Господарський суд Чернігівської області
========================================================================================================================================================================

Р І Ш Е Н Н Я

22.11.2017 Справа № 927/896/17

Позивач: Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Провідна", пр-т. Повітрофлотський, 25, м. Київ, 03049;

Відповідач: Фермерське господарство "Північ Агро", вул. Польова, 3 б, с. Вертіївка, Ніжинський район, Чернігівська обл., 16624.

Предмет спору: про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу 14307,54 грн.

Суддя Федоренко Ю.В.

Представники сторін:

Від позивача: не з'явився.

Від відповідача: ОСОБА_1- довіреність №100 від 10.10.17

С У Т Ь С П О Р У:

Позивачем подано позов про стягнення з Фермерського господарства "Північ Агро" 14307,54 грн. матеріальної шкоди в порядку регресу.

21.11.2017 від позивача на електронну пошту господарського суду надійшли письмові пояснення та клопотання про розгляд справи без участі представника позивача від 21.11.2017. У вказаному поясненні позивач визначив склад цивільного правопорушення відповідача. Обєктом цивільного правопорушення є цивільно-правові відносини, що складаються після настання дорожньо-транспортної пригоди між водієм забезпеченого транспортного засобу, причетного до ДТП, та страховиком, який застрахував цивільно-правову відповідальність водія забезпеченого транспортного засобу. Зокрема відносини щодо письмового повідомлення водієм страховика про настання ДТП протягом трьох робочих днів від дня ДТП. Зазначені відносини врегульовані пп. 33.1.4. п. 33.1. ст. 33 Закону України „Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Обєктивна сторона цивільного правопорушення виражається у бездіяльності водія, який зобовязаний був вчинити дії щодо письмового повідомлення ним страховика про настання ДТП протягом трьох робочих днів від дня ДТП (формальний склад цивільного правопорушення).

Субєктом цивільного правопорушення є водій забезпеченого транспортного засобу.

Субєктивна сторона цивільного правопорушення, на думку позивача, виражена у недбалості водія, який зобовязаний письмово повідомити страховика про настання ДТП протягом трьох робочих днів від дня ДТП.

Також представник позивача просив суд здійснювати розгляд справи без участі позивача на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Суд задовольнив клопотання позивача про розгляд справи без участі його представника.

В запереченні на позовну заяву від 10.10.2017 № 99 відповідач просить суд відмовити в задоволені позову в повному обсязі. Зокрема, відповідач посилається на те, що позивач здійснив виплату страхового відшкодування у розмірі 14307,54 грн., чим підтвердив факт настання страхового випадку. Також відповідач зазначив про те, що у період з 11.05.2016 по 18.05.2016 ОСОБА_2 знаходилась у службовому відрядженні, що підтверджується Наказом № 5 про відрядження від 11.05.2016 та посвідченням про відрядження (додається), тому звернутися письмово до ПрАТ СК „Провідна за місцем укладання Договору не мала можливості. Крім того, потерпіла сторона звернулась у триденний термін до страховика з заявою, що підтверджується додатками до позовної заяви.

У відзиві на позов відповідач також зазначив про те, що позовна заява не містить всіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний звязок між протиправною поведінкою і збитками, вина. Посилання позивача на статті 1191,1172 Цивільного кодексу України є безпідставними, оскільки зазначені норми регулюють відносини зі страхування майна, а не цивільно-правової відповідальності, ст. 1172 Цивільного кодексу України також не регулює спірні правовідносини, оскільки відповідачем не було завдано шкоди позивачу в розумінні приписів цих норм, витрати з виплати страхового відшкодування були здійснені позивачем на виконання договору.

Наявність чи відсутність підстав для стягнення зі страхувальника на користь страховика за договором обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів суми виплаченого страхового відшкодування в порядку регресу в розмірі 14 307,54 грн. стала причиною виникнення спору.

Розглянувши подані матеріали, зясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи по суті, господарський суд встановив:

25.05.2015р. між Фермерським господарством „Північ Агро та Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Провідна" (далі ПрАТ СКПровідна) було укладено договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у формі Поліса № АЕ/4300256 (далі Поліс), відповідно до якого забезпеченим транспортним засобом є автомобіль Toyota Land Cruiser, номерний знак СВ 4744ВС, строк дії договору з 26.05.2015 по 25.05.2016.

11.05.2016 о 16:00:00 по вул. Антоновича в м. Києві відбулася дорожньо-транспортна пригода (далі ДТП) за участю легкового автомобіля Toyota Land Cruiser, номерний знак СВ 4744ВС, що належить Фермерському господарству „Північ Агро під керуванням водія ОСОБА_2 та легковим автомобілем Mini Cooper, номерний знак АI 6955АК, який належить ОСОБА_3. В результаті зазначеного ДТП автомобіль Mini Cooper номерний знак АI6955АК отримав механічні пошкодження.

Факт ДТП підтверджується довідкою Державтоінспекції МВС № 91720955 від 11.05.16. (а.с. 9).

13.05.2016 власник автомобіля Mini Cooper, номерний знак АI 6955АК ОСОБА_3 звернулась в філіал ПрАТ „СКПровідна в м. Києві з заявою № НОМЕР_1 про виплату страхового відшкодування (а.с. 11).

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 03.06.2016 по справі № 752/7589/16-п встановлено, що 11.05.2016 року о 16 год. 00хв., в м. Києві по вул. Антоновича, водій ОСОБА_2 керуючи автомобілем НОМЕР_2, рухаючись заднім ходом не впевнилася в безпеці, в наслідок чого здійснила зіткнення з автомобілем „Mini Cooper д.н.з. АI 6955АК, що призвело до пошкодження обох транспортних засобів. Вказаними діями ОСОБА_2 порушила вимоги п. 10.9 Правил дорожнього руху.

Вказаною постановою суду ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у сумі 340 грн. (а.с. 10).

Відповідно до ч.3 ст.35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

ОСОБА_2 є працівником відповідача, що підтверджується наказом про прийняття на роботу від 05.05.2015 р.

Отже, факт скоєння працівником відповідача адміністративного правопорушення підтверджується постановою суду, яка набрала законної сили, і не потребує повторного доведення в рамках даної справи.

Для визначення вартості збитку, заподіяного пошкодженням автомобіля Mini Cooper, номерний знак АI 6955АК було проведено його огляд, про що складено ОСОБА_4 огляду транспортного засобу та ремонтну калькуляцію № НОМЕР_1, відповідно якої вартість ремонту пошкодженого в ДТП автомобіля Mini Cooper, номерний знак АI 6955АК складає 32797,91 грн. (а.с. 13-16).

Згідно ОСОБА_4 1 № НОМЕР_1 від 29.07.2016 ПрАТ „СКПровідна розмір страхового відшкодування, що підлягає виплаті власнику пошкодженого в ДТП автомобіля Mini Cooper, номерний знак АI 6955АК становить 14 307,54 грн.

01.08.2016 позивачем здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі 14307,54 грн., отримувач: Київське ГРУ Приватбанку, призначення платежу: приватні страхові відшкодування 2016 р. згідно додатку №1 до дог. №2 від 13.11.07., що підтверджується копією платіжного доручення № 0033315 (а.с. 19).

Згідно з ч. 1 статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Частинами 1, 2 ст. 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, повязана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до частини 5 статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки одній особі, з вини іншої особи відшкодовується винною особою.

Як розяснено у ч. 3 п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди від 27.03.1992 №6, не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор тощо).

Частиною першою ст. 1172 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обовязків.

За вимогами інших осіб, що ґрунтуються на неналежному виконанні працівником своїх трудових обовязків (відшкодування шкоди їх майну та ін.) відповідає підприємство, перед яким винний працівник несе матеріальну відповідальність у порядку регресу за нормами трудового законодавства ( ч. 3 п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками від 29.12.1992 №14).

Отже, особою відповідальною за завдані збитки у межах, передбачених договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, є відповідач.

За приписами частини 2 статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Спеціальним законом, що регулює питання виплати страхового відшкодування за полісом обовязкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є Закон України Про обовязкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи.

Зі змісту вказаного закону вбачається, що обов'язок зі встановлення причин настання страхового випадку та визначення розміру збитків, завданих майну потерпілої особи, покладається саме на страховика, який здійснив обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу, у даному випадку - на позивача.

Статтею 29 Закону України Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Згідно підпункту ґ підпункту 38.1.1. пункту 38.1. статті 38 Закону України Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2. пункту 33.1. статті 33 цього Закону.

Відповідно до підпункту 33.1.2. пункту 33.1. статті 33 Закону України Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний вжити заходів з метою запобігання чи зменшення подальшої шкоди.

Підпунктом 33.1.4 пункту 33.1. статті 33 вказаного Закону визначено обовязок водія невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально.

У постанові Верховного Суду України від 12.02.2014 у справі №6-1цс14, прийнятій з підстав неоднакового застосування тих самих норм Закону України Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у подібних правовідносинах, розглянутій на спільному засіданні судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України, викладено висновок, згідно з яким виходячи з аналізу статей 33, 38 Закону України Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (у редакції з 18 вересня 2011 року по 8 січня 2012 року), слід зазначити, що у зв'язку із внесеними до цього Закону змінами було збережено як обов'язок страхувальника щодо вжиття заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів, повідомлення страховика про настання ДТП, так і відповідне право страховика після виплати страхового відшкодування подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив його про настання ДТП.

Неузгодженість нумерації підпунктів пункту 33.1 статті 33 та підпунктів пункту 38.1 статті 38 Закону, після внесених до них змін Законом України від 17 лютого 2011 року № 3045-VI Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо дорожньо-транспортних пригод та виплати страхового відшкодування, не може обмежувати встановлене статтею 38 Закону право страховика подати регресний позов до страхувальника у разі недотримання строків і умов повідомлення страховика про дорожньо-транспортну пригоду, а тому й не може бути підставою для відмови в задоволенні такого позову.

Як встановлено судом ні відповідачем, ні водієм забезпеченого транспортного засобу відповідача, позивача не було повідомлено у встановленому законом порядку про ДТП, що сталася 11.05.2016 р.

Крім того, позивачу не були надані будь-які документальні підтвердження того, що водій не мав змоги виконати обовязок повідомити позивача про ДТП у визначені законом строки та встановленим законом способом.

Заперечення позову з тих підстав, що водій відповідача ОСОБА_2 телефонувала позивачу з проханням направити свого представника на місце ДТП документально не підтверджено і до уваги судом не приймається.

Однак про настання ДТП 11.05.2016 р. позивача повідомила в установлений законом строк 13.05.2016 р., потерпіла сторона ОСОБА_3,що підтверджується заявою на а.с.11.

Також судом при вирішенні спору враховується, що право позивача на звернення з регресним позовом до страхувальника у такому випадку виникає у разі, якщо у страховика виникли необґрунтовані виплати, які спричинені несвоєчасним повідомленням про ДТП.

Так, у постановах Верховного суду України від 30.03.2016 у справі № 6-186цс16 та від 22.06.2016 у справі №6-1253цс16 зроблено правовий висновок, де зазначено що, в разі, якщо страхувальник або водій забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, не повідомив у встановлені строки страховика про настання такої події, внаслідок чого в останнього виникли необґрунтовані виплати, то після виплати страхового відшкодування страховик має підстави для регресного позову до страхувальника.

Крім того, згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 16.09.2015 у справі № 6-284цс15, підпунктом 33.1.4 пункту 33.1 статті 33, підпунктом ґ підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України від 1 липня 2004 року № 1961-IV Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів установлено обов'язок особи невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП), яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, письмово повідомити страховика про настання ДТП. Такий обов'язок установлений законодавством для надання страховику можливості перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам.

Оскільки судами у справі, яка переглядається, встановлено, що факт настання страхового випадку ніким не оспорюється; він зафіксований правоохоронними органами; відповідач, як особа, винна в ДТП, притягнутий до адміністративної відповідальності; сам позивач його визнав, добровільно сплативши страхове відшкодування, тому сам по собі факт неповідомлення відповідачем страховику про настання страхового випадку не може бути покладений в основу ухвалення рішення, яке в своїй основі повинно базуватись на загальних положеннях про відшкодування збитків у позадоговірних зобов'язаннях, адже регресні зобов'язання входять до групи позадоговірних, тому спори з них мають вирішуватись у загальному порядку відшкодування збитків.

Відповідно до ст. 111-28 ГПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Наведені вище постанови Верховного Суду України, а саме, від 12.02.2014 у справі №6-1цс14, на яку посилається позивач, та від 16.09.2015 у справі № 6-284цс15 не суперечать одна одній, а стосуються різних питань застосування Закону України Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Судом встановлено, що страховий випадок у даній справі належно оформлено правоохоронними органами, відсутнє його оспорення будь-якими заінтересованими особами, винну у дорожньо-транспортній пригоді особу притягнуто до адміністративної відповідальності, визначено належним чином розмір завданої майнової шкоди.

Однак, надана позивачем копія платіжного доручення на а.с.19 про виплату 14307,54 грн. отримувачем яких є Київське ГРУ Приватбанку з призначенням платежу: приватні страхові відшкодування 2016 р. зг. дод. №1 до дог. №2 від 13.11.07р. не підтверджує виплату страхового відшкодування потерпілій в ДТП стороні якою є ОСОБА_3

Відповідно до ч.2 ст.36 ГПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії.

Як роз'яснено в п.2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» копії, які видаються органами державної влади України, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями та їх об'єднаннями усіх форм власності, повинні бути засвідчені з додержанням вимог пункту 5.27 Національного стандарту України "Державна уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів. ДСТУ 4163-2003", затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 07.04.2003 N 55, а разі якщо інструкціями з діловодства, які діють у відповідних органах, підприємствах, установах і організаціях, установлено додаткові вимоги щодо оформлення копій, - також і цих вимог.

У разі невідповідності наданих суду копій документів згаданим вимогам вони не вважаються належними і допустимими доказами і не беруться судом до уваги у вирішенні спору.

В зв'язку з цим, судом відхиляється як доказ у справі направлену позивачем засобами електронного зв'язку копію відомості №ВПТ-003616 від 31.07.16 р. (а.с.47), яка належним чином не завірена.

Тобто, належними доказами позивачем не підтверджено виплату страхового відшкодування у розмірі 14307,54 грн. потерпілій в ДТП стороні.

Також судом враховується, що ОСОБА_2 відповідно до наказу відповідача №5 від 11.05.2016 р. перебувала у відрядженні на ТОВ «Кліщинський консервний завод» з11.05. по 18.05.2016 р. і з поважних причин не могла виконати обов'язок та повідомити позивача про настання страхового випадку.

Сам по собі факт неповідомлення або несвоєчасного повідомлення позивача (страховика за полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів) про настання страхового випадку не може бути підставою для виникнення у позивача (страховика за полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів) після виплати страхового відшкодування права на подання відповідного регресного позову, так як вказане не відповідає суті та меті здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

За змістом ст.ст. 22, 1166 ЦК України, ст. 224 ГК України, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, необхідна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного звязку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Однак, позивачем не надано доказів про те, що неповідомлення працівника відповідача про настання страхового випадку, позивачу було завдано збитків, або належне повідомлення страховика відповідачем могло б запобігти виплаті страхового відшкодування у визначеному розмірі. При цьому судом враховується, що про настання страхового випадку позивач був належним чином повідомлений потерпілою в ДТП стороною.

Таким чином, позивачем не доведено усіх елементів складу цивільного правопорушення для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків, а саме, наявності понесених збитків та причинного звязку між протиправною поведінкою боржника та збитками.

Згідно зі статтею 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статей 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З наведених вище підстав суд вважає позов не обгрутованим і таким, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати у справі покладаються на позивача у відповідності до ст.49 ГПК України.

Керуючись ст.49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України суд,-

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 27.11.2017 року.

Суддя Ю.В. Федоренко