РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.11.2017Справа №910/2153/17

За позовом Заступника Генерального прокурора України - Головного військового прокурора в інтересах держави в особі Міністерства оборони України

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВОГ АЕРО ДЖЕТ"

про стягнення 7 726 060,00 грн.

Суддя Пукшин Л.Г.

Представники сторін:

від прокуратури Волошенюк О.Г. - посвідчення № 042019 від 12.03.16

від позивача Кривошея Д.А. - представник за довіреністю № 220/381/д від 04.11.2016

від відповідача Мушинська Ю.О. - представник за довіреністю б/н від 30.12.16р.

У судовому засіданні 29.11.2017 в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Заступник Генерального прокурора України - Головного військового прокурора в інтересах держави в особі Міністерства оборони України звернувся до господарського суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВОГ АЕРО ДЖЕТ" про стягнення пені у розмірі 2 671 628,00 грн. та штрафу у розмірі 5 054 432,00 грн. за невиконання відповідачем умов укладеного сторонами у справі договору від 15.12.2016 № 286/1/16/36 про постачання для державних потреб палива рідинного та газу; олив мастильних, для техніки спеціального призначення (за кошти Державного бюджету України).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.04.2017р., яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 03.07.2017р., позовні вимоги задоволено повністю, вирішено стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ВОГ АЕРО ДЖЕТ" на користь Міністерства оборони України пеню у розмірі 2 671 628,00 грн., штраф у розмірі 5 054 432,00 грн. та судовий збір у розмірі 115 890,90 грн.

Постановою Вищого господарського суду України від 20.09.2017р. скасовано постанову Київського апеляційного Господарського суду від 03.07.2017р. та рішення Господарського суду міста Києва від 04.04.2017р., а матеріали справи № 910/2153/17 направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Вищий господарський суд України у постанові від 20.09.2017р. звертає увагу судів попередніх інстанцій, що "задовольняючи позов, господарські суди виходили з того, що відповідач недопоставив у строк до 25.12.2016 позивачу дизельне паливо у кількості 3 499 124 кг на загальну суму 72 206 173,30 грн., що є порушенням умов укладеного сторонами договору, у зв'язку з чим позовні вимоги про стягнення з відповідача пені у розмірі 2 671 628,00 грн. за період прострочення поставки обумовленого договором товару з 26.12.2016 по 31.01.2017 та штрафу у розмірі 5 054 432,00 грн. за прострочення поставки товару більше 30 днів є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Крім того, господарські суди зазначили про те, що наявність ухвали від 16.12.2016 не була перешкодою для відповідача під час виконання ним своїх договірних зобов'язань, оскільки вказана ухвала не була скерована стягувачем до виконання у порядку, передбаченому Законом України "Про виконавче провадження".

Однак, вказані висновки господарських судів попередніх інстанцій Вищий господарський суд України вважає передчасними з огляду на те, що вони зроблені без з'ясування всіх обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Господарські суди попередніх інстанцій, вирішуючи спір, не врахували наведені приписі законодавства щодо строку дії договору, саме, стягуючи з відповідача пеню та штраф не досліджували умови договору щодо строку постачання товару та строку дії самого договору в частині поставки товару. Вказані фактичні обставини, з огляду на наведені приписи законодавства, мають значення для правильного вирішення справи, оскільки у даному випадку господарському суду слід встановити якими часовими межами сторони окреслили існування у постачальника зобов'язання щодо поставки товару та можливість прийняття покупцем поставленого товару і його оплати в межах договору.

Відповідно, вказані норми зобов'язують господарський суд у кожному конкретному випадку оцінювати наявні докази в їх сукупності, з урахуванням повноти встановлення всіх обставин справи, які необхідні для правильного вирішення спору, на основі вичерпних і достеменно підтверджених висновків.

Відповідач під час розгляду справи заявляв про неможливість виконання укладеного сторонами договору, в тому числі щодо поставки пального у строк до 25.12.2016 через встановлення ухвалою господарського суду заборони вчиняти будь-які дії спрямовані на виконання договору від 15.12.2016 № 286/1/16/36.

Відхиляючи такі доводи відповідача господарські суди попередніх інстанцій виходили з того, що наявність ухвали господарського суду від 16.12.2016 у справі № 910/22898/16 не була перешкодою для виконання відповідачем оскільки вказана ухвала не була пред'явлена до виконання в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження". Отже, у разі встановлення тієї обставини, що відповідач був обізнаний про наявність відповідної ухвали суду, яка забороняла виконання умов договору, добровільне виконання ним цієї ухвали відповідає положенням п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України.

Втім, господарські суди попередніх інстанцій не досліджували матеріали справи, які б дали можливість дійти висновку про те, коли відповідач дізнався як про наявність відповідної ухвали так і про її скасування, а також не надали оцінки твердженням відповідача про те, що про ухвалу від 21.12.2016 про скасування заходів до забезпечення позову, вжитих ухвалою господарського суду міста Києва від 16.12.2016 у справі № 910/22898/16, йому стало відомо лише 27.12.2016, оскільки ухвала від 21.12.2016 виносилась без участі представників сторін.

З огляду на наведені норми Вищий господарський суд України звертає увагу на те, що відповідач з посиланням на приписи ст. 614 ЦК України, ст. 218 ГК України стверджував, що ним вживалися заходи щодо належного виконання зобов'язань за спірним договором, однак за наявності заборони обом сторонам вчиняти будь-які дії спрямовані на виконання договору від 15.12.2016 № 286/1/16/36 у нього була відсутня можливість здійснити поставку у встановлені договором строки.

Однак наведені доводи відповідача залишилися без оцінки господарських судів попередніх інстанцій.

За таких обставин висновки господарських судів попередніх інстанцій щодо наявності або відсутності вини відповідача у порушенні строку поставки продукції і як наслідок наявності або відсутності у даному випадку правових підстав для покладення на відповідача відповідальності у вигляді сплати неустойки за порушення поставки палива також є передчасними.

Отже, як місцевий так і апеляційний господарські суди припустились неправильного застосування приписів ч. 1 ст. 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення суддею за результатами обговорення усіх обставин справи та ч. 1 ст. 43 цього Кодексу стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, що відповідно до ч. 1 ст. 11110 ГПК України є підставою для скасування судового рішення у справі".

Згідно розпорядження щодо призначення повторного автоматичного розподілу справ № 05-23/2754 від 27.09.2017р. справу №910/2153/17 передано на розгляд судді Пукшин Л.Г.

Ухвалою суду від 02.10.2017 суддею Пукшин Л.Г. справу № 910/2153/17 було прийнято до провадження та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 01.11.2017.

31.10.2017 прокуратура та відповідач подали через загальний відділ діловодства суду письмові пояснення.

У судовому засіданні 01.11.2017 представники позивача надав письмові пояснення, що буди залученні до матеріалів справи.

У судовому засіданні судом було заслухано представників прокуратури та позивача та за клопотанням представника відповідача оголошувалась перерва до 15.11.2017.

У судовому засіданні 15.11.2017 судом заслухано пояснення представників сторін та прокуратуру по суті спору та оголошено перерву до 29.11.2017.

У судовому засіданні 29.11.2018 представники прокуратури та позивача вимоги підтримали та просили суд задовольнити.

Представник відповідача заперечував з підстав наведених у відзиві та просив суд відмовити в позові в частині.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

Згідно із ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд порушує справи за позовними заявами прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України, прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Частиною 1 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 № 1697-VII, представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.99 № 3-рп/99 зі справи за конституційним поданням Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (далі - Рішення Конституційного Суду України), із врахуванням того, що, "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Під поняттям "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах", зазначеним у частині другій статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України, потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Так, в силу приписів ст. 3 Закону України "Про Збройні Сили України" № 1934-XII від 06.12.1991, Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.

У відповідності до ч. 1 ст. 15 Закону України "Про Збройні Сили України", фінансування Збройних Сил України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Статтею 10 Закону України "Про Збройні Сили України" передбачено, що Міністерство оборони України, зокрема, забезпечує життєдіяльність Збройних Сил України, їх функціонування, бойову та мобілізаційну готовність, боєздатність, підготовку до виконання покладених на них завдань, застосування, комплектування особовим складом та його підготовку, постачання озброєння та військової техніки, підтримання справності, технічної придатності та модернізації зазначеного озброєння і техніки, матеріальних, фінансових, інших ресурсів та майна згідно з потребами, визначеними Генеральним штабом Збройних Сил України в межах коштів, передбачених Державним бюджетом України, і здійснює контроль за їх ефективним використанням, організовує виконання робіт і надання послуг в інтересах Збройних Сил України.

Звернення з даним позовом до суду в інтересах держави в особі Міністерства оборони України обґрунтоване тим, що не здійснення поставки Міністерству оборони України продукції у кількості та строки, які передбачені умовами договору, призводить до несвоєчасного забезпечення потреб Збройних Сил України та зниження обороноздатності військових підрозділів.

З огляду на вищенаведене, звернення прокурора в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до господарського суду з даним позовом, направлено на захист їх охоронюваних законом інтересів.

Як встановлено судом, 15 грудня 2016 між Міністерством оборони України (надалі - замовник/позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВОГ АЕРО ДЖЕТ» (надалі - постачальник/відповідач) укладено договір № 286/1/16/36 про постачання для державних потреб палива рідинного та газу; олив мастильних, для техніки спеціального призначення (за кошти Державного бюджету України) (надалі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору постачальник зобов'язується постачати у 2016 році паливо рідинне та газ; оливи мастильні (нафта, вугілля і нафтопродукти) (лот 6 - паливо дизельне Євро ( арктичне) або еквівалент, а саме паливо дизельне ДТ-З-К5, клас 2) (далі - продукція) для потреб Міністерства оборони України згідно специфікації, а замовник забезпечити приймання продукції та її оплату в асортименті, кількості, у строки і за цінами згідно нижчевикладеною специфікацією.

У п. 3.1. договору сторони визначили, що ціна договору становить без ПДВ - 77 383 125,00 грн., крім того, ПДВ - 15 476 625,00 грн. Ціна договору, що підлягає оплаті, становить 92 859 750,00 грн., у тому числі податок на додану вартість, вартість вантажних робіт в місцях завантаження та транспортні витрати.

Відповідно до п. 4.1. договору розрахунок за фактично поставлену продукцію здійснюється протягом 30 банківських днів (за умови надходження бюджетних коштів на рахунок Міністерства оборони України за даним кодом видатків) з дати надання постачальником до Департаменту державних закупівель та постачання матеріальних ресурсів Міністерства оборони України належним чином оформлених документів, передбачених цим договором.

Продукція постачається на умовах DDP - склад замовника відповідно до Міжнародних правил по тлумаченню термінів "Інкотермс" у редакції 2010 року згідно зі встановленими нормами відвантаження у тарі та упаковці, яка забезпечує її збереження під час транспортування, вантажно-розвантажувальних робіт та збереження в межах термінів, установлених діючими технічними умовами (п. 5.1 договору).

У п.6.2.5 договору визначено, що у разі порушення постачальником порядку постачання продукції, її номенклатури, кількості, якості (визначається діючими стандартами, технічними умовами, іншою нормативно-технічною документацією тощо), строків, які визначені у специфікації та/або рознарядці, при достроковій відмові постачальника від подальшого виконання умов даного договору замовник, в односторонньому порядку, має право: на відшкодування збитків, понесених Міністерством оборони України в результаті таких дій постачальника; відмовитися від прийняття подальшого виконання зобов'язань постачальником за цим договором; відмовитися від встановлення на майбутнє господарських відносин з постачальником; розірвати договір. Застосування зазначених оперативно-господарських санкцій не позбавляє замовника права вимагати від постачальника сплати штрафних санкцій та відшкодування збитків за неналежне виконання договору.

Відповідно до п. 6.3.1 договору постачальник зобов'язаний забезпечити постачання продукції у строки, встановлені договором.

Згідно з п. 7.2 договору у разі невиконання або несвоєчасного виконання зобов'язань при закупівлі продукції за бюджетні кошти постачальник сплачує замовнику штрафні санкції (неустойка, штраф, пеня) у розмірах, передбачених п. 7.3 договору, зокрема, за порушення строків постачання продукції постачальник сплачує замовнику пеню у розмірі 0,1% вартості продукції, з якої допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 днів з постачальника додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної вартості (п. 7.3.2 договору).

За умовами п. 10.1 договору він набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31.12.2016, а в частині проведення розрахунків - до повного їх завершення.

Додатком №1 до договору сторони погодили порядок приймання продукції.

Також матеріали справи містять рознарядку (додаток №2 до договору) на постачання Товариством з обмеженою відповідальністю "ВОГ АЕРО ДЖЕТ" палива, підписану замовником та отримувачем рознарядки.

За доводами прокуратури, що не заперечується сторонами, на виконання умов договору відповідач поставив позивачу дизельне пальне у кількості 1 000 876 кг на загальну суму 20 653 576,70 грн., що підтверджується актами приймання-передачі палива, позивач, в свою чергу, оплатив отримане пальне в розмірі 20 653 576,70 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 286/1/3774 від 07.12.2016.

В подальшому, за доводами прокуратури та позивача, відповідач відмовився від виконання своїх зобов'язань і не поставив пальне у кількості 3 499 124 кг на суму 72 206 173,30 грн., у зв'язку чим у позивача виникло право на нарахування штрафних санкцій за не виконання умов договору щодо поставки товару, в порядку та розмірі визначеному у п. 7.3.2. договору.

Зокрема, прокуратурою зазначено, що у строк до 26.12.2016 року відповідачем так і не було поставлено товар, позивач в порядку п. 7.3.2. договору нараховані пеня у розмірі 2 671 628,00 грн (за період прострочення поставки обумовленого договором товару з 26.12.2016 по 31.01.2017) та штраф у розмірі 5 054 432,00 грн. за прострочення поставки товару більше 30 днів.

Отже, спір у справі виник у зв'язку із неналежним, на думку прокуратури та позивача, виконанням відповідачем зобов'язання щодо поставки товару.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги прокуратури та позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки.

У відповідності до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст. 266 ГК України предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у стандартах, технічних умовах, документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках. Предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками.

Згідно ч. 2 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

За змістом статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно вимог ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Так, ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України передбачено господарсько-правову відповідальність учасників господарських відносин, яку останні несуть за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Статтею 230 Господарського кодексу України визначено, що порушення зобов'язання є підставою для застосування господарських санкцій (неустойка, штраф, пеня). Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Частиною 3 ст. 549 Цивільного кодексу України визначено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини 2 ст. 231 Господарського кодексу України У разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості. Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до умов договору відповідач зобов'язався поставити для потреб Збройних Сил України дизельне паливо у кількості 3 499 124 кг на загальну суму 72 206 173,30 грн., однак станом на час вирішення спору відповідач поставку пального у повному обсязі не здійснив.

Згідно з п. 7.2 договору у разі невиконання або несвоєчасного виконання зобов'язань при закупівлі продукції за бюджетні кошти постачальник сплачує замовнику штрафні санкції (неустойка, штраф, пеня) у розмірах, передбачених п. 7.3 договору, зокрема, за порушення строків постачання продукції постачальник сплачує замовнику пеню у розмірі 0,1% вартості продукції, з якої допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 днів з постачальника додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної вартості (п. 7.3.2 договору).

Докази поставки товару у належному обсязі, у тому числі у визначені строки, у матеріалах справи відсутні.

З наявних у справі доказів вбачається, що відповідач в порушення умов договору не поставив обумовлений сторонами товар у належному обсязі, у зв'язку із чим позивачем відповідно до умов п. 7.3.2 договору нараховано пеню у розмірі 2 671 628,00 грн. за період прострочення поставки обумовленого договором товару з 26.12.2016 по 31.01.2017 та штраф у розмірі 5 054 432,00 грн. за прострочення поставки товару більше 30 днів.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені та штрафу, суд дійшов висновку, що він виконаний вірно в межах заявленого позивачем періоду, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня у розмірі 2 671 628,00 грн. та штраф у розмірі 5 054 432,00 грн.

У запереченнях на позовну заяву, відповідач зазначає про неможливість з боку останнього виконати умови договору у зв'язку, з наявністю ухвали Господарського суду міста Києва від 16.12.2016 у справі № 910/22898/16 про забезпечення позову ТОВ "Торговий дім "Атлантик", якою Міністерству оборони України та ТОВ "Вог Аеро Джет" заборонено вчиняти будь-які дії спрямовані на виконання договору від 15.12.2016 № 286/1/16/36 про постачання для державних потреб палива рідинного та газу; олив мастильних, для техніки спеціального призначення (за кошти Державного бюджету України) за результатами переговорної процедури на закупівлю дизельного палива до моменту набрання законної сили рішенням у вказаній справі.

А відтак, відповідач зазначає, про відсутність в останнього вини щодо не поставки товару внаслідок існування заборони, яка встановлена ухвалою суду про забезпечення позову у справі № 910/22898/16. Оскільки, дана ухвала, в силу ч. 1 ст. 115 Господарського процесуального кодексу України є обов'язковою для виконання на всій території України. Крім цього, відповідач зазначає, що про скасування ухвали суду від 16.12.2016 у справі № 910/22898/16 про забезпечення позову, відповідач дізнався лише 27.12.2016, тобто фактично вже після закінчення терміну виконання зобов'язання поставки визначеного умовами договору.

Також відповідач зазначає, що термін дії договору закінчився 31.12.2016 року, а сторонами термін його дії не продовжувався, й відповідно зобов'язання сторін припинилося внаслідок припинення дії договору, а тому у позивача відсутнє право на нарахування штрафних санкцій за невиконання умов договору, поза строком дії договору.

Суд не погоджується з такими доводами відповідача з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, Господарським судом міста Києва винесено ухвалу від 16.12.2016 у справі № 910/22898/16 про забезпечення позову ТОВ "Торговий дім "Атлантик", якою Міністерству оборони України та ТОВ "Вог Аеро Джет" заборонено вчиняти будь-які дії спрямовані на виконання договору від 15.12.2016 № 286/1/16/36 про постачання для державних потреб палива рідинного та газу; олив мастильних, для техніки спеціального призначення (за кошти Державного бюджету України) за результатами переговорної процедури на закупівлю дизельного палива до моменту набрання законної сили рішенням у вказаній справі. Вказана ухвала виносилась без виклику учасників процесу.

В той же час ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.12.2016 у справі № 910/22898/16 скасовано вжиті ухвалою від 16.12.2016 заходи забезпечення позову. Дана ухвала була надіслано судом до Єдиного державного реєстру судових рішень: 21.12.2016. зареєстровано 23.12.2016 та оприлюднено: 27.12.2016.

В силу приписів ч. 1 ст. 115 Господарського процесуального кодексу України, рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України.

При цьому, суд відзначає, що відповідач як сторона у справі був обізнаний про розгляд справи № 910/22898/16 та мав можливість скористатись своїм правом вільного доступу до реєстру судових рішень для отримання відповідної інформації щодо результатів розгляду справи 910/22898/16.

Крім цього, суд зазначає, що відповідачем не надано належних та допустимих в розумінні ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України доказів в підтвердження вжиття відповідачем заходів спрямованих на виконання договору від 15.12.2016 № 286/1/16/36 про постачання для державних потреб палива рідинного та газу; олив мастильних, для техніки спеціального призначення (за кошти Державного бюджету України) за результатами переговорної процедури на закупівлю дизельного палива. Як і не надано доказів щодо вчинення будь-яких дій спрямованих на виконання договору після оприлюднення в реєстрі (27.12.2016 року) ухвали про скасування заходів забезпечення позову, які були вжиті ухвалою суду від 16.12.2016 року.

Відтак, суд зазначає, що відповідачем не доведено неможливість виконання умов договору через наявність ухвали суду від 16.12.2016 у справі № 910/22898/16.

Також, суд зазначає, що обізнаність відповідача про скасування ухвали суду від 16.12.2016, лише 27.12.2016 року не звільняє відповідача від виконання взятих на себе зобов'язань за договором та відповідальності за їх порушення.

Стосовно доводів відповідача про закінчення строку дії договору, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Приписами п. 4 ст. 631 ЦК України передбачено, що закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

У відповідності до ч. 7 ст. 180 ГК України, строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору. На зобов'язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Належним є виконання зобов'язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

За загальним правилом зобов'язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом (ст. 598 ЦК України, ст. 202 ГК України). Ці підстави наведено у ст. ст. 599 - 601, 604- 609 ЦК України.

Системний аналіз зазначених норм приводить до висновку, що закон не передбачає такої підстави для припинення зобов'язання, що лишилось невиконаним, як закінчення строку дії договору.

Отже, саме по собі закінчення строку дії двостороннього правочину, виконання якого здійснено тільки однією стороною, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін цього правочину та не звільняє другу сторону такого правочину від відповідальності за невиконання нею свого обов'язку (аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного суду України від 24.06.2015 року у справі № 3-192гс15 та від 21.12.2016 у справі № 3-123гс14 ).

Як встановлено приписами ст. 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (ст. ст. 610, 611 ЦК України).

За таких обставин, твердження відповідача про відсутність у позивача права на нарахування штрафних санкцій у зв'язку з припиненням зобов'язання в силу закінчення дії договору, не відповідають дійсності та спростовуються наведеним вище.

Також судом не бурується до уваги посилання відповідача на норми Бюджетного кодексу України, оскільки зі змісту договору вбачається, що постачання продукції та оплата вартості поставленої продукції не залежить від певного бюджетного періоду.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно зі ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

У відповідності до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Це стосується відповідача, який мав довести суду, що він зобов'язання щодо поставки товару виконав своєчасно та в повному обсязі. Проте, відповідач не надав суду доказів виконання зобов'язань та доказів на спростування обставин, повідомлених позивачем.

При цьому, суд звертає увагу на те, що відповідно до п. 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

З огляду на зазначене вище, позовні вимоги прокуратури та позивача є обґрунтованими, документально підтвердженими, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору відповідно до положень статті 49 ГПК України покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 49, ст.ст. 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВОГ АЕРО ДЖЕТ» (04080, м. Київ, вул. Новокостянтинівська, буд. 18; ідентифікаційний код 38092255) на користь Міністерства оборони України (03168, м. Київ, пр-т Повітрофлотський, буд. 6; ідентифікаційний код 00034022) пеню у розмірі 2 671 628 (два мільйони шістсот сімдесят одна тисяча шістсот двадцять вісім) грн. 00 коп.; штраф у розмірі 5 054 432 (п'ять мільйонів п'ятдесят чотири тисячі чотириста тридцять дві) грн. 00 коп.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВОГ АЕРО ДЖЕТ» (04080, м. Київ, вул. Новокостянтинівська, буд. 18; ідентифікаційний код 38092255) на користь Генеральної прокуратури України (01011, м. Київ, вул.. Різницька, буд. 13/15; ідентифікаційний код 00034051, МФО 280172, р/р 0164) судовий збір у розмірі 115 890 (сто п'ятнадцять тисяч вісімсот дев'яносто) грн. 90 коп.

4. Після набрання рішенням законної сили видати накази.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 04.12.2017.

Суддя Пукшин Л.Г.