ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" листопада 2017 р. Справа № 917/685/17

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Тихий П.В., суддя Слободін М.М. , суддя Хачатрян В.С.

при секретарі Деппа-Крівіч А.О.

позивача - Терзі О.С. (довіреність б/н від 03.06.2017 року);

відповідача - Кривохижа Ю.А. (довіреність б/н від 30.12.2015 року);

1-ша третя особа - не з'явився;

2-га третя особа - Янченко Я.В. (довіреність б/н від 17.07.2017 року);

3-тя третя особа - не з'явився;

4-та третя особа - не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх.№3349П/1-43) на рішення господарського суду Полтавської області від 13.09.2017 р. у справі №917/685/17

за позовом Фізичної особи-підприємця Медвінської Катерини Валеріївни, м. Полтава,

до Полтавської міської ради, м. Полтава,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: 1. Товариство з обмеженою відповідальністю "Дігорський", м. Полтава,

2. Управління майном комунальної власності міста, м. Полтава,

3. Бюджетно-фінансове управління виконавчого комітету Полтавської міської ради, м. Полтава,

4. Головне Управління державної казначейської служби України в Полтавській області, м. Полтава,

про стягнення 17820,00 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Фізична особа-підприємець Медвінська Катерина Валеріївна звернулась до господарського суду Полтавської області з позовною заявою до Управлінням майном комунальної власності міста про стягнення 17820,00 грн. безпідставно набутих коштів. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що нею помилково були здійснені платежі, які відповідачем отримані безпідставно.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 04.07.2017 р. замінено в порядку ст. 24 ГПК України первісного відповідача - Управління майном комунальної власності міста на належного - Полтавську міську раду та залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Управління майном комунальної власності міста м. Полтава

Рішенням господарського суду Полтавської області від 13.09.2017 р. у справі №917/685/17 (суддя Семчук О.С.) в задоволенні позову відмовлено повністю.

Позивач з рішенням суду першої інстанції не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення господарського суду Полтавської області від 13.09.2017 р. у справі №917/685/17 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача. Також просить покласти судові витрати на відповідача.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 06.11.2017р. апеляційну скаргу позивача прийнято до провадження та призначено до розгляду на 21.11.2017р. Зобов'язано позивача, Фізичну особу-підприємця Медвінську Катерину Валеріївну, надати суду оригінал квитанції №0.0.871871786.1 від 17.10.2017 року, що підтверджує сплату судового збору за подання апеляційної скарги.

Друга третя особа надіслала відзив на апеляційну скаргу (вх.№11856 від 20.11.2017 р.)., в якому просить скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення господарського суду Полтавської області від 13.09.2017 р. у справі №917/685/17 залишити без змін.

На виконання вимог ухвали суду від 06.11.2017 року позивачем надіслано оригінал квитанції №0.0.871871786.1 від 17.10.2017 року, що підтверджує сплату судового збору за подання апеляційної скарги (вх.№11874 від 21.11.2017 року).

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу позивача (вх.№11899 від 21.11.2017р.), в якому вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню та просить відмовити в задоволенні позову Фізичної особи-підприємця Медвінської Катерини Валеріївни.

Від 3-ї третьої особи надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№11900 від 21.11.2017р.) в якому він зазначає, що рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи позивача не спростовують висновків суду першої інстанції.

Перша, третя та четверта треті особи, будучи належним чином повідомлені про місце та час розгляду апеляційної скарги, не реалізували своє право на участь у судовому процесі та не забезпечив явку представника в судове засідання.

В матеріалах справи наявна копія ухвали суду, яка не була отримана адресатом - Товариством з обмеженою відповідальністю "Дігорський", м. Полтава.

На довідці ф. 20, наявної на поштовому конверті, зазначено - «будинок згорів».

Вищий господарський суд України в абз. 3 пункту 3.9.1 Постанови Пленуму від 26 грудня 2011 року N 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» визначив, що за змістом статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Крім того, суд, у відповідності до п 3.9.1-1 Постанови Пленуму від 26 грудня 2011 року N 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» намагався повідомити ТОВ "Дігорський", передавши йому телефонограму на номер телефону, вказаний в Єдиному держаному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань в якості засобу зв'язку.

Проте, в період з 16.11.2017 по 20.11.2017 року за вказаним в ЄДР телефоном, який належить ТОВ "Дігорський", автовідповідачем повідомлялось, що абонент недоступний. Про дану обставину свідчить складений працівниками Харківського апеляційного господарського суду Акт №13-44/ від 20.11.2017 року. (т.2 а.с.35).

Отже, у відповідності до вимог процесуального законодавства судом були вжиті належні заходи щодо повідомлення ТОВ "Дігорський" про час та місце судового засідання.

Враховуючи те, що судом створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення учасників процесу про час та місце розгляду справи, проте треті особи не скористалися своїми правами, передбаченими статтею 22 ГПК України, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статті 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, суд вважав за можливе розглянути справу без участі представників третіх осіб за наявними у ній матеріалами у відповідності до статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи апелянта, заслухавши в судовому засіданні пояснення уповноважених представників, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм чинного законодавства, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

11.06.2014р. між Полтавською міською радою, в особі Управління майном комунальної власності міста та ФОП Медвінською К.В. було укладено договір оренди № 26/2 нежитлового приміщення за адресою: м. Полтава, вул. Пушкіна, 133-а. Вказаний договір відповідно до п. 7.1. діяв в період з 11.06.2014р. по 31.12.2014р. Згідно п. 7.2. договору, умови цього договору зберігають силу протягом усього строку дії договору, а в частині зобов'язань орендаря щодо орендної плати - до виконання зобов'язань.

ФОП Медвінська К.В. заявою від 01.12.2014р. просила Управління майном комунальної власності міста розірвати договір оренди № 26/2 з 01.12.2014р.

В подальшому, між сторонами договору оренди була укладена додаткова угода до договору, згідно з якою договір оренди № 26/2 від 13.06.2014р. припиняє дію з 01.12.2014р.

Відповідно до відомості нарахувань та сплати орендної плати за нежитлове приміщення за адресою: вул. Пушкіна, 133а, станом на 01.12.2015р. за ФОП Медвінською К.В. заборгованість по орендній платі та ПДВ відсутня.

Судами встановлено, що Медвінською К.В. було здійснено два платежі 03.02.2016р. на суму 9900,00 грн. та 03.03.2016р. на суму 7920,00 грн. на рахунок ГУ ДКСУ у Полтавській області, одержувач УДКСУ у м. Полтава, з призначенням платежу: за оренду приміщення за адресою вул. Пушкіна 133А.

Як стверджує позивач, вказані платежі були здійснені нею помилково. При цьому, позивачу пізніше стало відомо про те, що сплачені нею кошти без достатніх правових підстав зараховано в рахунок оплати орендної плати по договору № 33/6 від 09.09.2015р., що укладений між Полтавською міською радою, в особі Управління майном комунальної власності міста та ТОВ "Дігорський".

Зазначене стало підставою для звернення ФОП Медвінської К.В. з відповідним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд дійшов висновку, відповідач набув майно за існування достатніх правових підстав (на підставі діючого договору оренди), у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству (Медвінська К.В. вчинила правочин сплативши орендні платежі, зробила це свідомо та добровільно).

Проте, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

В своєму рішенні місцевий суд дійшов висновку, зокрема про те, що позивач свідомо двічі сплатила орендну плату саме за договором оренди, укладеним між відповідачем та ТОВ "Дігорський".

Судова колегія вважає такі висновки суду помилковими, зокрема з огляду на те, що в спірних квитанціях не вказано за яким саме договором вноситься орендна плата, а вказана лише адреса орендованого приміщення, саме яке також раніше орендувала позивач.

Щодо висновків суду, що позивач робила оплату свідомо, маючи точну інформацію про рахунок на який потрібно сплачувати орендну плату, то колегія суддів звертає увагу, що вказаний рахунок також був вказаний і в договорі оренди №26/2 від 11.06.2014 року, укладений раніше між позивачем та відповідачем.

Позивачем неодноразово зазначалось, та сторонами не заперечувалось, що жодних договірних відносин між ФОП Медвінською К.В. та ТОВ "Дігорський" не має, вказане також підтверджується матеріалами справи.

ТОВ "Дігорський" у своїх письмових поясненнях від 22.06.2017р. вказало, що платежі від 03.02.2016р. на суму 9900 грн. і від 03.03.2016р. на суму 7920 грн. ним не здійснювались, хто вносив вказані платежі йому не відомо. Ним також підтверджено, що за весь час діяльності жодних договірних правовідносин між ним та позивачем не було.

Крім того, в поясненнях ТОВ "Дігорський" вказало, що спірних платежів по договору не здійснювало і вважає, що позов ФОП Медвінської підлягає задоволенню, а заборгованість товариства по орендній платі підлягає збільшенню.

Місцевий суд зазначив, що наявність та правомірність цих оплат була встановлена рішенням господарського суду Полтавської області від 01.07.2016р. по справі №917/708/16 за позовом Управління майном комунальної власності міста до ТОВ "Дігорський" про розірвання договору оренди та стягнення заборгованості. Зокрема те, що між Управлінням майном комунальної власності міста як орендодавцем та ТОВ "Дігорський" як орендарем було підписано двосторонній акт звірки по договору оренди №33/6 від 09.09.2015 року.

Проте, судова колегія зауважує, що у справі №917/708/16 судом не досліджувалась правова природа сплачених орендних платежів за договором №33/6 від 09.09.2015 року, укладеним між Управлінням майном комунальної власності міста та ТОВ "Дігорський" та не встановлено, що ФОП Медвінська К.В. була зобов'язаною особою по відношенню до ТОВ "Дігорський".

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, що Медвінська К.В. здійснювала спірні платежі не як суб'єкт господарської діяльності, а як фізична особа.

Так в квитанціях №0.0.499847308.1 від 03.02.2016р. на суму 9900,00 грн. та №0.0.515187414.1 від 03.03.2016р. на суму 7920,00 грн. дійсно вказано платником Медвінську Катерину Валеріївну. Проте, в квитанції №0.0.499847308.1 від 03.02.2016р. на суму 9900,00 грн. в призначенні платежу: за оренду приміщення за адресою вул. Пушкіна 133А., а в квитанції №0.0.515187414.1 від 03.03.2016р. прямо вказано, в призначенні платежу за оренду майнових комплексів саме Медвінською К.В., а не ТОВ «Дігорським».

Судова колегія звертає увагу, що приміщення в місті Полтава по вул. Пушкіна 133А Медвінська К.В. орендувала саме як фізична-особа підприємець по договору оренди № 26/2 від 13.06.2014р.

Разом з тим, в квитанції №0.0.499847308.1 від 03.02.2016р. на суму 9900,00 грн. зазначено, що орендна плата вноситься за листопад 2015 року.

Управлінням майном комунальної власності міста вказану суму було зараховано в рахунок сплати орендних платежів за договором №33/6 від 09.09.2015 року, укладеним між Управлінням майном комунальної власності міста та ТОВ "Дігорський" за грудень 2015 року.

Дана обставин місцевим судом не була взята до уваги, що також свідчить на користь доводів позивача.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія дійшла висновку, що ФОП Медвінською К.В. було помилково сплачено грошові кошти в сумі 17820,00 грн. саме по договору оренди від 11.06.2014 року №26/2, укладеного між Полтавською міською радою в особі Управління майном комунальної власності міста та ФОП Медвінською К.В. та який було припинено укладанням додаткової угоди до договору між сторонами з 01.12.2014р.

Згідно зі ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом статті 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини 1, пункту 1 частини 2 статті 11, частин 1, 2 статті 509 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Звертаючись з даним позовом, ФОП Медвінська К.В. посилалась на ст. 387 ЦК України та статтю 1212 Цивільного кодексу України з огляду на помилковість перерахування спірних грошових коштів в сумі 17820,00 грн.

Колегією суддів було встановлено, що договір, укладений між Полтавською міською радою в особі Управління майном комунальної власності міста та ФОП Медвінською К.В. від 11.06.2014 року №26/2 був припинений 01.12.2014 року за домовленістю сторін. Інших договірних відносин між сторонами не існує.

Висновки місцевого суду, що ФОП Медвінська здійснила спірні платежі в рахунок орендної плати по договору оренди №33/6 від 09.09.2015 року, укладеного між Управлінням майном комунальної власності міста та ТОВ "Дігорський" є помилковими, про що судовою колегією було зазначено вище.

На запитання суду яка правова підстава спірних сплачених коштів, представником відповідача вказано, що договір оренди №33/6 від 09.09.2015 року, укладеного між Управлінням майном комунальної власності міста та ТОВ "Дігорський", стороною якого ФОП Медвінська не є.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази того, що ТОВ "Дігорський" уповноважував Медвінську К.В. сплатити оренду плату за його договором.

Таким чином, висновок суду першої інстанції щодо наявності підстави для сплати спірних грошових коштів, отриманих відповідачем, а саме договору оренди №33/6 від 09.09.2015 року, що унеможливлює застосування 1212 Цивільного кодексу України до спірних правовідносин, є хибним.

Разом з тим, місцевий суд посилався на порядок повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затверджено Наказом Міністерства фінансів України № 787 від 03.09.2013р. та зазначив, що у разі, якщо спірні платежі було здійснено помилково, Медвінська К.В. відповідно до п. 5 вказаного Порядку мала б звернутися з поданням за встановленою формою до органу Казначейства разом з його заявою про повернення коштів з бюджету та оригіналом або копією документа на переказ, або паперовою копією електронного розрахункового документа, які підтверджують перерахування коштів до бюджету. Проте, Медвінська К.В. не зверталася до органу Казначейства про повернення помилково сплачених коштів.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до пункту 5 порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затверджено Наказом Міністерства фінансів України № 787 від 03.09.2013р. - повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за ухвалою суду, яка набрала законної сили.

Згідно пункту 39 частини 1 статті 2 Бюджетного кодексу України - органи, що контролюють справляння надходжень бюджету, - органи державної влади, а також органи місцевого самоврядування, уповноважені здійснювати контроль за правильністю та своєчасністю справляння податків і зборів, інших надходжень бюджету.

Оскільки помилковість зарахування спірних коштів заперечується відповідачем (органом місцевого самоврядування, уповноваженим здійснювати контроль за правильністю та своєчасністю справляння податків і зборів, інших надходжень бюджету), тож позивач правомірно звернувся до суду з відповідним позовом.

За таких обставин, колегія суддів зазначає, що позовні вимоги є обґрунтованими, а висновки суду першої інстанції щодо безпідставності позовних вимог не відповідають обставинам справи.

Відповідно до вимог статті 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

У відповідності до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні, не відповідають обставинам справи, тому колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що вказане рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення, а апеляційна скарга -задоволенню.

Відповідно до пункту 10 частини 1 статті 105 Господарського процесуального кодексу України, у постанові має бути зазначений новий розподіл судових витрат у разі скасування чи зміни рішення.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судові витрати по розгляду апеляційної скарги покладаються на позивача пропорційно розміру задоволених вимог.

З огляду на зазначене та керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п. 3 ст. 103, п. 1, 4 ч. 1 ст. 104, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача задовольнити.

Рішення господарського суду Полтавської області від 13.09.2017 р. у справі №917/685/17 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Стягнути з Полтавської міської ради (36000, м. Полтава, вул. Соборності, будинок, 36, 5) на користь Фізичної особи-підприємця Медвінської Катерини Валеріївни (АДРЕСА_1) 17820,00 грн. безпідставно набутих коштів, 1600,00 грн. судового збору за подання позовної заяви та 1760,00 грн. за подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Полтавської області видати відповідний наказ.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 27.11.2017 року.

Головуючий суддя Тихий П.В.

Суддя Слободін М.М.

Суддя Хачатрян В.С.