РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.11.2017Справа №910/16486/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фортплюс"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Юмджи Агро"

про стягнення 2412643,40 грн.

Суддя Маринченко Я.В.

Представники сторін:

від позивача - Коротченко О.О. (представник за довіреністю);

від відповідача - Кучеренко Ю.В. (представник за довіреністю).

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Фортплюс" звернулося до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Юмджи Агро" про стягнення 2412643,40 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 27.07.2017 між сторонами було укладено Договір поставки № ПП-805/01/17, за умовами якого позивач зобов'язався поставити та передати у власність, а відповідач - прийняти та оплатити, пшеницю 6-го класу, українського походження, врожаю 2017 року, кількістю 4000 тонни, за ціною 3625,00 грн. без ПДВ за 1 тонну, загальною вартістю 17400000,00 грн. з ПДВ. Однак, передоплату в розмірі 60 % від ціни Договору відповідач так і не здійснив, у зв'язку з чим позивач уклав договори купівлі-продажу (поставки) цієї пшениці з іншими суб'єктами, проте за ціною меншою, ніж було погоджено в Договорі з відповідачем, через зменшення цін на пшеницю на світовому ринку. Відтак, різниця між вартістю пшениці, реалізованої позивачем за іншими договорами, та ціною укладеного з відповідачем Договору становить 1293366,00 грн. та є не одержаними позивачем доходами. Крім того, через несплату відповідачем попередньої оплати позивач прострочив виконання зобов'язань за іншими договорами, у зв'язку з чим поніс додаткові витрати у вигляді сплати штрафів у загальному розмірі 983650,00 грн. Також, позивач нарахував відповідачу на суму попередньої оплати пеню в розмірі 121095,89 грн. та 14531,51 грн. трьох процентів річних.

На підставі викладеного позивач просив задовольнити позов.

У судовому засіданні представник позивача надав усні пояснення та просив задовольнити позов.

Відповідач проти задоволення позову заперечував, пославшись у відзиві зокрема на те, що вказаний Договір між сторонами не було укладено, оскільки останній підписаний за допомогою факсимільного відтворення підпису та відповідної угоди про використання такого типу підпису сторонами також не укладалось. Також, відповідач зауважив на відсутності всіх елементів складу господарського правопорушення та підстав для покладення на нього відповідальності за неналежне виконання позивачем зобов'язань перед третіми особами.

На підставі викладеного відповідач просив у задоволенні позову відмовити.

У судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позову заперечував та просив відмовити в позові.

Розглянувши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників сторін, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як зазначив позивач, 27.07.2017 між сторонами було укладено Договір поставки № ПП-805/01/17, копію якого останній долучив до позову.

Відповідно до ч. 3 ст. 36 Господарського процесуального кодексу України оригінали документів подаються, коли обставини справи відповідно до законодавства мають бути засвідчені тільки такими документами, а також в інших випадках на вимогу господарського суду.

З метою встановлення дійсних обставин справи суд відповідною ухвалою витребував у позивача оригінал вказаного Договору для огляду, однак, як повідомив представник позивача в судовому засіданні, даний Договір наявний тільки в такій копії, оскільки направлявся для підписання відповідачу електронною поштою.

Водночас, як зазначив відповідач, між сторонами велись перемовини та електронне листування з приводу вказаного Договору, однак домовленості не було досягнуто. Крім того, директором відповідача даний Договір власноручно не підписувався, а наявний на копії цього Договору підпис вчинено шляхом факсимільного відтворення підпису директора відповідача, що в силу ст. 207 Цивільного кодексу України, враховуючи відсутність відповідної угоди між сторонами про використання такого виду підписів, свідчить про його не укладення.

Частиною 2 ст. 631 ЦК України передбачено, що договір набирає чинності з моменту його укладення.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

У письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини між юридичними особами. (ч. 1 ст. 208 ЦК України).

Відповідно до приписів ст. 181 ГК України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Частиною 3 ст. 207 ЦК України передбачено, що використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Поряд із цим, п. 9.4. Договору сторони погодили, що копії даного Договору, підписані за допомогою факсимільного, електронного зв'язку, мають юридичну силу оригіналу до моменту обов'язкового отримання оригіналів Договору та приймаються сторонами до виконання. Сторона, що направила копію даного Договору, зобов'язана передати оригінальні примірники Договору іншій стороні впродовж 10 календарних днів з моменту направлення копій.

Проте, у матеріалах справи відсутні докази передачі відповідачем оригіналу вказаного Договору позивачу після його направлення останнім на підписання, також не вбачається жодного обміну документами між сторонами із копії журналу реєстрації вхідної документації відповідача за період з червня 2017 року по листопад 2017 року.

Одночасно, матеріали справи не містять і вчинення відповідачем акцепту зазначеного правочину, оскільки направлений позивачем рахунок на оплату відповідач не оплатив, на що вказує також позивач у позові, обґрунтовуючи завдання йому збитків саме несплатою відповідачем попередньої оплати за Договором. Поряд із цим, матеріали справи не містять і доказів поставки товару позивачем.

Частинами 1 та 2 ст. 642 ЦК України передбачено, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

З урахуванням наведеного, позивач не довів належними та допустимими доказами, що сторонами було погоджено всі істотні умови Договору, та що вказаний Договір є укладеним і набрав чинності, відповідні докази не були надані й відповідачем, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про те, що даний Договір не є укладеним.

Таким чином, заявлені позовні вимоги, які обґрунтовані позивачем спричиненням йому збитків через невиконання відповідачем зобов'язання за Договором у вигляді здійснення попередньої оплати, судом не можуть бути розглянуті по суті, оскільки покладений в основу підстав позову Договір не є укладеним.

Згідно зі ст. 33 ГПК України, обов'язок доказування тих обставин, на які посилається сторона, як на підставу своїх вимог і заперечень, покладається на цю сторону.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що позов задоволенню не підлягає.

На підставі положень ст. 49 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення підписано 28.11.2017

Суддя Я.В. Маринченко