ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.11.2017р. Справа № 914/2173/17

Господарський суд Львівської області у складі

Суддя Фартушок Т.Б. при секретарі судового засідання Сало О.А., розглянувши матеріали справи:

за позовом: Львівського комунального підприємства «Старий Львів», м.Львів,

до відповідача: Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Львівського обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України», м. Львів,

про: стягнення боргу по експлуатаційних витратах за центральне опалення,

ціна позову: 19250,81 грн.

Представники:

Позивача: ОСОБА_1 представник (довіреність від 26.09.2017р. №722);

Відповідача: ОСОБА_2 представник (довіреність від 01.02.2017р. б/н).

Суть спору:

Господарським судом Львівської області розглядається справа за позовом Львівського комунального підприємства «Старий Львів» до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Львівського обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України» про стягнення 19250,81 грн. боргу по експлуатаційних витратах за центральне опалення.

Ухвалою Господарського суду Львівської області у даній справі від 26.10.2017р. позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду в судовому засіданні на 07.11.2017р. Розгляд справи відкладався з причин та підстав, викладених в ухвалі Господарського суду Львівської області від 07.11.2017р. у справі, зокрема, у звязку із неявкою повноважного представника Відповідача та невиконанням ним вимог ухвали суду у справі, зокрема, щодо подання відзиву на позовну заяву.

Представникам Сторін оголошено права та обовязки, передбачені ст.ст. 20, 22, 28, 38, 59 ГПК України. Крім того, в ухвалах Господарського суду Львівської області у даній справі, які скеровані чи оголошені Сторонам, в тому числі Відповідачу (підтвердженням чого є дані реєстрів вихідної кореспонденції Господарського суду Львівської області, наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення поштових відправлень, а також письмове повідомлення про відкладення розгляду справи) зазначено, що права та обовязки Сторін визначені ст.ст.20, 22, 28, 38, 59 ГПК України.

Заяв про відвід судді не надходило.

Представник Позивача в судове засідання з'явився, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, в судовому засіданні надав усні пояснення по суті спору, аналогічні до викладених у позовній заяві.

Відповідач явку повноважного представника в судове засідання забезпечив, подав відзив на позовну заяву (вх. №39374/17), у якому вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими, просить суд застосувати до правовідносин, які виникли між Сторонами, наслідки спливу строку позовної давності, в судовому засіданні надав усні пояснення по суті спору, аналогічні до викладених у відзиві на позовну заяву.

Суд зазначає, що відповідно до ч.3 ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

На виконання зазначених вимог Кодексу, в ухвалі Господарського суду Львівської області про порушення провадження у справі (на необхідність виконання вимог якої зазначалось в ухвалах про відкладення розгляду справи), окрім подання відзиву на позовну заяву, Учасників судового процесу зобовязувалось надати всі докази в обґрунтування правової позиції по суті спору.

Крім того, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.38 (витребування доказів) Господарського процесуального кодексу України (якою, в тому числі, передбачені права сторін, про що зазначалось в кожній з ухвал господарського суду по даній справі), сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів; у разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує необхідні докази. Зі змісту наведеної статті вбачається, що протягом розгляду справи суд позбавлений можливості самостійно збирати докази, і вправі витребовувати такі виключно за клопотання сторони або прокурора.

Враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що судом, згідно вимог Господарського процесуального кодексу України, надавалась в повному обсязі можливість Учасникам судового процесу щодо обґрунтування їх правової позиції по суті спору та подання доказів, чим забезпечено принцип змагальності.

Відповідно до вимог ст.4-7 ГПК України судові рішення приймаються за результатами обговорення усіх обставин справи.

Впродовж розгляду справи в судових засіданнях суд оглянув оригінали документів, долучених до матеріалів справи.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.43 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді всіх обставин справи. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Розглянувши документи і матеріали, подані до суду, заслухавши пояснення представників Сторін, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, суд встановив наступне.

31.07.2006р. між Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради та Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» укладено Договір оренди нерухомого майна №Г-4571-6.

Окрім того, 25.04.2012р. між Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради та Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» укладено Договір оренди нерухомого майна №Г-8229-12.

Відповідно до пунктів 7.11. вказаних Договорів між Львівським комунальним підприємством «Старий Львів» (надалі Позивач, Власник) та Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (надалі Відповідач, Користувач) 15.05.2007р. укладено Договір про відшкодування експлуатаційних витрат на утримання будинків і прибудинкових територій, де знаходяться нежитлові приміщення №102/04 (надалі Договір), за умовами якого (п.1. Договору) Користувач, який згідно з Договором оренди від 31.07.2006р. №Г-4571-6, займає нежитлове приміщення для проведення своєї господарської діяльності за адресою м.Львів, вул.Галицька, 21 загальною площею 204,5 м.кв., сплачує експлуатаційні витрати пропорційно займаній площі, а Власник забезпечує утримання прибудинкової території та технічне обслуговування житлового будинку, в якому знаходиться нежитлове приміщення.

Суд зазначає, що Відповідачем не заперечено ні факту укладення договору від 15.05.2007р. №102/04, ні його змісту.

Пунктом 2.4.2. Договору Сторонами погоджено, що Користувач зобовязаний сплачувати Власнику витрати за надані послуги з утримання прибудинкової території у вигляді відповідної частини експлуатаційних витрат в терміни, встановлені Договором.

Відповідно до пункту 3.2. Договору, Користувач до 15 числа місяця, наступного за звітним, вносить плату за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території пропорційно до займаної площі на рахунок Власника будинку.

Розрахунок розміру експлуатаційних витрат проводиться власником самостійно згідно чинного законодавства з часу встановлення нових тарифів за користування житлом та погоджується відділом житлового господарства районної адміністрації. Розмір експлуатаційних внесків вказано в додатку до Договору, який є його невід'ємною частиною (п.3.4. Договору).

Згідно пункту 6.1. Договору даний Договір вступає в силу з дня його підписання і діє до 31.12.2008р. Якщо одна із сторін не заявить письмово про розірвання угоди за один місяць до закінчення його дії, то Договір автоматично продовжується на наступний термін (рік). В матеріалах справи відсутні, Сторонами не наведені доводи та не подані докази наявності заяви однієї із Сторін про розірвання Договору.

Вказаний Договір підписано повноважними представниками, їх підписи засвідчено відтисками печаток юридичних осіб Сторін Договору.

Позивач зазначає, що, на виконання умов укладеного між Сторонами Договору Відповідачем проведено часткову оплату наданих послуг в період з квітня по жовтень 2011р. в сумі 31460,29 грн. Станом на листопад 2011р. борг Відповідача становить 19250,81 грн.

З підстав наведеного Позивач просить суд стягнути з Відповідача на користь Позивача 19250,81 грн. суми боргу по експлуатаційних витратах за центральне опалення.

21.11.2017р. Відповідачем подано до суду Відзив на позовну заяву (вх. №39374/17), у якому вважає позов безпідставним та необґрунтованим, просить суд відмовити Позивачу в його задоволенні з підстав того, що Позивачем в обґрунтовування заявлених позовних вимог до позовної заяви долучено лише розрахунок, з якого вбачається, що заборгованість, стягнення якої є предметом спору у справі, виникла в період з лютого по листопад 2011р. та, станом на листопад 2011р. становить 19250,81 грн.

Відповідач зазначає, що вказаний розрахунок не може бути достатнім доказом наявної заборгованості, такими доказами на думку Відповідача є рахунки, які надавались Позивачем Відповідачу для оплати.

Також, Відповідач зазначає, що всі надані Позивачем послуги оплачені Відповідачем повністю та належним чином, в підтвердження чого, долучає до матеріалів справи Довідку від 21.11.2017р. вих. №15-09/40547/2017-13/вих.

Окрім того, Відповідач зазначає, що Позивачем пропущено законодавчо встановлений трирічний строк позовної давності з вимогами про стягнення з Відповідача на користь Позивача суми основного боргу за Договором.

З підстав наведеного Відповідач просить суд застосувати до правовідносин, які виникли між Сторонами, наслідки спливу строку позовної давності та відмовити Позивачу в задоволенні позову за безпідставністю позовних вимог та у звязку із пропуском строку позовної давності.

У відповідності з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства зокрема є свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч.1 ст.173 ГК України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ч.1 ст.509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Відповідно до ст.174 ГК України, господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Статтею 193 ГК України передбачено, що господарські зобовязання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів і договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог , що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Частиною 1 статті 216 ГК України передбачено, що Учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення (ч. 2 ст. 218 ГК України).

Згідно ст.714 ЦК України, за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

У відповідності до ч.1 ст.275 ГК України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Згідно із ст.526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Згідно із ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

У ч.1 ст.612 ЦК України зазначено, що Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.632 ЦК України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Згідно ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Судом встановлено, що, як наведено вище в мотивувальній частині рішення, відповідно до п.3.4 Договору, розмір експлуатаційних внесків вказано в додатку до Договору, який є його невід'ємною частиною.

Відтак, доказом розміру експлуатаційних внесків згідно умов Договору повинен бути відповідний додаток до Договору. Такого ж доказу Позивачем не представлено.

Крім цього, згідно п.2.2.2 Договору, обовязком Позивача є своєчасно проводити нарахування плати за екплуатаційні витрати та надавати Відповідачу відповідні рахунки.

Відповідно до п.3.1 Договору, Позивач до 10 числа місяця, наступного за звітним, представляє Відповідачеві відповідний рахунок для сплати експлуатаційних витрат.

Відтак, доказом вартості, нарахування експлуатаційних витрат згідно Договору, повинен бути рахунок (рахунки) Позивача. Доказом обовязку здійснення оплат доказ, який підтверджує факт представлення відповідного рахунку (рахунків) Позивачем Відповідачеві.

Позивачем ж не подано суду доказів як своєчасного нарахування експлуатаційних витрат, так і доказу надання Відповідачеві рахунків.

Суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні, Позивачем не наведено доводів та не подано доказів ні надання Відповідачеві відповідних рахунків, які б підтверджували обовязок сплати та заборгованість загалом, ні факту існування таких рахунків взагалі.

З приводу наданого Позивачем розрахунку заборгованості суд зазначає, що такий складений Позивачем однобічно, носить виключно інформативний характер та не є доказом боргу як згідно умов укладеного Договору, так і в силу Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Враховуючи вищенаведене, в тому числі недоведеність Позивачем доводів щодо порушеного права Позивача, позовних вимог загалом, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав до задоволення позову, а відтак, в позові слід відмовити за необгрунтованістю.

Щодо заявленого у відзиві на позовну заяву клопотання про застосування до правовідносин, які виникли між Сторонами, наслідків спливу строку позовної давності суд зазначає.

Статтею 256 ЦК України встановлено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Приписами статті 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною пятою статті 261 ЦК України встановлено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно приписів ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до ч.4 названої статті сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд зазначає, що предметом позову є стягнення 19250,81 грн. боргу, який виник згідно Договору станом на листопад 2011р.

Як вбачається із відмітки уповноваженої особи канцелярії суду про прийняття позовних матеріалів, позовну заяву Позивачем подано до Господарського суду Львівської області 23.10.2017р.

Однак, відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Суд зазначає і аналогічну правову позицію викладено у пункті 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» (у чинній редакції), що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Враховуючи вищенаведене, в тому числі доводи мотивувальної частини рішення щодо недоведеності Позивачем порушення Відповідачем його права, беручи до уваги наслідки розгляду спору, суд зазначає про відсутність правових підстав для застосування наслідків спливу позовної давності.

Відповідно до вимог ст.4-7 ГПК України судові рішення приймаються за результатами обговорення усіх обставин справи.

Принцип об'єктивної істини, тобто відповідності висновків, викладених у судовому акті, дійсним обставинам справи реалізується також положеннями ст.43 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

21.11.2017р. у відповідності до вимог ст.85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення, про що зазначено в протоколі судового засідання. Повний текст рішення виготовлений та підписаний, з врахуванням вихідних, 27.11.2017р..

На підставі ст.49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у справі слід покласти на Сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, залишити сплачений згідно Платіжного доручення від 19.10.2017р. №1902 за подання позовної заяви до господарського суду судовий збір в розмірі 1600,00 грн. за Позивачем.

Враховуючи вищенаведене, керуючись п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, ст.ст. 4, 45, 47, 33, 38, 43, 49, 82-87 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному та касаційному порядку.

Суддя Фартушок Т. Б.