КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" листопада 2017 р. Справа№ 904/6639/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Жук Г.А.

Мальченко А.О.

секретар Драчук Р.А.

за участю представників:

від позивача Коршун С.В. - дов. б/н від 08.06.2016

від відповідача не з'явились

розглядаючи у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Колективного підприємства «Дніпропетровське мисливсько-

рибальське господарство»

на рішення Господарського суду Чернігівської області

від 05.09.2017 (суддя Кушнір І.В.)

у справі № 904/6639/17

за позовом Колективного підприємства «Дніпропетровське мисливсько-

рибальське господарство»

(далі - КП «Дніпропетровське мисливсько-рибальське

господарство»)

до Фізичної особи-підприємця Коваленка Сергія Олексійовича

(далі - ФОП Коваленко Сергій Олексійович)

про визнання недійсними з моменту укладення пунктів договору

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 05.09.2017 у справі № 904/6639/17 у позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись із згаданим рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, просив скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що оскаржуване рішення прийнято за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням вимог матеріального та процесуального права. За твердженнями апелянта, спірні пункти договору укладені з порушенням ст. 207 ГК України, а тому підлягають визнанню недійсними з моменту їх укладення, зокрема, з огляду на відсутність в них нормативного визначення поняття «абонентська плата» для юридичних послуг. На думку апелянта, абонентська плата по відношенню до юридичних послуг повинна мати конкретно та коректно визначене матеріальне підтвердження, як то вичерпний перелік послуг, які входять до абонентської плати, їх кількісний вираз, фіксовану плату за фіксований перелік послуг, можливість звернення за послугою в будь-який час, вказівка на ліміт послуг, а також дії обох сторін при відсутності замовлень. Крім цього, апелянт акцентував увагу на відсутності обліку фінансової звітності сторін правочину дебіторської та кредиторської заборгованості з дати дії договору до дати його розірвання. На переконання апелянта, пункти 5.5, 9.3 договору встановлюють лише обов'язок для замовника, при цьому обмежують відповідальність виконавця послуг при надходженні йому доручення, і взагалі не покладають на виконавця послуг певних обов'язків, якщо доручення від замовника не надійшло. Обов'язки відповідача «в рамках абонентського обслуговування» згідно п. 1.1 та реч. 2 п. 2.1 договору допускають односторонню зміну відповідачем його умов тощо.

Відповідно до автоматизованого розподілу справ між суддями, справу № 904/6639/17 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Дикунської С.Я., суддів Жук Г.А., Мальченко А.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.10.2017 апеляційну скаргу КП «Дніпропетровське мисливсько-рибальське господарство» прийнято до провадження та розгляд справи призначено на 31.10.2017.

В судовому засіданні апеляційної інстанції 31.10.2017 представником позивача заявлено усне клопотання про витребування з Державної податкової інспекції у Шевченківському районі міста Дніпра Головного управління ДФС у Дніпропетровській області відомостей щодо наявності кредиторської заборгованості КП «Дніпропетровське мисливсько-рибальське господарство» за товари, роботи та послуги за певні періоди.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 31.10.2017 клопотання КП «Дніпропетровське мисливсько-рибальське господарство» про витребування документів задоволено, розгляд справи № 904/6639/17 відкладено на 28.11.2017. Надіслано Державній податковій інспекції у Шевченківському районі міста Дніпра Головного управління ДФС у Дніпропетровській області запит про надання відомостей щодо наявності кредиторської заборгованості фінансового звіту суб'єкту малого підприємництва Колективного підприємства «Дніпропетровське мисливсько-рибальське господарство» (): - за товари, роботи, послуги - рядок 530 станом на 31.12.2013 реєстр № 31.01.2014; - за товари, роботи, послуги - рядок 1615 станом на 31.12.2014 реєстр № 11.02.2015; - за товари, роботи, послуги - рядок 1615 станом на 31.12.2015 реєстр № 18.02.2016.

28.11.2017 до початку судового засідання на цей запит суду надійшов лист Державної податкової інспекції у Шевченківському районі міста Дніпра Головного управління ДФС у Дніпропетровській області з відомостями відповідно до даних інформаційної бази щодо показників фінансової звітності КП «Дніпропетровське мисливсько-рибальське господарство» () за 2013-2015 роки.

В судове засідання апеляційної інстанції з'явився представник позивача (апелянта), представник відповідача не з'явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки апеляційний суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не надіслав. Присутній в судовому засіданні представник позивача не заперечував проти розгляду справи за відсутності представника відповідача.

Згідно абзацу 3 п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2 цієї ж постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011).

Оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, неявка його представника не перешкоджає вирішенню апеляційної скарги по суті, апеляційний суд вважав за необхідне справу розглянути за відсутності цього представника за наявними у справі матеріалами.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити за наведених в ній підстав, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

На підставі ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що скарга не підлягає задоволенню.

Так, Колективне підприємство «Дніпропетровське мисливсько-рибальське господарство» звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Коваленка Сергія Олексійовича про визнання недійсними з моменту укладення пунктів договору про надання юридичних послуг №7/КС від 20.11.2008, укладеного між позивачем та відповідачем, а саме: 1. частково пункт 1.1 в частині фрази «в рамках абонентського обслуговування»; 2. повністю речення 2 пункту 2.1 : «Вказана сума є фіксованою абонентською платою і не залежить від кількості надання послуг за даним договором»; 3. повністю пункти 5.5, 9.3 договору.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 14.06.2017 на підставі ст.ст.15,17 ГПК України позовні матеріали направлено за територіальною підсудністю до Господарського суду Чернігівської області.

Положеннями ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільного права може бути зокрема, визнання правочину недійсним.

За приписами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 203 ЦК України загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом ( п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» (далі постанова пленуму № 11).

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої-третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України «Про приватизацію державного майна», частини другої статті 20 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», частини другої статті 15 Закону України «Про оренду землі», статті 12 Закону України «Про іпотеку», частини другої статті 29 Закону України «Про страхування», статті 78 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статті 7-1 Закону України «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності» тощо.

Таким чином, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин на підставі ч. 3 ст. 215 ЦК України може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до постанови пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст.11 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Як встановлено матеріалами справи, 20.11.2008 між КП «Дніпропетровське мисливсько-рибальське господарство» (позивачем, замовником за договором) та ФОП Коваленком Сергієм Олексійовичем (відповідачем, виконавцем за договором) укладено договір №7/КС про надання юридичних послуг (далі-Договір), за умовами п. 1.1 якого виконавець прийняв на себе зобов'язання в рамках абонентського обслуговування надавати замовнику послуги правового характеру, а саме:

- здійснювати підготовку та перевірку локальних документів замовника (правового характеру) (п.п.1.1.1 Договору);

- надавати консультації, довідки, висновки з правових питань, які виникають в діяльності замовника, представляти інтереси в судах, органах виконавчої влади, місцевого самоврядування і т.п. (п.п.1.1.2 Договору).

Відповідно до п. 2.1 Договору щомісячна вартість послуг виконавця за Договором складає 2 000,00 гривень. Ця сума є фіксованою абонентською платою і не залежить від кількості наданих виконавцем послуг за Договором.

Положеннями п. 2.2 Договору сторони погодили, що оплата послуг здійснюється щомісячно, не пізніше 1-го числа кожного місяця, шляхом передачі замовником грошових коштів виконавцю в розмірі, зазначеному в п. 2.1 Договору в готівковій формі або шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок виконавця.

За умовами п.п. 5.1, 5.2 Договору виконавець діє за розпорядженням (в т.ч. і усним) замовника і у відповідності з його вимогами. Якщо виконавцю не надаються чіткі вказівки по виконанню того чи іншого доручення, вважається, що виконавець має право приймати самостійні рішення по виконанню дорученого йому завдання в рамках максимально можливого задоволення потреб замовника. Отримавши доручення замовника, виконавець узгоджує строки, порядок його виконання та форму звітності. Виконавець інформує замовника про будь-яку суттєву інформацію, яка має відношення до виконання доручення.

За відсутності протягом місяця будь-яких вказівок від замовника, вважається, що виконавець надавав юридичні послуги загального характеру ( п. 5.5. Договору).

Факт надання послуг за Договором згідно п.п. 9.1, 9.2 підтверджується Актом надання послуг, який щомісяця не пізніше 10 (десятого) числа кожного місяця надсилається на адресу виконавця і підписується повноважними представниками сторін. Обов'язок виготовлення та направлення виконавцю Акта наданих послуг покладається на замовника.

Послуги вважаються виконаними якісно, в строк, в повному обсязі та такими, що прийняті замовником у випадку не направлення замовником Акта наданих послуг на адресу виконавця (п. 9.3 Договору).

Договір на підставі п. 8.1 вступає в силу з 1 грудня 2008 та діє до його розірвання за ініціативою однієї зі сторін.

Відповідно до п.10.1 Договору виконавець приймає на себе відповідальність за якість наданих послуг та повинен виконувати виставлені замовником вимоги, а також його вказівки стосовно предмета Договору, але в рамках діючого законодавства України. Виявлені та узгоджені з замовником недоліки, виконавець повинен усунути за свій рахунок.

Виконавець не несе відповідальності згідно п.10.2, п.10.4 Договору у випадках, якщо недоліки наданих послуг обумовлені недосконалістю діючого законодавства України, або якщо його зміни потягли за собою неможливість застосування наданих послуг за призначенням. Виконавець не несе відповідальності за порушення п.1.2.Договору у разі порушення замовником п.4.1.1, 4.1.2 Договору.

01.08.2016 між сторонами було укладено Угоду про розірвання Договору, відповідно до якої замовник та виконавець у зв'язку з припиненням співробітництва та відповідно до п. 8.2. Договору прийшли до згоди розірвати Договір (п. 1).

Ця угода на підставі п. 4 вступає в силу з моменту її підписання сторонами.

Позивач звертаючись до суду з даним позовом просив визнати недійсними з моменту укладення деякі пункти Договору, а саме: 1. частково пункт 1.1 в частині фрази «в рамках абонентського обслуговування»; 2. повністю речення 2 пункту 2.1 Договору: «Вказана сума є фіксованою абонентською платою і не залежить від кількості надання послуг за Договором»; 3. повністю пункти 5.5, 9.3 Договору.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що згадані пункти Договору укладені з порушенням ст. 207 ГК України, зокрема, щодо нормативного визначення поняття «абонентська плата» для юридичних послуг. За твердженнями позивача, абонентська плата по відношенню до юридичних послуг повинна мати конкретно та коректно визначене матеріальне підтвердження, як то вичерпний перелік послуг, які входять до абонентської плати, їх кількісний вираз, фіксовану плату за фіксований перелік послуг, можливість звернення за послугою в будь-який час, вказівка на ліміт послуг, а також дії обох сторін при відсутності замовлень. Крім цього, як на підставу визнання оспорюваних пунктів недійсними, позивач вказував на відсутність обліку фінансової звітності сторін правочину дебіторської та кредиторської заборгованості з дати дії Договору до дати його розірвання.

Крім цього, на переконання позивача, пункти 5.5, 9.3 Договору встановлюють лише обов'язок для замовника, при цьому обмежують відповідальність виконавця послуг при надходженні йому доручення, і взагалі не покладають на виконавця послуг певних обов'язків, якщо доручення від замовника не надійшло. Обов'язки відповідача «в рамках абонентського обслуговування» в п. 1.1. та реч. 2 п. 2.1 Договору допускають односторонню зміну відповідачем його умов, якщо доручення позивач не надав.

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначав про порушення умов Договору саме позивачем (замовником), зокрема, щодо повної та своєчасної оплати наданих послуг, що спричинило звернення відповідача (виконавця) з відповідним позовом до суду про стягнення суми боргу, в результаті чого рішенням Господарським судом Дніпропетровської області у справі №904/1058/16 від 05.05.2016, зміненим постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 29.08.2016, яке набрало законної сили 29.08.2016, з Колективного підприємства «Дніпропетровське мисливсько-рибальське господарство» стягнуто на користь Фізичної особи-підприємця Коваленка Сергія Олексійовича 72 000,00 грн. основного боргу, 3 334,68 грн. 3% річних, 37 640,10 грн. інфляційних втрат, 9 899,90 грн. пені та 1 843,12 грн. судового збору.

Відповідач також зазначав, що відповідно до ч. 2 ст. 207 ГК України, на яку посилається позивач в обґрунтування позовних вимог, недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобов'язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов'язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб. Нікчемними визнаються, зокрема, такі умови типових договорів і договорів приєднання, що: виключають або обмежують відповідальність виробника продукції, виконавця робіт (послуг) або взагалі не покладають на зобов'язану сторону певних обов'язків; допускають односторонню відмову від зобов'язання з боку виконавця або односторонню зміну виконавцем його умов; вимагають від одержувача товару (послуги) сплати непропорційно великого розміру санкцій у разі відмови його від договору і не встановлюють аналогічної санкції для виконавця.

Проте Договір не відноситься ні до типових договорів, ні до договорів приєднання, а положення законодавства про захист прав споживачів не розповсюджуються на правовідносини, які виникли між сторонами у даній справі.

На думку відповідача, твердження позивача щодо того, що положення Договору виключають або обмежують відповідальність виробника продукції, виконавця робіт (послуг) або взагалі не покладають на зобов'язану сторону певних обов'язків, не відповідає дійсності та спростовується положеннями самого Договору, зокрема, п. 10 «Відповідальність сторін».

За приписами ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до абз. 2 ч. 4 ст.179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Договором на підставі ст. 626 ЦК України є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписами ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ст. 627 ЦК України).

Зміст договору згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами на підставі ст. 629 ЦК України.

Разом з тим, в діючому законодавстві України дійсно відсутнє нормативне визначення поняття «абонентське юридичне обслуговування», хоча дане поняття широко використовується адвокатськими та юридичними фірмами України, в тому числі і в рекламі своїх послуг в мережі Інтернет.

Так, рішеннями Ради адвокатів Чернігівської області від 21.01.2014 та від 10.02.2017 №43, зокрема, було затверджено Рекомендації щодо застосування рекомендованих (мінімальних) ставок адвокатського гонорару, серед яких прямо передбачалося абонентське обслуговування юридичних та фізичних осіб.

При цьому, під абонентським юридичним обслуговуванням зазвичай розуміється комплексний супровід діяльності підприємства по всім юридичним питанням, що виникають в процесі підприємницької діяльності.

Абонентське обслуговування являє собою таку форму співробітництва, при якій юридичні послуги надаються систематично, регулярно, протягом усього терміну дії договору.

Абонентське обслуговування може включати:

- оперативні юридичні консультації (усні та письмові);

- рекомендації щодо необхідних дій в разі зміни законодавства;

- участь у переговорах з контрагентами клієнта;

- представництво і захист інтересів клієнта в державних органах, органах виконавчої служби, в господарському суді та судах загальної юрисдикції;

- інші юридичні послуги з правового забезпечення діяльності організації.

Головною перевагою абонентського юридичного обслуговування для обох сторін такого договору є саме визначення сторонами фіксованої щомісячної оплати за таке обслуговування, оскільки: замовник отримує в даному випадку можливість звернення в будь-який час до виконавця за юридичними послугами і незалежно від їх кількості сплачує фіксовану оплату, що додатково дає йому можливість спрогнозувати витрати на юридичне обслуговування; виконавець, в свою чергу, незалежно від кількості звернень замовника (можливо і їх відсутності в певні місяці) щомісячно гарантовано отримує фіксований платіж за можливість замовника в будь-який час звернутися до нього.

Як встановлено матеріалами справи, пунктом 1.1 «Предмет договору» Договору сторони чітко визначили перелік послуг правового характеру, які входять до абонентського обслуговування, а саме: здійснення підготовки та перевірка локальних документів замовника (правового характеру); надання консультацій, довідок, висновків з правових питань, які виникають в діяльності замовника, представлення інтересів в судах, органах виконавчої влади, місцевого самоврядування і т.п.

Положення розділу 5 Договору детально визначають умови та порядок надання передбачених п. 1.1 Договору послуг.

Так, за умовами п.п. 5.1, 5.2 Договору виконавець діє за розпорядженням (в т.ч. і усним) замовника і у відповідності з його вимогами. Отримавши доручення замовника, виконавець узгоджує строки, порядок його виконання та форму звітності. Виконавець інформує замовника про будь-яку суттєву інформацію, яка має відношення до виконання доручення. І лише за відсутності протягом місяця будь-яких вказівок від замовника, вважається, що виконавець надавав юридичні послуги загального характеру ( п.5.5 Договору).

Пунктом 9.1 Договору врегульовано технічне питання документального оформлення наданих послуг, а саме, що факт надання послуг за Договором, підтверджується Актом надання послуг, який щомісяця не пізніше 10 (десятого) числа кожного місяця надсилається на адресу виконавця і підписується повноважними представниками сторін.

Фактично такий Акт необхідний для проведення наданих послуг по бухгалтерському обліку та наступної їх оплати.

Як вище згадувалось, згідно п. 2.1 Договору щомісячна вартість послуг виконавця за Договором складає 2 000, 00 гривень. Ця сума є фіксованою абонентською платою і не залежить від кількості наданих виконавцем послуг за Договором.

Таким чином, таке визначення розміру та умов оплати наданих послуг не суперечить ні предмету, ні меті Договору про абонентське юридичне обслуговування, ні чинному господарському та цивільному законодавству.

В зв»язку з цим, доводи позивача (апелянта) щодо незаконності спірних умов Договору за відсутністю нормативного визначення поняття «абонентська плата» для юридичних послуг та конкретизованого предмету Договору та умов його виконання, як безпідставні та необґрунтовані не заслуговують на увагу.

Крім цього, наявність в Договорі розділу 10 «Відповідальність сторін», зокрема, п.п. 10.1, 10.2, 10.4, 10.5 прямо спростовують доводи позивача (апелянта) про те, що спірні пункти Договору виключають або обмежують відповідальність відповідача, як виконавця послуг.

Твердження позивача (апелянта), що обов'язок відповідача «в рамках абонентського обслуговування» в п. 1.1 та реч. 2 п.2.1 Договору допускають односторонню зміну відповідачем його умов, якщо позивач не надав доручення, не відповідають тексту цих пунктів та є довільним тлумаченням позивачем умов оспорюваного Договору.

За приписами ст. 207 ГК України недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобов'язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов'язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб. Нікчемними визнаються, зокрема, такі умови типових договорів і договорів приєднання, що виключають або обмежують відповідальність виробника продукції, виконавця робіт (послуг) або взагалі не покладають на зобов'язану сторону певних обов'язків; допускають односторонню відмову від зобов'язання з боку виконавця або односторонню зміну виконавцем його умов; вимагають від одержувача товару (послуги) сплати непропорційно великого розміру санкцій у разі відмови його від договору і не встановлюють аналогічної санкції для виконавця.

З огляду на наведене й вищезазначені положення Цивільного та Господарського кодексів України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання Договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

За загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним.

Визнання правочину (господарського договору) недійсним господарським судом є наслідком його вчинення з порушенням закону, а не заходом відповідальності сторін.

За приписами ч. 1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

У відповідності до п. 3.11. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним.

В ході розгляду відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Встановивши, що певний правочин вчинено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), господарський суд на підставі ч.2 ст. 235 ЦК України має виходити з того, що сторонами вчинено саме той правочин, який вони мали на увазі, і розглянути справу по суті із застосуванням правил, що регулюють цей останній правочин. Якщо він суперечить закону, господарський суд має прийняти рішення про визнання його недійсним із застосуванням, за необхідності, відповідних правових наслідків.

Однак, позивачем не доведено наявності обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів та настання відповідних наслідків щодо оспорюваного Договору (пунктів Договору), відтак доводи позивача (апелянта) про невідповідність оспорюваних умов Договору приписам чинного законодавства, не заслуговують на увагу, оскільки на момент укладання Договору сторони досягли згоди щодо всіх істотних його умов та бажали настання цивільних прав та обов'язків, про що свідчать підписи сторін в тексті Договору.

Крім цього, як встановлено матеріалами справи, в зв'язку із порушенням умов Договору позивачем (замовником), зокрема, щодо повної та своєчасної оплати наданих послуг, відповідач звернувся з відповідним позовом до суду про стягнення суми боргу за Договором, в результаті чого рішенням Господарським судом Дніпропетровської області у справі №904/1058/16 від 05.05.2016, зміненим постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 29.08.2016, яке набрало законної сили 29.08.2016, з Колективного підприємства «Дніпропетровське мисливсько-рибальське господарство» стягнуто на користь Фізичної особи-підприємця Коваленка Сергія Олексійовича 72 000,00 грн. основного боргу, 3 334,68 грн. 3% річних, 37 640,10 грн. інфляційних втрат, 9 899,90 грн. пені та 1 843,12 грн. судового збору.

В рамках справи № 904/1058/16 судами встановлено, що за умовами Договору виконавець зобов'язався надавати замовнику послуги правового характеру відповідно до визначеного Договором переліку, який не є вичерпним, а вартість послуг, що підлягає сплаті щомісяця, є фіксованою абонентською платою і не залежить від кількості наданих послуг.

За умовами Договору виконавець діє за розпорядженням замовника, в тому числі усним, у відповідності з його вимогами, а якщо чіткі вимоги щодо виконання доручення позивачу не надаються, виконавець вправі приймати самостійні рішення з виконання дорученого йому завдання в рамках максимально можливого задоволення потреб відповідача. За відсутності протягом місяця будь-яких вказівок від замовника, вважається, що виконавець надавав юридичні послуги загального характеру.

Умови Договору також передбачають й складання сторонами Акту наданих послуг на підтвердження факту надання послуг за Договором, обов'язок скласти та направити який виконавцю покладено саме на замовника. Разом з тим, послуги вважаються наданими якісно, в строк, в повному обсязі та такими, що прийняті замовником, якщо останній не направить Акт наданих послуг виконавцю.

Судами встановлено, що Акти наданих послуг у спірний період (період, за який заявлена до стягнення сума основного боргу) між сторонами не складались та не підписувались. Матеріали справи не містять й розпоряджень замовника (письмових), які б надавались виконавцю щодо надання ним послуг правового характеру.

З огляду на умови Договору, відсутність вищезгаданих розпоряджень, які можуть бути й усними, наявним видається факт надання виконавцем у відповідному місяці юридичних послуг загального характеру. Не виконання позивачем обов'язку складати та направляти Акти наданих послуг, як і не направлення заперечень щодо наданих у певний період часу послуг, не спростовує факту виконання відповідачем умов Договору.

Крім цього, судами в рамках справи № 904/1058/16 взято до уваги видану замовником в особі його директора довіреність № 7/КС від 04.03.2014 року, тобто видану в період, за який заявлено до стягнення суму основного боргу, якою відповідна особа уповноважувалась здійснювати представництво Колективного підприємства «Дніпропетровське мисливсько-рибальське господарство» у всіх органах державної влади і управління (органах місцевого самоврядування, правоохоронних органах, у тому числі в органах прокуратури, органах внутрішніх справ, Служби Безпеки України, органах державної митної служби, органах державної податкової служби, органах державної виконавчої служби та ін.), на підприємствах, організаціях, установах усіх форм власності, а також перед фізичними особами, в загальних та спеціалізованих судах окремих судових юрисдикцій всіх інстанцій, третейських судах, у Міжнародному комерційному арбітражному суді при Торгово-промисловій палаті України, в інших судах, які створюються та діють за законодавством України, з наданням певних прав.

За текстом цієї довіреності ії видано на виконання Договору без права передоручення строком на три роки, що спростовує доводи замовника про відсутність будь-яких правовідносин між сторонами.

За таких обставин, судами в рамках справи № 904/1058/16 встановлено, що ФОП Коваленко С.О. вважається таким, що належним чином виконав умови Договору у період, за який заявлена до стягнення сума основного боргу (з 01.01.2013 року по 01.01.2016) щодо надання замовнику послуг, а останній прийняв ці послуги.

Одночасно судами було надано оцінку правомірності Договору, на підставі якого було заявлено позовні вимог про стягнення заборгованості, а також встановлено виконання відповідачем умов Договору, що в свою чергу спростовує доводи позивача (апелянта) в цій частині.

При цьому, відсутність в обліку фінансової звітності сторін правочину дебіторської та кредиторської заборгованості з дати дії Договору до дати його розірвання, як і відсутність даних про реєстрацію відповідачем книги обліку, доходів і витрат у податковій інспекції, може свідчити лише про порушення фінансового-бухгалтерського та податкового обліку, а не про відсутність намірів відповідача в момент укладення Договору реально виконувати спірні його пункти та сплачувати податки.

З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що укладаючи Договір сторони дійшли згоди щодо усіх істотних умов для договору даного виду, його зміст не суперечать вимогам чинного законодавства, відтак законно відмовив в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним з моменту укладення оспорюваних пунктів Договору з вищенаведених підстав.

Доводи апелянта (позивача) з приводу порушення судом першої інстанції вимог матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 99, 101-103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Колективного підприємства «Дніпропетровське мисливсько-рибальське господарство» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Чернігівської області від 05.09.2017 у справі № 904/6639/17 - без змін.

Матеріали справи № 904/6639/17 повернути до Господарського суду Чернігівської області.

Постанову може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді Г.А. Жук

А.О. Мальченко