ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2017 року Справа № 904/6028/17
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:
Козир Т.П. головуючого, Гольцової Л.А., Іванової Л.Б.,

за участю представників сторін: позивача Ніколової В.М. дов. № 220/473/д від 26 грудня 2016 року та відповідача Діденка С.М. дог. № 27-11/2017 від 27 листопада 2017 року,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві касаційну скаргу Міністерства оборони України на постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 22 серпня 2017 року у справі Господарського суду Дніпропетровської області за позовом Міністерства оборони України до Приватного підприємства "Швейне об`єднання "Авітекс" про стягнення суми,

УСТАНОВИВ:
У травні 2017 року Міністерство оборони України (далі позивач) звернулось до Приватного підприємства "Швейне об`єднання "Авітекс" (далі відповідач) з позовом про стягнення 33990 гривень 00 коп. пені за порушення умов договору № 286/3/16/32 від 11 квітня 2016 року.

Позовні вимоги обгрунтовані простроченням відповідачем поставки продукції за умовами договору.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 13 червня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 22 серпня 2017 року апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишено без задоволення. Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13 червня 2017 року залишено без змін.

У касаційній скарзі Міністерство оборони України просить скасувати постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 22 серпня 2017 року та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13 червня 2017 року, прийняти нове рішення, яким задовольнити позов.

Вважає рішення судів прийнятими у порушення вимог ст. ст. 33, 43 Господарського процесуального кодексу України в частині оцінки доказів у сукупності, об`єктивності та повноти розгляду справи, на основі недоведених обставин.

Посилається на те, що суди попередніх інстанцій не звернули уваги на п. 6.1, п. 6.2 договору, а тому помилково відмовили у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи касаційної скарги та вивчивши матеріали справи, суд вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 11 квітня 2016 року між Міністерством оборони України (замовник) та Приватним підприємством "Швейна фабрика "Авітекс" (постачальник) укладено договір про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти державного бюджету України) № 286/3/16/32, відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов`язується у 2016 році поставити одяг верхній, інший, чоловічий і хлопчачий (верхній одяг), а замовник - забезпечити приймання та оплату товару в асортименті, кількості, у строки (терміни), вказані у цьому договорі.

Відповідно до п. 1.2 договору ціна товару з ПДВ складає: 3399000 гривень 00 коп. Строк (термін) постачання до 31 травня 2016 року включно.

Згідно із п. п. 1.3, 1.5 договору постачальник самостійно закуповує сировину, матеріали та комплектуючі вироби для виготовлення товару. Замовником погоджено виготовлення костюму літнього польового з тканини типу 3 класу 7 згідно ТУ У 13.2-4:2015. Товар постачається партіями, які формуються відповідно до рознарядки та ростовки Міністерства оборони України, які є невід`ємними частинами цього Договору. При формуванні кожної партії товару має бути витримана пропорційність за розмірами, яка встановлена ростовкою Міністерства оборони України.

Відповідно до п. 3.7 договору приймання товару оформляється актом приймального контролю (якості), який повинен бути складений представником замовника. Належним чином оформлений і підписаний акт є підтвердженням приймання товару за якістю та направляється замовнику після відправки товару разом з рахунком-фактурою.

За умовами п. 6.3 договору датою поставки товару вважається дата, вказана одержувачем замовника в акті приймального контролю якості товару та видатковій накладній постачальника.

На виконання умов договору Приватним підприємством "Швейна фабрика "Авітекс" здійснено поставку Міністерству оборони України костюму літнього польового у кількості 5000 шт. вартістю 3399000 гривень 00 коп., що підтверджується видатковою накладною № РН-0000005 від 30 травня 2016 року.

Також сторонами підписано акт приймального контролю (якості) № 32/1, в якому зазначено про відсутність забракованого товару та передачу товару на відповідальне зберігання 30 травня 2016 року.

В оголошенні № 32/1 зазначено про прийняття 5000 шт. виробів, в тому числі й 46 виробів після усунення дефектів. Вироби відповідають технічним умовам та робочому зразку. Представник замовника отримав оголошення 30 травня 2016 року.

На вказаному оголошенні №32/1 міститься повідомлення № 469 про те, що вказаний товар (5000 шт. костюмів літніх польових) завезено до Військової частини НОМЕР_1 6 червня 2016 року.

Обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Міністерство оборони України посилається на неналежне виконання Приватним підприємством "Швейна фабрика "Авітекс" умов договору про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти державного бюджету України) № 286/3/16/32 від 11 квітня 2016 року в частині своєчасної поставки товару, проти чого заперечує відповідач.

Відповідно до ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином, відповідно до закону, інших правових актів, договору.

За положенням ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

За положенням ч. 1 ст. 199 Господарського кодексу України виконання господарських зобов`язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. До відносин щодо забезпечення виконання зобов`язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Порушенням зобов`язання, відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності до ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Статтею 549 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов`язань може забезпечуватись згідно договору неустойкою (штрафом, пенею). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 8.3.4 договору за порушення строків виконання зобов`язання постачальник сплачує пеню в розмірі 0,2 відсотка від вартості непоставленого товару за кожну добу затримки, а за прострочення понад 10 днів з постачальника додатково стягується штраф у розмірі 7 відсотків вказаної вартості договору.

Позивачем нараховано та заявлено до стягнення пеню за несвоєчасну поставку товару у сумі 33990 гривень 00 коп. (за 5 днів прострочки).

Втім, враховуючи, що, як встановлено судами, визначений договором товар поставлений відповідачем 30 травня 2016 року, тобто, з дотриманням строків, встановлених п. п. 1.2, 6.3 договору, а саме, до 31 травня 2016 року, у зв`язку з чим місцевий та апеляційним господарські суди дійшли обгрунтованого висновку про те, що пеня нарахована позивачем безпідставно, а тому юридично обгрунтовано відмовили у задоволенні позову.

Судами мотивовано відхилено посилання позивача на те, що завезення виробів на склад відбулося 6 червня 2016 року (з прострочкою поставки в 5 діб) з огляду на те, що безпосереднє завезення позивачем виробів на власний склад є внутрішньовідомчим переміщенням товару та не свідчить про прострочення поставки товару відповідачем.

Крім того, апеляційним господарським судом обгрунтовано зазначено, що умовами договору (пункт 6.3) визначено, що датою поставки товару є дата, вказана замовником в акті приймання контролю якості та видатковій накладній, у даному випадку 30 травня 2016 року.

З огляду на викладене, судом мотивовано відхилено доводи позивача про те, що рішення судом першої інстанції прийнято без урахування положень п. 6.1, оскільки вказаним пунктом передбачений спосіб поставки товару DDP склад замовника, при цьому, датою поставки вважається саме дата, яка вказана замовником в акті приймання контролю якості та видатковій накладній, а не з дати завезення товару на склад замовника.

Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції вважає, що суди попередніх інстанцій ретельно перевірили всі доводи сторін, дослідили та дали оцінку всім доказам у справі, тобто, виконали вимоги процесуального закону, та прийшли до юридично вірного висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог.

Доводи заявника касаційної скарги, що стосуються посилання на необхідність переоцінки доказів у справі, їх додаткової перевірки, достовірності доказів не приймаються до уваги, враховуючи встановлені ст. ст. 111-5, 111-7 Господарського процесуального кодексу України межі повноважень суду касаційної інстанції.

За таких обставин законні та обгрунтовані рішення та постанова судів першої та апеляційної інстанцій прийняті за повного встановлення усіх істотних обставин справи, надання їм належної правової оцінки у сукупності, вірного застосування норм ч. 1 ст. 193, ч. 1 ст. 199, ст. 265 Господарського кодексу України, ст. ст. 526, 548, 549, 610 Цивільного кодексу України, що регулюють спірні правовідносини, тому зміні чи скасуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 111-5, 111-7 111-9, 111-11 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 22 серпня 2017 року без зміни.

Головуючий Т. Козир

Судді Л. Гольцова

Л. Іванова