КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" листопада 2017 р. Справа№ 910/9724/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Андрієнка В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Власова Ю.Л.

за участю представників сторін:

позивача: Колесников О.А., ордер КВ №305055 від 01.10.2017,

відповідача 1: не з'явився,

відповідача 2: Суменко Я.А., довіреність б/н від 05.07.2017,

відповідача 3: Лапіна О.С., довіреність б/н від 23.01.2017.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Будівельно-торгівельна компанія "Таврія"

на рішення Господарського суду міста Києва від 12.09.2017

у справі №910/9724/17 (суддя Морозов С.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Будівельно-торгівельна компанія "Таврія"

до 1. Публічного акціонерного товариства "Сбербанк"

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Авуар-Сервіс"

3. Товариства з обмеженою відповідальністю "Фудторг"

про визнання договорів недійсними

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю Будівельно-торгівельна компанія "Таврія" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Сбербанк", Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Авуар-Сервіс", Товариства з обмеженою відповідальністю "Фудторг" про визнання недійсним з моменту укладення Договору факторингу №2 від 22.09.2015 та визнання недійсним з моменту укладення Договору від 01.06.2016 про відступлення прав за договором поруки.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.09.2017 у справі №910/9724/17 в задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю Будівельно-торгівельна компанія "Таврія" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 12.09.2017 у справі №910/9724/17 скасувати та прийняти нове рішення, яким позов Товариства з обмеженою відповідальністю Будівельно-торгівельна компанія "Таврія" до Публічного акціонерного товариства "Сбербанк", Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Авуар-Сервіс", Товариства з обмеженою відповідальністю "Фудторг" про визнання недійсним з моменту укладення Договору факторингу №2 від 22.09.2015 та Договору про відступлення прав за договором поруки від 01.06.2016 задовольнити в повному обсязі.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що рішення місцевого господарського суду прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, місцевий господарський суд неправильно застосував і порушив норми матеріального та процесуального права.

Публічне акціонерне товариство "Сбербанк" (відповідач 1) у письмовому відзиві на апеляційну скаргу просило апеляційний господарський суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю Будівельно-торгівельна компанія "Таврія" в повному обсязі, рішення Господарського суду міста Києва від 12.09.2017 залишити без змін.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Авуар-Сервіс" (відповідач 2) у письмовому відзиві на апеляційну скаргу просило апеляційний господарський суд залишити рішення Господарського суду міста Києва від 12.09.2017 у справі №910/9724/17 без змін, з огляду на його законність та обґрунтованість, а апеляційну скаргу ТОВ Будівельно-торгівельна компанія "Таврія" - без задоволення.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Фудторг" (відповідач 3) у письмовому відзиві на апеляційну скаргу просило апеляційний господарський суд апеляційну скаргу ТОВ БТК "Таврія" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 12.09.2017 у справі №910/9724/17 без змін.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.10.2017, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Будівельно-торгівельна компанія "Таврія" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.09.2017 у справі №910/9724/17 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Андрієнко В.В., судді Буравльов С.І., Власов Ю.Л.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.10.2017 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Будівельно-торгівельна компанія "Таврія" прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 26.10.2017.

В судовому засіданні 26.10.2017 оголошено перерву до 23.11.2017.

В судове засідання, яке відбулось 23.11.2017 з'явились представники позивача (апелянта), відповідача 2 та відповідача 3. Представник відповідача 1 не з'явився, причини неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про перерву в судовому засіданні від 26.10.2017.

Присутні в судовому засіданні представники надали суду усні пояснення стосовно доводів наведених в апеляційній скарзі.

Приписами ст. 99 ГПК України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, розглянувши матеріали апеляційної скарги, дослідивши наявні докази у справі, заслухавши пояснення, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню. При цьому судова колегія бере до уваги наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 12.10.2012 між відповідачем 1 (банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фудторг" (позичальник, відповідач 3) укладено Договір про відкриття кредитної лінії №18-В/12/27/ЮО (далі - Кредитний договір), відповідно до умов п. 1.1. якого банк відкриває позичальнику відновлювальну кредитну лінію в іноземній валюті - доларах США, надає позичальнику на умовах договору кредитні кошти в межах ліміту кредитної лінії, а позичальник зобов'язується використовувати кредит за цільовим призначенням, своєчасно та в повному обсязі виплачувати банку проценти за користування кредитом, а також повернути наданий йому кредит у розмірах та у терміни, зазначені в ст. 8 Договору і виконувати інші умови Договору.

В забезпечення виконання позичальником зобов'язань за Кредитним договором, 12.10.2012 між відповідачем 1 та позивачем укладено договір поруки, відповідно до умов якого позивач поручився перед відповідачем 1 за належне виконання відповідачем 3 зобов'язань за Кредитним договором.

Судом встановлено, що вищевказані договори не містять застережень щодо заборони відступлення права вимоги за ними іншій особі без погодження з боржником.

22.09.2015 між відповідачами 1-3 укладено Договір факторингу №2 (далі - Договір факторингу), у відповідності до п. 1.1. якого в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Клієнт (відповідач 1) відступає (передає), а Фактор (відповідач 2) набуває (приймає) від Клієнта усі права Клієнта за Кредитним договором незалежно від того чи існують вони зараз або виникнуть у майбутньому, в тому числі але не обмежуючись усі права вимоги (як цей термін визначено нижче в п. 1.2. цього Договору) (відступлені права) та зобов'язується перерахувати на користь клієнта грошову суму, вказану в п. 2.1. цього Договору.

Згідно п. 1.2. Договору факторингу на підставі положень п. 1.1. цього Договору, Клієнт відступає (передає), а Фактор набуває (приймає) від Клієнта право грошової вимоги на отримання від Боржника (відповідача 3) основної суми заборгованості за кредитами, відсотків (процентів) та будь-яких і всіх інших грошових коштів і всієї заборгованості) на підставі Кредитного договору незалежно від того чи існують вони зараз або виникнуть у майбутньому, в розмірі не меншому ніж вказаний в заяві кредитора, який має бути остаточно погоджений Сторонами в Акті приймання-передачі відступлених прав (як визначено нижче) на дату відступлення (право вимоги). Загальна сума права вимоги, що відступається Фактору, становить 24 891 282 (двадцять чотири мільйони вісімсот дев'яносто одна тисяча двісті вісімдесят дві гривні) 13 копійок, включаючи суму основної заборгованості за кредитом, суму процентів, суму неустойки, інші платежі, належні до сплати за Кредитним договором.

Відповідно до п.п. 1.3. - 1.5. Договору факторингу з метою забезпечення виконання Боржником зобов'язань за Кредитним договором було укладено договори, перелік яких міститься в Додатку №5 до цього Договору (договори забезпечення за Кредитним договором). Клієнт відступає (передає) на користь Фактора всі права за договорами забезпечення за Кредитним договором в дату відступлення. З цього Договору для Боржника не виникає ніяких додаткових зобов'язань крім тих, що безпосередньо виникли та виникнуть з Кредитного договору. Цей Договір не є частиною Кредитного договору та не змінює його.

Згідно п.п. 4.1., 4.2. Договору факторингу відступлені права (в тому числі право вимоги) та права за Договорами забезпечення за Кредитним договором вважаються відступленими (переданими) Клієнтом та набутими (прийнятими) Фактором в дату отримання Клієнтом ціни договору в повному обсязі на рахунок Клієнта, вказаний в п. 2.2. цього Договору (дата відступлення), про що в таку дату складається Акт приймання-передачі відступлених прав у формі, погодженій Сторонами в Додатку №2 до цього Договору (Акт приймання-передачі Відступлених Прав). Сторони зобов'язані підписати Акт приймання-передачі відступлених прав в дату відступлення. З дати відступлення до Фактора переходять усі права Клієнта на підставі Кредитного договору та заяви кредитора, в тому числі право вимоги; Фактор замінює Клієнта у правовідносинах, що існують на підставі Кредитного договору та заяви кредитора, та набуває право замість Клієнта вимагати від Боржника належного виконання ним всіх його зобов'язань за Кредитним договором та заявою Кредитора, в тому числі, але не обмежуючись згідно з правом вимоги; усі та будь-які права клієнта до боржника за кредитним договором та заявою кредитора припиняються та всі та будь-які зобов'язання боржника за кредитним договором та заявою кредитора перед клієнтом припиняються.

Цей договір вважається укладеним та набирає чинності з дати його підписання сторонами та діє до 01.04.2016 (п. 11.1. Договору факторингу).

Крім того, між відповідачами 1-3 було підписано відповідні додатки до договору, а саме реєстр документів, що підтверджують відступлені права (додаток №1), форму акту приймання-передачі відступлених прав (додаток №2), форму акту приймання-передачі документів (додаток №3), графік оплати ціни договору (додаток №4), договори забезпечення за Кредитним договором (додаток №5), форми договорів відступлення прав за договорами забезпечення за кредитним договором (додаток №6), а також договори про внесення змін №1 від 22.09.2015, №1 від 30.03.2016, №2 від 01.06.2016.

01.06.2016 між ПАТ "Сбербанк" та ТОВ "Фінансова компанія "Авуар-Сервіс" було укладено Договір про відступлення прав за договором поруки, на підставі якого відступлені права за Договором поруки від 12.10.2012, укладеним між відповідачем 1 та позивачем.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач 2 не мав права укладати договір факторингу, оскільки, він не є фінансовою установою, яка має ліцензію на здійснення господарської діяльності з надання фінансових послуг (факторингу) та оскільки такі вимоги закону не були додержані в момент укладення оспорюваного правочину, такий договір має бути визнано судом недійсним. В обґрунтування визнання недійсним договору про відступлення прав за договором поруки позивач посилався на те, що оскільки такий правочин є похідним від основного зобов'язання, а договір факторингу є недійсним, що не спричиняє переходу прав за основним зобов'язанням до нового кредитора, до останнього не переходять права і за похідним зобов'язанням (порукою), яким забезпечене основне зобов'язання. Крім того, позивач, відповідно до поданої заяви про зміну підстав позову про визнання договорів недійсними, вказував на те, що договір поруки від 12.10.2012, на підставі якого у відповідача 1 виникло право вимоги до позивача та яке в подальшому було передано на користь відповідача 2 є недійсним, оскільки позивач не мав необхідного обсягу цивільної правоздатності, не маючи статусу фінансової установи та не маючи ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (поручительства), та оскільки недійсний договір поруки не породжує жодних прав у первісного кредитора (відповідача 1), їх відступлення на користь нового кредитора (відповідача 2), на думку позивача, є неможливим, а правочин щодо такого відступлення є також недійсним.

Відповідачі проти позову заперечували посилаючись на те, що оспорювані позивачем правочини були вчинені у відповідності до діючого на момент їх укладення законодавства України, тому правові підстави для задоволення позову відсутні.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд виходив з наступного.

Статтею 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Суд при вирішення даного спору виходив з того, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Статтею 203 Цивільного кодексу України України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно постанови пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Таким чином, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

У відповідності до ст. ст. 4, 10, 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України.

Згідно ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

У відповідності до ст. 6 Господарського кодексу України загальними принципами господарювання є: свобода підприємницької діяльності у межах, визначених законом; вільний рух капіталів, товарів та послуг на території України; обмеження державного регулювання економічних процесів у зв'язку з необхідністю забезпечення соціальної спрямованості економіки, добросовісної конкуренції у підприємництві, екологічного захисту населення, захисту прав споживачів та безпеки суспільства і держави.

Статтею 14 Господарського кодексу України визначено порядок ліцензування, патентування та квотування у господарській діяльності, який є засобом державного регулювання у сфері господарювання, спрямованим на забезпечення єдиної державної політики у цій сфері та захист економічних і соціальних інтересів держави, суспільства та окремих споживачів, виходячи з конституційного права кожного на здійснення підприємницької діяльності, не забороненої законом, а також принципів господарювання, встановлених у статті 6 цього Кодексу. Відносини, пов'язані з ліцензуванням видів господарської діяльності, регулюються законом.

Відповідно до ст. 43 Господарського кодексу України підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом. Особливості здійснення окремих видів підприємництва встановлюються законодавчими актами. Перелік видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню, а також перелік видів діяльності, підприємництво в яких забороняється, встановлюються виключно законом.

Згідно ч. 1 ст. 72 Господарського кодексу України підприємства в Україні здійснюють свою діяльність відповідно до вимог статей 62-71 цього Кодексу, якщо інше щодо підприємств окремих видів не передбачено цим Кодексом та іншими законами, прийнятими відповідно до цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 62 Господарського кодексу України підприємство, якщо законом не встановлено інше, діє на основі статуту. Частиною четвертою статті 57 цього Кодексу встановлено, що статут суб'єкта господарювання повинен містити відомості про його найменування і місцезнаходження, мету і предмет діяльності, розмір і порядок утворення статутного та інших фондів, порядок розподілу прибутків і збитків, про органи управління і контролю, їх компетенцію, про умови реорганізації та ліквідації суб'єкта господарювання, а також інші відомості, пов'язані з особливостями організаційної форми суб'єкта господарювання, передбачені законодавством. Статут може містити й інші відомості, що не суперечать законодавству.

Цивільний кодекс України закріплює універсальну правоздатність юридичної особи - здатність мати такі ж цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа. Разом з тим, статтею 91 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Юридична особа може здійснювати окремі види діяльності, перелік яких встановлюється законом, після одержання нею спеціального дозволу (ліцензії).

Цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до Єдиного державного реєстру запису про її припинення.

У відповідності до ст. 1 Закону України "Про господарські товариства" господарські товариства можуть займатися будь-якою підприємницькою діяльністю, яка не суперечить законодавству України.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, підприємство здійснює свою господарську діяльність відповідно до його мети і предмету діяльності, вказаними у статуті. Водночас можливе виникнення інших прав та обов'язків, прямо не передбачених статутом, але при умові, якщо вони не суперечать чинному законодавству і цілям діяльності цього підприємства.

Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способом захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 202, ч. 2 ст. 203, ч. 1 ст. 205, ч. 2 ст. 207 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами); правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (абз. 4 пп. 2.1. п.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Враховуючи вищенаведене, обов'язковими умовами визнання договору недійсним є наявність у позивача певного суб'єктивного права (охоронюваного інтересу) - об'єкту судового захисту, порушення у зв'язку з укладенням відповідного договору таких прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі, та належність обраного способу судового захисту. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно ч. 1 ст. 513 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

У відповідності до ст. 518 Цивільного кодексу України боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов'язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред'явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов'язок до пред'явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання.

Таким чином, якщо інше не встановлено договором або законом, відступлення права вимоги є двостороннім правочином, в якому сторонами є первісний кредитор і новий кредитор. У цьому випадку боржник - не є стороною у цьому правочині, а лише наділений правом не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні (ч. 2 ст. 517 ЦК України) та правом висувати проти вимоги кредитора заперечення (ст. 518 ЦК України).

Враховуючи вищезазначене, заміна кредитора у зобов'язанні не впливає на характер, обсяг і порядок виконання боржником своїх обов'язків, не погіршує становище боржника і не зачіпає його інтересів, та здійснюється без згоди боржника, однак сторони мають право додатково врегулювати порядок заміни кредитора у договорі.

Оскільки сторони у кредитному договорі не обумовили необхідність обов'язкової згоди боржника на відступлення права вимоги за кредитним договором, то укладення спірного договору не погіршує становище боржника і не зачіпає його інтересів та не порушує його права, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Щодо доводів позивача про те, що відповідач 2 не мав права укладати договір факторингу, оскільки, він не є фінансовою установою, яка має ліцензію на здійснення господарської діяльності з надання фінансових послуг (факторингу), необхідно зазначити наступне.

До загальних засад цивільного законодавства відносять, зокрема, неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність (стаття 3 ЦК України).

Відповідно до положень ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором, у відповідності до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

У відповідності до ст. 1079 Цивільного кодексу України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Суть договору факторингу в першу чергу полягає у наданні фінансових послуг.

Згідно ст. 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", факторинг вважається фінансовою послугою.

Згідно положень статті 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" факторинг визначається як кредитна операція.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Авуар-Сервіс" є фінансовою установою, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію фінансової установи серія ФК №429 від 07.11.2013, а також додатком до нього.

Щодо наявності у відповідача 2 ліцензії на здійснення господарської діяльності з надання фінансових послуг (факторингу), суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 34 закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами: 1) страхової діяльності; 2) діяльності з надання послуг накопичувального пенсійного забезпечення; 3) надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів; 4) діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб.

Згідно п. 2 ст. 7 Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності" надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів) є видом діяльності, що підлягає ліцензуванню.

Відповідно до ч. 2 ст. 20 Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності" у разі відсутності ліцензійних умов провадження відповідного виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню відповідно до закону, відповідальність за провадження такої господарської діяльності без ліцензії не застосовується.

На дату укладення Договору факторингу №2 від 22.09.2015 не були розроблені та прийняті відповідні ліцензійні умови та лише з прийняттям постанови Кабінету Міністрів України №913 від 07.12.2016 "Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів)" надання послуг з факторингу віднесено до виду фінансових послуг, що підлягають ліцензуванню.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що на дату укладення Договору факторингу, відповідач 2 мав необхідний обсяг цивільної правоздатності на укладення оспорюваного позивачем правочину. Інших підстав для визнання вказаного договору недійсним позивачем не наведено.

Щодо визнання недійсним договору про відступлення прав за договором поруки від 01.06.2016 (далі - Договір про відступлення), суд зазначає наступне.

За умовами п. 2.1. Договору про відступлення у зв'язку з набуттям (отриманням) новим кредитором усіх прав за кредитним договором на підставі договору факторингу, кредитор (відповідач 1) відступає, а новий кредитор (відповідач 2) набуває усіх прав Кредитора, належних Кредитору, згідно з Договорами поруки.

Згідно п. 2.2. Договору про відступлення за цим Договором новий кредитор в дату укладення, набуває право замість Кредитора одержати переважно перед іншими кредиторами Боржника задоволення всіх своїх вимог (повернення суми основної заборгованості, сплати нарахованих процентів, комісій, можливої неустойки (штраф, пеня), відшкодування збитків тощо), які випливають з Кредитного договору та/або Договору факторингу та/або Договорів поруки.

Відповідно до п.п. 2.3., 2.4. Договору про відступлення сторони цим погоджуються, що з Дати укладення до нового кредитора переходя усі права Кредитора за Договорами поруки. Права Кредитора за Договорами поруки підтверджуються Кредитним договором, Договорами поруки з усіма додатками, змінами і доповненнями до них.

Згідно п. 3.2. Договору про відступлення права за Договорами поруки вважаються відступленими з Дати укладення.

Цей Договір набирає чинності з дати підписання його Сторонами та діє до повного виконання Сторонами їх зобов'язань (п. 5.1. Договору про відступлення).

Посилання позивача на те, що оскільки Договір про відступлення є похідним від основного зобов'язання (договору факторингу), а договір факторингу є недійсним, що не спричиняє переходу прав за основним зобов'язанням до нового кредитора, до останнього не переходять права і за похідним зобов'язанням (порукою), яким забезпечене основне зобов'язання, є необгрунтованими, з огляду на вищевстановлені обставини відповідності договору факторингу нормам діючого законодавства в момент його укладення.

Доводи позивача про те, що договір поруки від 12.10.2012, на підставі якого у відповідача 1 виникло право вимоги до позивача та яке в подальшому було передано на користь відповідача 2 є недійсним, оскільки позивач не мав необхідного обсягу цивільної правоздатності, не маючи статусу фінансової установи та не маючи ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (поручительства), судом до уваги не приймаються, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями.

Згідно ч. 4 ст. 5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції.

Розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України №5555 від 31.03.2006, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.04.2006 №477/12351, "Про можливість надання юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, фінансових послуг з надання коштів у позику та надання поручительств" встановлено, що юридичні особи - суб'єкти господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, надають фінансові послуги з надання коштів у позику (крім на умовах фінансового кредиту) та поручительств відповідно до вимог цивільного законодавства та з урахуванням вимог законодавства України щодо запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом.

Таким чином, беручи до уваги приписи діючого законодавства, позивач мав право на укладення договору поруки від 12.10.2012.

Судом під час розгляду справи не встановлено, а позивачем не доведено наявності передбачених законом підстав для визнання Договору факторингу №2 від 22.09.2015 та Договору від 01.06.2016 про відступлення прав за договором поруки недійсними. Також, судом не встановлено факту порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача внаслідок укладення спірних правочинів.

Враховуючи вищенаведене та беручи до уваги ті обставини, що спірні договори не суперечать положенням ст. 203 Цивільного кодексу України, іншим вимогам чинного законодавства, містять всі істотні умови встановленні законодавством для даного виду правочинів, а тому підстави для визнання їх недійсними відсутні.

Відповідно до вимог ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження викладених в позові обставин, тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

На підставі вищенаведеного та з урахуванням встановлених обставин справи, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про визнання недійсним з моменту укладення Договору факторингу №2 від 22.09.2015 та Договору від 01.06.2016 про відступлення прав за договором поруки є недоведеними, а тому задоволенню не підлягають.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з підстав їх недоведеності.

Беручи до уваги вищенаведене, судова колегія вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 12.09.2017 у справі №910/9724/17 прийнято з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, які мають значення для вирішення даного спору, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні, рішення підлягає залишенню без змін.

Враховуючи вимоги ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за перегляд рішення в апеляційній інстанції покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Будівельно-торгівельна компанія "Таврія" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.09.2017 у справі №910/9724/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.09.2017 у справі №910/9724/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/9724/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя В.В. Андрієнко

Судді С.І. Буравльов

Ю.Л. Власов