ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" листопада 2017 р. Справа № 917/1196/17

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Білоусова Я.О., суддя

Крестьянінов О.О., суддя Пуль О.А.

за участі секретаря судового засідання Марченко В.О.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився,

відповідача - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ТОВ "Виробнича компанія "Біопрепарат" (вх. №3387 П/2) на ухвалу Господарського суду Полтавської області від 18.10.2017 у справі № 917/1196/17

за заявою ТОВ "Виробнича компанія "Біопрепарат"

про скасування рішення третейського суду у справі №1/2017/07-11,

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича компанія "АВАТАР", м.Київ,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробнича компанія "Біопрепарат", м.Глобине, Полтавська область,

про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 18.10.2017 (суддя Ціленко В.А.) відмовлено в задоволенні заяви Товариству з обмеженою відповідальністю "Виробнича компанія "Біопрепарат" про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Полтавській торгово-промисловій палаті від 16 червня 2017 року у справі 1/2017/07-11. Рішення Постійно діючого третейського суду при Полтавській торгово-промисловій палаті від 16 червня 2017 року у справі 1/2017/07-11 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича компанія "АВАТАР", м. Київ, до Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробнича компанія "Біопрепарат", м. Глобине, Полтавської області, про стягнення 3 009 711,28 грн залишено без змін.

ТОВ "Виробнича компанія "Біопрепарат" з ухвалою місцевого господарського суду не погодилось та звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати.

Скарга обґрунтована тим, що лише за наявності волі обох сторін про розгляд спору третейським судом, оформлене відповідним зверненням до суду, третейський суд зобов'язаний був відкрити провадження у справі, проте даної заяви з боку ТОВ «ВК «Біопрепарат» до суду подано не було.

Крім того, як зазначає апелянт, з огляду на те, що заявник не виразив волю на розгляд спору третейським судом й третейська угода на передачу саме цього спору на розгляд третейським судом не укладалась, питання щодо нарахування або не нарахування 3% річних від простроченої суми боргу та інфляційних витрат визначається не умовами договору, а Цивільним кодексом України, дана справа не підсудна третейському суду.

Отже, на думку апелянта, виключне право на розгляд даного спору належить саме господарському суду, як органу судової влади, а не третейському суду, вказаному в договорі.

28.11.2017 до суду від ТОВ "Виробнича компанія "Біопрепарат" надійшла телефонограма №07, в якій апелянт просив у зв'язку з хворобою представника розгляд справи відкласти.

28.11.2017 на електронну пошту суду від ТОВ "Виробнича компанія "Біопрепарат" надійшов лист вх.№1871, проте відповідно до акту Харківського апеляційного господарського суду №13-42/896 від 28.11.2017 зазначений лист не оформлений в установленому порядку, а саме не засвідчено електронним цифровим підписам, в зв'язку з чим не розглядається колегією суддів.

Колегія суддів, розглянувши клопотання ТОВ "Виробнича компанія "Біопрепарат" про відкладення розгляду справи вважає, що у задоволенні клопотання слід відмовити, враховуючи те, що необхідність особистої присутності заявником не обґрунтовано та всі доводи апелянта викладені в апеляційній скарзі.

Представник позивача у судове засідання не з'явився.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні докази по справі, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила.

В липні 2017 року ТОВ "Виробнича компанія "Біопрепарат" звернулось до Господарського суду Полтавської області з заявою про скасування рішення третейського суду у справі №1/2017/07-11 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича компанія "АВАТАР", м.Київ, до Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробнича компанія "Біопрепарат", м.Глобине, Полтавська область, про стягнення грошових коштів.

Заява обґрунтована тим, що рішенням Постійно діючого третейського суду при Полтавській торгово-промисловій палаті від 16.06.2017 у справі № 1/2017/07-11 задоволено позов ТОВ "Науково-виробнича компанія "АВАТАР" та стягнуто з ТОВ "Виробнича компанія "Біопрепарат" 3 009 711,28 грн, з яких: 2 970 852,84 заборгованість за договором №30/03-2014 від 30.03.2014 (1 663 889,30 грн основний борг, 115 936,45 грн 3% річних від простроченої суми боргу; 1 191 027,09 грн інфляційні), 35 550,28 грн витрат, пов'язаних з вирішенням спору Постійно діючим третейським судом при Полтавській торгово-промисловій палаті, 3 308,16 грн додаткових витрат суми вартості проїзду та добових для виконання повноважень третейського судді.

Як зазначає заявник, оскаржуване рішення третейського суду підлягає скасуванню на підставі п.2 ч.2 ст.122-5 ГПК України, оскільки рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою.

12.10.2017 від ТОВ "Виробнича компанія "Біопрепарат" до Господарського суду Полтавської області надійшло клопотання (вх.№12543), в якому заявник просив винести ухвалу про зобов'язання Постійно діючий третейський суд при Полтавській торгово-промисловій палаті надати до суду матеріали справи №1/2017/07-11.

18.10.2017 Господарським судом Полтавської області винесено оскаржувану ухвалу.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального та матеріального права приходить до висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги виходячи з наступного.

Провадження у справах про оскарження рішень третейських судів та про видачу виконавчих документів на примусове виконання рішень третейських судів регламентовано розділом XIV ГПК України.

Відповідно до ч.1, 2 ст.1211 ГПК України сторони, треті особи, а також особи, які не брали участь у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про їх права і обов'язки, мають право звернутися до господарського суду із заявою про скасування рішення третейського суду. Заява про скасування рішення третейського суду подається до господарського суду за місцем розгляду справи третейським судом сторонами, третіми особами протягом трьох місяців з дня прийняття рішення третейським судом, а особами, які не брали участь у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про їх права і обов'язки, - протягом трьох місяців з дня, коли вони дізналися або повинні були дізнатися про прийняття рішення третейського суду.

Відповідно до ст.1225 ГПК України рішення третейського суду може бути скасовано лише у випадках, передбачених цією статтею.

Рішення третейського суду може бути скасовано у разі якщо:

1) справа, у якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону;

2) рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди. Якщо рішенням третейського суду вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди, то скасовано може бути лише ту частину рішення, що стосується питань, які виходять за межі третейської угоди;

3) третейську угоду визнано судом недійсною;

4) склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам закону;

5) третейський суд вирішив питання про права і обов'язки осіб, які не брали участь у справі.

Скасування господарським судом рішення третейського суду не позбавляє сторони права повторно звернутися до третейського суду, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до п. 6.1.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» перелік підстав, з яких може бути оскаржене та скасоване рішення третейського суду, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Отже, у разі оскарження рішення третейського суду з інших підстав, ніж наведені в частині другій статті 122-5 ГПК, у прийнятті відповідної скарги слід відмовити з посиланням на частину четверту статті 122-1 і відповідний пункт частини другої статті 122-5 ГПК названого Кодексу.

Якщо заява про скасування рішення третейського суду обґрунтована посиланням як на підставу (підстави), зазначені в Законі та в ГПК, так і на іншу підставу (підстави), які не передбачені цими законодавчими актами, то відповідна заява підлягає розглядові в тій частині, що підпадає під ознаки частини третьої статті 51 Закону та частини другої статті 122-5 ГПК, а в прийнятті її в іншій частині слід відмовити.

Відповідно до п.6.1.9. наведеної Постанови за результатами розгляду заяви господарський суд виносить ухвалу, зміст якої, з огляду на припис частини першої статті 122-6 ГПК, має відповідати статті 84 (а не статті 86) названого Кодексу, з урахуванням особливостей відповідної категорії справ. Одна з таких особливостей полягає в тому, що господарський суд не здійснює оцінки законності і обґрунтованості рішення третейського суду в цілому, а лише з'ясовує наявність чи відсутність підстав для його скасування, передбачених частиною другою статті 122-5 ГПК.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України "Про третейські суди" юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України "Про третейські суди" третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Обґрунтовуючи заяву про скасування рішення третейського суду, ТОВ "Виробнича компанія "Біопрепарат" посилався на те, що: у даному випадку воля на передачу спору до третейського суду у заявника відсутня; на момент укладення договору даного спору не існувало, а отже відповідно угода про передачу саме цього спору на розгляд третейському суду не укладалася; питання про нарахування або не нарахування 3% річних від простроченої суми боргу та інфляційних витрат визначається не умовами договору, а Цивільним кодексом України (ч.2 ст.625 ЦК України).

З огляду на це, заявник не виразив волю на розгляд спору третейським судом й третейська угода на передачу саме цього спору на розгляд третейському суду не укладалася, а питання щодо нарахування або не нарахування 3% річних від простроченої суми боргу та інфляційних витрат визначається не умовами договору, а Цивільним кодексом України, тому, на думку заявника, дана справа не підсудна третейському суду.

Як зазначає ТОВ "Виробнича компанія "Біопрепарат", правовою підставою для розгляду справи в Третейському суді був пункт 9.2. договору купівлі-продажу №30/03-2014 від 30.03.2014, укладений між позивачем та заявником.

Відповідно до п.9.1. договору купівлі-продажу №30/03-2014 від 30.03.2014, укладеного між ТОВ "Виробнича компанія "Біопрепарат", покупцем, та ТОВ "Науково-виробнича компанія "АВАТАР", продавцем, всі спори та суперечки, що виникають за цим договором або у зв'язку з ним, будуть вирішуватися шляхом переговорів.

Відповідно до п.9.2. договору в разі, якщо сторони не можуть дійти згоди, то всі спори та суперечки підлягають передачі на розгляд та вирішення у третейський суд при Полтавській торгово-промисловій палаті у складі одного судді із застосуванням Регламенту третейського суду при Полтавській торгово-промисловій палаті.

Відповідно до п.1 ст.627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нараховані інфляційні та 3% річних є відповідальністю за порушення грошового зобов'язання, у даному випадку за договором купівлі-продажу, тобто повністю підпадають під третейське застереження, узгодженого сторонами в п.9.2. договору купівлі-продажу. Посилання апелянта на необхідність обопільного погодженого звернення щодо розгляду їх справи третейським судом не обгрунтовано ні нормами цивільного законодавства, ні умовами договору. Дане третейське застереження на момент розгляду справи не визнавалося недійсним і наведене твердження відповідачем не спростовано.

За таких обставин, колегія суддів зазначає, що наведені заявником підстави для скасування рішення третейського суду є необґрунтованими, оскільки умовами укладеного між сторонами договору чітко передбачено, що всі спори та суперечки, що виникають за цим договором або у зв'язку з ним підлягають передачі на розгляд та вирішення у третейський суд при Полтавській торгово-промисловій палаті у складі одного судді із застосуванням Регламенту третейського суду при Полтавській торгово-промисловій палаті.

Крім того, як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення третейського суду, у засіданні суду були присутні як представник позивача, так і представник відповідача. Відповідачем було надано третейському суду відзив на позов по суті позовних вимог. Жодних заперечень стосовно розгляду справи третейським судом при Полтавській торгово-промисловій палаті ТОВ "Виробнича компанія "Біопрепарат" заявлено не було.

Щодо посилання заявника на те, що ТОВ "Виробнича компанія "Біопрепарат" подавалось до Господарського суду Полтавської області клопотання про зобов'язання Постійно діючого третейського суду при Полтавській торгово-промисловій палаті надати до суду матеріали справи №1/2017/07-11, проте в задоволенні даного клопотання було безпідставно відмовлено, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.1223 ГПК України господарський суд до початку розгляду справи за клопотанням будь-кого з учасників судового розгляду може витребувати матеріали справи третейського розгляду, рішення в якій оскаржується, а також докази у порядку, встановленому цим Кодексом. Справа направляється до суду протягом п'яти днів з дня надходження такої вимоги.

Відповідно до п.6.1.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» статтею 122-3 ГПК передбачено можливість витребування господарським судом за клопотанням будь-кого з учасників судового розгляду матеріалів справи третейського розгляду, рішення в якій оскаржується. Таке витребування здійснюється ухвалою господарського суду, яка в силу приписів пункту 9 частини першої статті 129 Конституції України, частини другої статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та статті 115 ГПК є обов'язковою на всій території України, в тому числі для третейського суду.

Враховуючи наведені положення ст.1223 ГПК України господарському суду надано право на витребування матеріалів справи третейського розгляду, рішення в якій оскаржується у разі необхідності, враховуючи підстави, наведені заявником для скасування рішення третейського суду. В даному випадку необхідності для витребування третейської справи господарським судом не встановлено, оскільки підставами оскарження заявник визначив лише те, що рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, а саме щодо стягнення з нього 3% річних та інфляційних, хоча у поданій до господарського суду заяві просить скасувати рішення третейського суду у повному обсязі.

За таких обставин, наведені скаржником доводи є необґрунтованими.

Відповідно до приписів ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Наведена норма зобов'язує суд у кожному конкретному випадку оцінювати наявні докази в їх сукупності, з урахуванням повноти встановлення всіх обставин справи, які необхідні для правильного вирішення спору, на основі вичерпних та достеменно підтверджених висновків.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою і не може бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали по даній справі, тому ухвалу Господарського суду Полтавської області від 18.10.2017 у справі № 917/1196/17 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 91, 99, 101, 102, 105, 106 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ТОВ "Виробнича компанія "Біопрепарат" залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду Полтавської області від 18.10.2017 у справі № 917/1196/17 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 04.12.2017

Головуючий суддя Білоусова Я.О.

Суддя Крестьянінов О.О.

Суддя Пуль О.А.