РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.11.2017Справа №910/17165/17

За позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна»

до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія»

про стягнення суми страхового відшкодування в розмірі 51 795,56 грн.

Суддя Грєхова О.А.

Представники сторін:

від позивача: Українець Т.А., за довіреністю;

від відповідача: Лисенко Д.В., за довіреністю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва були передані позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (далі - позивач) до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія (далі - відповідач) про стягнення суми страхового відшкодування в розмірі 51 795,56 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач на підставі Договору добровільного страхування наземних транспортних засобів серії АМ № 100921 від 27.07.2015, внаслідок настання страхової події - дорожньо-транспортної пригоди (надалі - ДТП) виплатив страхове відшкодування власнику автомобіля марки «Geely», державний номерний знак НОМЕР_1, а тому позивачем відповідно до положень статті 27 Закону України "Про страхування" та статті 993 Цивільного кодексу України отримано право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду, якою є відповідач у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.10.2017 порушено провадження у справі № 910/17165/17, розгляд справи призначено на 30.10.2017.

18.10.2017 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником позивача було подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

23.10.2017 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від МТСБУ надійшла витребувана судом інформація.

27.10.2017 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником відповідача булу подано відзив на позовну заяву, у якому відповідач, заперечуючи проти позову, зазначає, що зі змісту постанови Жовтневого районного суду міста Харкова від 18.04.2016 у справі № 639/2887/16 не вбачається, що водій автомобіля НОМЕР_2 - ОСОБА_3 причетний до пошкодження будь-якого іншого автомобіля НОМЕР_3. Також, відповідач зазначає, що ДТП сталась 24.03.2016 та позивач виплатив страхове відшкодування за договором добровільного страхування 28.04.2016, однак, всупереч положенням ст. 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», не звертався протягом одного року з дати ДТП до відповідача із завою на виплату страхового відшкодування, з огляду на що підстави для задоволення позову відсутні.

Представники сторін у судове засідання 30.10.2017 з'явились.

У судовому засіданні 30.10.2017 судом, в порядку ст. 77 ГПК України, та в межах строків, встановлених ст. 69 ГПК України, було оголошено перерву до 20.11.2017.

У судове засідання 20.11.2017 представник позивача з'явився, надав усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 20.11.2017 надав усні пояснення по суті спору, проти позову заперечив, з підстав викладених у відзиві.

На виконання вимог ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України складено протокол судового засідання, який долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 82 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 20.11.2017 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

27.07.2015 між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (далі - страховик, позивач) та ОСОБА_4 (далі - страхувальник) було укладено Договір добровільного страхування наземних транспортних засобів серія АМ № 100921 (далі - Договір добровільного страхування), предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом - автомобілем НОМЕР_4.

Договором визначено, що до страхових випадків відноситься зокрема ДТП, а вигодонабувачем є ПАТ «Кредобанк».

Строк дії договору встановлено з 30.07.2015 по 29.07.2016 (п. 9 Договору добровільного страхування).

За приписами статті 979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Статтею 980 Цивільного кодексу України визначено, що предметом договору страхування можуть бути зокрема майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані з володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування).

Як встановлено в ст. 8 Закону України "Про страхування" страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Як вбачається з довідки про дорожньо-транспортну пригоду №88583369, 24.03.2016 о 16 год. 10 хв. в м. Харкові по вул. Полтавський шлях, б. 67, сталася ДТП за участю автомобіля НОМЕР_5, що знаходився під керуванням водія ОСОБА_3, автомобіля марки «ВАЗ 21063», державний номерний знак НОМЕР_6, що знаходився під керуванням водія ОСОБА_5, автомобіля НОМЕР_7, що знаходився під керуванням ОСОБА_6 та автомобіля НОМЕР_8

Згідно з розділом ІV довідки №88583369, ДТП сталася внаслідок порушення ОСОБА_3 вимог п. 13.1. Правил дорожнього руху. За фактом правопорушень, які призвели до скоєння ДТП складено адміністративний протокол АП1 883074 за статтею 124 КпАП України, матеріали ДТП направлено до Жовтневого районного суду м. Харкова.

Постановою Жовтневого районного суду міста Харкова від 18.04.2016 у справі № 639/2887/16-п встановлено порушення ОСОБА_3 вимог Правил дорожнього руху України, визнано його винним у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та притягнуто до відповідальності у вигляді штрафу.

Відповідно до Висновку № PZU/0830/16 від 21.04.2016 про оцінку вартості (розміру) збитків, завданих пошкодженням транспортного засобу, вартість відновлювального ремонту автомобіля НОМЕР_9, в результаті його пошкодження при ДТП складає 66 880,33 грн.

Згідно з рахунком № Зиф-0303803 від 15.04.2016, виставленим власнику застрахованого транспортного засобу СТО, ПАТ «Завод Фрунзе», вартість відновлювального ремонту автомобіля НОМЕР_10, в результаті його пошкодження при ДТП складає 66405,05 грн.

Статтею 988 Цивільного кодексу України визначено, що страховик зобов'язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Дана норма кореспондується з п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про страхування".

Позивач з урахуванням умов Договору, склав страховий акт № UA036/L02/01 від 27.04.2016, згідно з яким пошкодження транспортного засобу автомобіля НОМЕР_10, внаслідок ДТП визнано страховим випадком та призначено до виплати страхове відшкодування в розмірі 52 795,55 грн.

На підставі складеного страхового акту UA036/L02/01 від 27.04.2016 позивач, виконуючи свої зобов'язання за договором, сплатив суму страхового відшкодування в розмірі 52 795,55 грн. на рахунок СТО, ПАТ «Завод Фрунзе»., що підтверджується наявною в матеріалах справи копією платіжного доручення № 41853 від 28.04.2016.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

За змістом положень ч. 1 ст. 355 Господарського кодексу України об'єкти страхування, види обов'язкового страхування, а також загальні умови здійснення страхування, вимоги до договорів страхування та порядок здійснення державного нагляду за страховою діяльністю визначаються Цивільним кодексом України, цим Кодексом, законом про страхування, іншими законодавчими актами.

Згідно зі ст. 512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом.

Таким законом, зокрема, є норми ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування», відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Тобто у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов'язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов'язанні.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов'язків свого попередника.

Відповідно, заміною кредитора деліктне зобов'язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов'язок із відшкодування шкоди не виконала.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі №3-303гс15.

З урахуванням наведеного, Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна» виплативши страхове відшкодування страхувальнику за договором майнового страхування, отримало від останнього права кредитора до особи, відповідальної за завдану шкоду.

З матеріалів справи вбачається, що транспортний засіб - автомобіль марки «Фольксваген», д.н.з. НОМЕР_11, яким спричинено ДТП, знаходився під керуванням ОСОБА_3.

Доказів того, що ОСОБА_3 не мав права керування транспортним засобом автомобілем НОМЕР_5, та притягувався до адміністративної відповідальності за ст. 126 КУпАП матеріали справи не містять, а тому, враховуючи положення статті 62 Конституції України, що закріплюють принцип презумпції невинуватості особи, суд дійшов висновку, що дана особа керувала вказаним транспортним засобом на законних підставах.

Згідно зі ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частинами першою та другою статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Вирішуючи спір, пов'язаний з відшкодуванням шкоди, завданої взаємодією кількох джерел підвищеної небезпеки, зокрема, зіткненням транспортних засобів, слід виходити з того, що у цьому випадку шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто з урахуванням принципу вини.

Як вбачається з Роз'яснень Вищого арбітражного суду України «Про деякі питання практики вирішення спорів пов'язаних з відшкодуванням шкоди» №02-5/215 від 01.04.1994, вирішуючи спори, пов'язані з відшкодуванням шкоди, завданої взаємодією кількох джерел підвищеної небезпеки, наприклад, зіткненням транспортних засобів, слід виходити з того, що у цьому випадку шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто з урахуванням принципу вини (стаття 1188 ЦК України). Отже, за цих обставин обов'язок відшкодування шкоди покладається на ту особу, з вини якої завдано шкоду. Якщо наявна вина всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, шкода відшкодовується кожним з них залежно від ступеню вини.

В свою чергу, відповідно до п. 1.2 Порядку видачі довідки про дорожньо-транспортну пригоду, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України №389 від 04.07.2011, із змінами і доповненнями, внесеними наказом Міністерства внутрішніх справ України від 10 липня 2015 року N 841, довідка про дорожньо-транспортну пригоду (далі - довідка про ДТП) - це документ затвердженої цим наказом форми, який містить відповідну інформацію про оформлену за участю працівників Державтоінспекції МВС, патрульної служби МВС дорожньо-транспортну пригоду (далі - ДТП) та її учасників.

Згідно з п. 3.5 та п. 3.6 Порядку довідка про ДТП підписується уповноваженою особою підрозділу Державтоінспекції МВС, патрульної служби МВС, яка її оформила, скріплюється печаткою та реєструється в журналі обліку вихідної кореспонденції цього підрозділу. Назва підрозділу Державтоінспекції МВС, патрульної служби МВС, вихідний номер та дата видачі зазначаються на кутовому штампі довідки про ДТП.

За достовірність даних, зазначених у довідках про ДТП, відповідають працівники підрозділу Державтоінспекції МВС, патрульної служби МВС, якими було заповнено картки обліку цих ДТП, та їх начальники.

Як вбачається з довідки про дорожньо-транспортну пригоду №88583369, 24.03.2016 о 16 год. 10 хв. в м. Харкові по вул. Полтавський шлях, б. 67, сталася ДТП за участю автомобіля НОМЕР_5, що знаходився під керуванням водія ОСОБА_3, автомобіля марки «ВАЗ 21063», державний номерний знак НОМЕР_6, що знаходився під керуванням водія ОСОБА_5, автомобіля НОМЕР_12, що знаходився під керуванням ОСОБА_6 та автомобіля НОМЕР_8.

Згідно з розділом ІV довідки №88583369, ДТП сталася внаслідок порушення ОСОБА_3 вимог п. 13.1. Правил дорожнього руху. За фактом правопорушень, які призвели до скоєння ДТП складено адміністративний протокол АП1 883074 за статтею 124 КпАП України, матеріали ДТП направлено до Жовтневого районного суду м. Харкова.

При цьому, з довідки про ДТП не вбачається складення адміністративних протоколів, за фактом правопорушень, які призвели до скоєння ДТП, на інших учасників ДТП.

Поряд з цим, з зазначеної довідки вбачається, що пошкоджень зазнали всі чотири учасники вказаної ДТП.

Постановою Жовтневого районного суду міста Харкова від 18.04.2016 у справі № 639/2887/16-п встановлено порушення ОСОБА_3 вимог Правил дорожнього руху України, визнано його винний у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та притягнуто до відповідальності у вигляді штрафу.

Так, у зазначеній постанові зазначено, що до Жовтневого районного суду міста Харкова надійшов адміністративний матеріал, згідно якого ОСОБА_3, керуючи автомобілем НОМЕР_13, 24.03.2016 о 16 год. 10 хв. по вул. Полтавський Шлях, 67, в м. Харкові, не вибрав безпечної дистанції руху, не врахував дорожню обстановку, внаслідок чого сталося зіткнення з автомобілем НОМЕР_14, який рухався попереду, внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження.

Так, у зазначеній постанові Жовтневого районного суду міста Харкова не зазначено, що у ДТП було пошкоджено автомобіль НОМЕР_12 та автомобіль НОМЕР_8, як і не зазначено, що зазначені автомобілі бути учасниками вказаної ДТП.

Так, згідно положень п. 2 Роз'яснення Вищого господарського суду України від 01.04.1994 № 02-5/215 «Про деякі питання практики вирішення спорів пов'язаних з відшкодуванням шкоди» крім застосування принципу вини при вирішенні спорів про відшкодування шкоди необхідно виходити з того, що шкода підлягає відшкодуванню за умови безпосереднього причинного зв'язку між неправомірними діями особи, яка завдала шкоду, і самою шкодою, а п. 4 цього ж роз'яснення вказано, що питання щодо вини конкретних осіб вирішується господарським судом самостійно за результатами дослідження всіх обставин та матеріалів справ, у тому числі матеріалів слідчих органів, рішення господарського суду не може обґрунтовуватись тільки довідкою органу ДАІ або постановою про відмову у порушенні кримінальної справи.

Таким чином, оскільки з довідки ДТП вбачається, що ДТП мало місце за участю чотирьох транспортних засобів, оскільки у довідці відсутні посилання на порушення правил дорожнього руху іншими учасниками вказаної пригоди, що підтверджується відсутністю складених адміністративних протоколів на інших учасників ДТП, що сторонами не спростовано, враховуючи, що постановою Жовтневого районного суду міста Харкова визнано саме ОСОБА_3 винним у порушенні правил дорожнього-руху, що безпосередньо знаходиться в причинному зв'язку з ДТП, суд дійшов висновку, що ДТП сталась саме внаслідок порушення ОСОБА_3 правил дорожнього руху, а відтак, саме на нього, як винну особу, покладається обов'язок з відшкодування шкоди за наслідками вказаної ДТП по відношенню до всіх її учасників.

З матеріалів справи вбачається, що цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Volkswagen Caddi», державний номерний знак НОМЕР_11, на момент скоєння вищезазначеної ДТП була застрахована у Приватному акціонерному товаристві «Українська пожежно-страхова компанія» (далі - відповідач), згідно з Полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/6950044.

За приписами п.п. 1.1, 1.4 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхувальниками є юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу, а особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.

Отже, оскільки ОСОБА_3 експлуатував автомобіль НОМЕР_5, на законних підставах, що встановлено вище, то відповідальність за шкоду, заподіяну майну внаслідок експлуатації цього автомобіля була застрахована відповідачем.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

За умовами п. 12.1 ст. 12 вказаного Закону страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Полісом №АЕ/6950044 передбачено, що ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну становить 100 000,00 грн., франшиза - 999,99 грн.

За таких обставин, враховуючи розмір права зворотної вимоги, який перейшов до позивача (52 795,55 грн.); визначені полісом №АЕ/695044 розміри лімітів відповідальності (100 000,00 грн.) та франшизи (999,99 грн.), суд дійшов висновку, що відповідач зобов'язаний був відшкодувати позивачу витрати в розмірі 51 795,56 грн.

Згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

В силу вимог ст. 33, 34 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідач, заперечуючи проти позову, також зазначає про відсутність підстав для виплати позивачу страхового відшкодування у зв'язку з тим, що позивач не звертався до нього із заявою про виплату страхового відшкодування протягом одного року від дати ДТП.

Так, відповідно до п. 37.1.4 ст. 37 Закону України «Про обов'язкове страхування власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров'ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Однак, наведена норма матеріального права регулює порядок страхового відшкодування у правовідносинах між потерпілим (або особою, яка має право на отримання відшкодування) і страховиком, які відбуваються до заміни кредитора.

Враховуючи викладене, до нового кредитора, Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна», обов'язок подачі заяви та інших документів протягом одного року з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди не перейшов і не міг перейти, оскільки для останнього відповідач у справі, Приватне акціонерне товариство "Українська пожежно-страхова компанія", не є страховиком у розумінні наведеної норми, а є особою, відповідальною за завдані збитки в порядку ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування».

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач отримав право вимоги потерпілої особи після виплати останній страхового відшкодування та не був зобов'язаний взагалі звертатися безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплати матеріального відшкодування, та може реалізувати своє право шляхом подачі позову до суду.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 04.11.2014 у справі № 3-165гс14.

Більш того, у постанові від 15.04.2015 у справі № 3-49гс15 Верховний Суд України зазначив, що норма п. 37.1.4 ст. 37 Закону України «Про обов'язкове страхування власників наземних транспортних засобів» визначає можливість відмови страховика у виплаті страхового відшкодування страхувальнику в разі неподання заяви про страхове відшкодування впродовж встановлених строків, і не містить підстав для відмови у задоволенні вимоги страховика, який виплатив страхове відшкодування згідно з договором майнового страхування, до особи, відповідальної за завдані збитки, про відшкодування виплачених ним фактичних сум у межах, передбачених договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Таким чином, заперечення відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, щодо відмови у задоволенні позову у зв'язку з тим, що позивач, в порушення положень п. 37.1.4 ст. 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», не звернувся до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування протягом одного року з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди, є необґрунтованими.

Аналогічних висновків дійшов Вищий господарський суд України у постанові від 06.11.2017 у справі № 910/24047/16.

Таким чином, відповідач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов'язку відшкодувати заявлену до стягнення шкоду.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, з покладенням судового збору на відповідача в порядку ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. 43, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» (04080, м. Київ, вулиця Кирилівська, будинок 40; ідентифікаційний код: 20602681) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (04053, м. Київ, вулиця Січових Стрільців, будинок 40; ідентифікаційний код: 20782312) страхове відшкодування в розмірі 51 795 (п'ятдесят одна тисяча сімсот дев'яносто п'ять) грн. 56 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 600 (одна тисяча шістсот) грн. 00 коп.

3. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 22.11.2017.

Суддя О.А. Грєхова