 (далі - Порядок) встановлено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 р. № 1172. Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення, зазначені у Переліку документи, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172.

Згідно з п. 1 постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів" від 29.06.1999 № 1172 (в редакції на дату вчинення оспорюваного виконавчого напису) передбачено, що для одержання виконавчого напису щодо стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами, нотаріусу подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов'язання.

Згідно з п. 3.5. Глави 16 вищевказаного Порядку при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172.

При вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України "Про нотаріат" у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Зокрема, відповідно до висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 04.03.2015 у справі № 6-27цс15, від 11.03.2015 у справі № 6-141цс14, від 05.07.2017 у справі № 6-887цс17 та обставина, що на час вчинення виконавчого напису в суді розглядається по суті спір щодо розміру цієї заборгованості, спростовує безспірність заборгованості боржника.

Так, 21 серпня 2017 року банк звернувся до приватного нотаріуса Бондар І.М. із заявою на вчинення виконавчого напису.

В подальшому, 21 серпня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. вчинено виконавчий напис (зареєстровано в реєстр за № 8241), яким запропоновано стягнути заборгованість ТОВ «Приват лізинг» перед ПАТ «КБ «Приватбанк» за Кредитним договором № П070Е/С від 20.08.2017 у розмірі:

- залишок заборгованості за кредитом - 3 704,41 євро;

- залишок заборгованості за відсотками - 46 035,42 євро;

- штраф - 2 486,99 євро.,

що станом на 20.07.2017 (один долар США дорівнює 29,921364 грн.) становить 1 562 697,69 грн. Строк, за який провадиться стягнення - дев'ять років одинадцять місяців, а саме з 20.08.2007 по 20.07.2017.

Також, запропоновано стягнути витрати, пов'язані із вчиненням виконавчого напису у розмірі 3 000 грн.

Однак, як встановлено судом, 22.06.2016 Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" звернулось з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Приват Лізинг".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.06.2017 було порушено провадження у справі № 910/10217/17.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.09.2017 позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" задоволено, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Приват Лізинг" на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" 3704,41 євро боргу по кредиту, 45938,14 євро боргу по процентах, 2509,81 євро штрафу, 22428,12 грн. витрат по оплаті судового збору.

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису існував спір про стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому вимоги відповідача - кредитора ПАТ КБ «Приватбанк» на час вчинення виконавчого напису нотаріуса не можуть вважатись безспірними.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Вищого господарського суду України № 910/1722/16 від 09.11.2017, № 910/30481/15 від 26.10.2016.

При цьому, згідно зі ст. 50 Закону України "Про нотаріат" право на оскарження нотаріальної дії (нотаріального акта) має особа, прав та інтересів якої стосується ця дія (акт).

Зі змісту вказаної норми закону випливає, що особа має право на оскарження вчиненої нотаріусом нотаріальної дії (нотаріального акта) в цілому, а не в певній частині.

Так, відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання,то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Кредитним договором, з урахуванням внесених змін, встановлено кінцевий строк повернення кредиту - до 02.02.2015.

Пунктом 3.4 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 (у редакції чинній на момент вчинення виконавчого напису), передбачено, що строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу.

Тобто, саме 02.02.2015 було останнім днем користування грошовими коштами, наданими в рамках Кредитного договору, і наступного дня у відповідача виникло право вимоги повернення грошових коштів.

Однак, виконавчий напис (зареєстрований в реєстрі за № 8241) був вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. - 21 серпня 2017 року.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Підпунктами 3.1 пункту 3 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 встановлено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Таким чином, судом встановлено, що приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. було порушено строки вчинення виконавчого напису, передбачені Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 та Законом України «Про нотаріат».

Згідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Зокрема, в силу вимог ст. ст. 33, 34 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Так заперечуючи проти позову, відповідач зазначає, що відповідачем у даній справі не є належним, оскільки не наділений повноваженнями на вчинення виконавчих написів.

Однак, відповідно до п. 8 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 24.10.2011 «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам» спори між боржниками і стягувачами, а також спори за позовами інших осіб, прав та інтересів яких стосуються нотаріальні дії чи акт, у тому числі про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, про повернення стягнутого за виконавчим написом, вирішуються господарським судом за позовами боржників або зазначених осіб до стягувачів, якщо суб'єктний склад сторін відповідного спору відповідає приписам статті 1 ГПК.

При цьому за змістом статей 1, 2, 18, 22, 27 ГПК, статей 1 і 3 названого Закону нотаріус не може бути відповідачем у господарському процесі, а залучається до участі в ньому як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Таким чином, відповідач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про правомірність вчиненого нотаріусом виконавчого напису.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з покладенням судового збору на відповідача в порядку ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Також у позовній заяві позивачем було заявлено заяву про забезпечення позову.

Відповідно до статті 66 ГПК України господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Розглянувши заяву позивача про забезпечення позову, суд дійшов висновку про відсутність підстав для її задоволення, з огляду на наступне.

Обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову, позивач зазначає, що стягнення у виконавчому провадженні 54635845 на підставі виконавчого напису № 8241 від 21.08.2017 вчиненого приватним нотаріусом Бондар І.М. може суттєво утруднити виконання рішення суду та призвести до безпідставного стягнення грошових сум з позивача.

В зв'язку з викладеним, позивач просить суд зупинити стягнення з ТОВ «Приват лізинг» 1 565 697,69 грн. за Кредитним договором № П070Е/С від 20.08.2007 на підставі виконавчого документа № 8241 від 21.08.2017 виданого приватним нотаріусом Бондар І.М.

Відповідно до ч. 1 ст. 67 ГПК України позов забезпечується:

- накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачу;

- забороною відповідачеві вчиняти певні дії;

- забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору;

- зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

У відповідності до п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду від 26.12.2011р. № 16 «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» (далі - Постанова) умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. Заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом як гарантія реального виконання рішення суду.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 ГПК, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Згідно з п. 3 Постанови достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен брати до уваги інтереси не лише позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Позивач свою заяву про вжиття заходів до забезпечення позову не обґрунтував, належних доказів того, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду, не надав.

Разом з тим, судом встановлено, що позивачем не було подано доказів на підтвердження сплати судового збору за подання заяви про забезпечення позову.

Згідно з ч. 4 п. 22 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» N 7 від 21 лютого 2013 року у разі коли ГПК не передбачено можливості повернення господарським судом заяви у зв'язку з неподанням доказів сплати суми судового збору (наприклад, заяви про забезпечення позову), то суд повинен розглянути зазначену заяву й за відсутності таких доказів, а розподіл відповідних сум судового збору здійснити між сторонами згідно із статтею 49 названого Кодексу у залежності від результатів розгляду відповідної заяви; про такий розподіл може бути зазначено і в рішенні (постанові) господарського суду, прийнятому(-ій) за результатами розгляду справи, або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи.

Відповідно до ч. 3 п.п. 2 п. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду заяви про забезпечення позову справляється судовий збір в розмірі 0,5 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб станом 01.01.2017 встановлено у розмірі 1600,00 грн.

Таким чином, оскільки судом відмовлено у задоволені заяви позивача про забезпечення позову, а позивачем не подано доказів сплати судового збору за заяву про забезпечення позову, судовий збір повинно бути стягнуто з позивача в дохід бюджету в розмірі 800,00 грн.

Керуючись ст. 43, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 67, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №8241, вчинений 21.08.2017 приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною.

3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (01001, м. Київ, вулиця Грушевського, будинок 1Д; ідентифікаційний код: 14360570) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Приват Лізинг» (03189, м. Київ, вулиця Ломоносова, будинок 54 А, офіс 5; ідентифікаційний код: 33274434) витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 600( одна тисяча шістсот) грн. 00 коп.

4. У задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Приват Лізинг» (03189, м. Київ, вулиця Ломоносова, будинок 54 А, офіс 5; ідентифікаційний код: 33274434) у дохід Державного бюджету України (одержувач ГУ ДКСУ у м. Києві, банк одержувача ГУ ДКСУ у м. Києві, , МФО 820019, рахунок 3001, код платежу 22030001) судовий збір у розмірі 800 (вісімсот) грн. 00 коп.

6. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідні накази.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 23.11.2017.

Суддя О.А. Грєхова