ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.11.2017 року Справа № 917/1464/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Трау Нутришин Україна", 22445, Вінницька область, Калинівський район, с. Корделівка, вул. Київська, 1 (адреса для листування: 01033, м. Київ, вул. Саксаганського, 53/80, оф. 302 )

до Фізичної особи - підприємця Снєжко Володимира Сергійовича, АДРЕСА_1

про стягнення 32 573, 72 грн.

Суддя Білоусов С. М.

Представники:

від позивача - не з'явився;

від відповідача - не з'явився.

В судовому засіданні 21.11.2017 суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення на підставі ст. 85 ГПК України та повідомив дату виготовлення повного тексту рішення.

Суть спору: розглядається позовна заява про стягнення 32 573,72 грн. заборгованості, з яких: сума основного боргу - 21 205,94 грн., 10% річних - 2 103,54 грн., 3 446,30 грн. - інфляційній нарахування та 5 817,94 грн. - пеня.

Від представника позивача до господарського суду Полтавської області надійшло клопотання від 03.11.2017 р. (вх. № 13518 від 06.11.2017 р.) про включення до судових витрат - витрати на правову допомогу та проїзд.

Також від представника позивача до господарського суду Полтавської області надійшло клопотання від 16.11.2017 р. (вх. № 14048 від 17.11.2017 р.) про розгляд справи за відсутності позивача. Суд клопотання прийняв та задовольнив.

Відповідач в судове засідання не з'явився, відзиву на позов не надав, ухвали, направлені відповідачу на адресу, вказану в Витязі з реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців (АДРЕСА_1), поверталися до суду з відміткою про закінчення терміну зберігання.

Враховуючи, що адреса зазначена в позові співпадає з адресою вказаною у витязі з ЄДР, на яку були направлені ухвали відповідачу, останній вважається повідомленим належним чином.

В зв'язку з тим, що необхідних для вирішення спору доказів, наявних в матеріалах справи достатньо, господарський суд повідомляв належним чином відповідача про дату, час і місце судового розгляду, строк розгляду справи, встановлений ГПК України, закінчився, справа розглядається без участі представника відповідача за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив:

08.08.2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Трау Нутришин Україна" (постачальник) та Фізичною особою - підприємцем Снєжко Володимиром Сергійовичем (покупець) було укладено договір поставки № 118/16/99 (договір).

Відповідно до п. 1.1 Договору постачальник (позивач) зобов'язався передати у власність покупця (відповідача) продукцію виробничо-технічного призначення (товар, продукція), а покупець зобов'язався прийняти товар і сплатити за нього грошову суму (вартість, ціну), визначену Договором.

Згідно п. 3.1. Договору оплата товару здійснюється покупцем в національній грошовій одиниці України в безготівковій формі шляхом перерахування суми, належної до сплати, на рахунок постачальника в строки, що визначені умовами додатків до цього Договору.

На виконання умов Договору сторонами було погоджено такі додатки до Договору з визначенням загальної ціни товару та строків оплати за відповідним додатком, а також покупцем (відповідачем) було прийнято від постачальника (позивача) товар згідно таких видаткових накладних та такої вартості:

- Додаток № 118/16/99/1 від 08.08.2016 р. до Договору - вартість товару 10 019,35 грн., строк оплати - до 22.08.2016 р., видаткова накладна від 08.08.2016 р. № 8110 на суму 10 019,35 грн.;

- Додаток № 118/16/99/2 від 19.08.2016 р. до Договору - вартість товару 33 205,94 грн., строк оплати - до 26.08.2016 р., видаткова накладна від 19.08.2016 р. № 8460 на суму 33 205,94 грн.

За поставлений, згідно вищевказаних поставок, товар був оплачений відповідачем лише частково в період з 19.08.2016 р. по 11.10.2016 р. в загальній сумі 22 019,35 грн., що підтверджується виписками з рахунку, доданими до позовної заяви (а.с. 30-33).

Враховуючи вищевказане позивач стверджує, що строк оплати відповідачем за фактично отриманий товар за Договором згідно поставок настав та станом на час звернення позивача з позовом до суду є простроченим у розмірі 21 205,94 грн.

За даних обставин позивач звернувся з позовом до Господарського суду Полтавської області про стягнення з відповідача 32 573,72 грн. заборгованості, з яких: сума основного боргу - 21 205,94 грн., 10% річних - 2 103,54 грн., 3 446,30 грн. - інфляційній нарахування та 5 817,94 грн. - пеня.

При прийнятті рішення зі спору суд виходив з наступного.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Положеннями статей 627, 628 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до абзацу 1 ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

В силу ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України).

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні -покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 6 ст. 265 ГК України до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Частиною 2 ст. 712 ЦК України також передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 ЦК України одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

По матеріалам справи судом встановлено, що відповідно до умов договору та додатків до нього позивач здійснив поставку товару відповідачу на загальну суму 43 225,29 грн. згідно вищенаведених видаткових накладних.

Як вказує позивач, на момент пред'явлення позову та розгляду справи відповідач свої зобов'язання за договором поставки № 118/16/99 від 08.08.2016 року виконав лише частково сплативши 22 019,35 грн.

Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем по договору поставки № 118/16/99 від 08.08.2016 року за даними позивача становить 21 205,94 грн.

Згідно з частинами 1, 3 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Згідно ст. 3 вищезазначеного Закону України, розмір пені, передбачений статтею 1, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 9.2 договору сторони передбачили, що за несвоєчасну оплату продукції покупець (відповідач) сплачує пеню в розмірі подвійної ставки Національного банку України за кожний день прострочення.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 9.2. Договору встановлено, що за несвоєчасну оплату продукції покупець (відповідач) сплачує 10 % річних від суми прострочення.

При перевірці наданого позивачем розрахунку 10% річних та інфляційних судом виявлено, що розмір нарахувань є обґрунтованим, відповідає нормам чинного законодавства України, тому вимоги в частині стягнення 10% річних в сумі 2 103,54 грн., 3 446,30 грн. - інфляційних нарахувань та 5 817,94 грн. - пені задовольняються в повному обсязі.

Згідно положень ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Відповідно до статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі статтею 33 цього ж Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Частиною 1 ст. 43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а згідно ч. 2 цієї ж статті ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи вищевикладене, на підставі матеріалів справи суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу - 21 205,94 грн., 10 % річних - 2 103,54 грн., 3 446,30 грн. - інфляційні нарахування, 5 817,94 грн. - пеня обґрунтовані і підлягають задоволенню.

Крім того, позивач у клопотанні від 03.11.2017 року просить суд покласти на відповідача витрати на оплату послуг адвоката у розмірі 6 000,00 грн. та витрати на проїзд у розмірі 233,57 грн.

За ст. 44 ГПК України до складу судових витрат включаються, зокрема, витрати, пов'язані з оплатою послуг адвоката.

За договором про надання правової допомоги № 25/04/17-ТНУ від 25.04.2017 року адвокатське бюро "Єстігнєєва" зобов'язувалася надавати правову допомогу клієнту - Товариству з обмеженою відповідальністю "Трау Нутришин Україна".

У зв'язку із включенням до складу адвокатського бюро "Єстігнєєва" адвоката Сидоренко В.А. 02.10.2017 р. було змінено найменування на Адвокатське об'єднання "Єстігнєєв, Сидоренко і партнери", про що вказано і в додатковій угоді № 1 до договору від 03.10.2017 р.

Суду надані докази фактичного понесення позивачем витрат за Договором про надання правової допомоги: рахунок-фактура № 001/17 від 23.10.2017 р. на суму 6 000,00 грн., що оплачений платіжним дорученням № 5014 від 26.10.2017 р.

Одночасно суд звертає увагу, що даний спір не носить складний характер, тому написання позовної заяви не потребує значних затрат часу для адвоката, який згідно свідоцтва займається адвокатською практикою з 2006 року.

Крім зазначеного, суд бере до уваги, що адвокат брав участь в одному засіданні по даній справі, тому є незрозумілим з яких показників розраховувалась сума в розмірі 6 000,00 грн. адвокатських послуг, якщо інші дії, окрім складання позовної заяви та разової присутності в судовому засіданні адвокат не вчиняв.

Виходячи з п. 6.5. постанови пленуму ВГСУ від 21 лютого 2013 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України", вирішуючи питання про розподіл сум інших, крім судового збору, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов'язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв'язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

За таких обставин заявлені до стягнення позивачем адвокатські витрати на суму 6 000,00 грн. при ціні позову 32 573,72 грн., суд вважає явно завищеними та не обґрунтованими, тому обмежує розмір адвокатських витрат до 3 000,00 грн. з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Щодо витрати позивача на проїзд у розмірі 233,57 грн. слід зазначити наступне.

Відповідно до абз. 2 п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" від 21.02.2013 р. № 7, до інших витрат у розумінні ст. 44 ГПК відносяться, зокрема: суми, які підлягають сплаті особам, викликаним до господарського суду для дачі пояснень з питань, що виникають під час розгляду справи (ст. 30 названого Кодексу); витрати сторін та інших учасників судового процесу, пов'язані з явкою їх або їхніх представників у засідання господарського суду, за умови, що таку явку судом було визнано обов'язковою.

Позивачем надані суду докази фактичного понесення витрат на проїзд, а саме рахунок-фактура № 1871 від 04.10.2017 р. на суму 233,57 грн., що оплачений платіжним дорученням № 4683 від 05.10.2017 р. та посадочний документ 000B3D5C-9614-1ABD-0001. Отже, данні витрати є правомірними та підлягають стягненню.

Оскільки спір виник внаслідок неправильних дій відповідача, господарський суд покладає на нього витрати по сплаті судового збору, понесені позивачем при подачі позову, згідно ч. 2 ст. 49 ГПК України. Відповідна правова позиція також витікає зі змісту п. 4.7. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VІ Господарського процесуального кодексу України".

На підставі матеріалів справи та керуючись статтями 32, 33, 43, 49, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Фізичної особи - підприємця Снєжко Володимира Сергійовича (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Трау Нутришин Україна", 22445, Вінницька область, Калинівський район, с. Корделівка, вул. Київська, 1 (адреса для листування: 01033, м. Київ, вул. Саксаганського, 53/80, оф. 302 ) - сума основного боргу - 21 205,94 грн., 10% річних - 2 103,54 грн., 3 446,30 грн. - інфляційній нарахування, 5 817,94 грн. - пеня, 1600,00 грн. судового збору, 3 000,00 грн. - витрати на правову допомогу.

Видати наказ після набрання цим рішенням законної сили.

Повне рішення складено 27.11.2017року.

Суддя Білоусов С. М.