РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.11.2017Справа №910/17409/17

За позовом Публічного акціонерного товариства «Українській Бізнес Банк» в особі

Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Український Бізнес Банк»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Велес-Д»

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача -

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

про визнання недійсними договорів та зобов'язання вчинити дії

Суддя Якименко М.М.

Представники сторін:

від позивача: Лизуненко А.В. - представник, довіреність № 5 від 03.01.2017 року,

від відповідача: не з'явились.

Від третьої особи: не з'явились.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Український Бізнес Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Український Бізнес Банк" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Велес-Д" про визнання недійсними правочинів, а саме: нікчемні договір факторингу № 19 від 08.12.2014 року, договір про відступлення права вимоги за договором поруки від 08.12.2014 року, договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 08.12.2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Апатенко М.А. і зареєстрований в реєстрі за 1867, укладені між Товариством з обмеженою відповідальністю «Велес-Д» та Публічним акціонерним товариством «Українській Бізнес Банк», а також застосування наслідків недійсності нікчемного правочину: зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЕС-Д» повернути Публічному акціонерному товариству «Український Бізнес Банк» документи, отримані згідно Додатку №3 до Договору факторингу №19 від 08.12.2014 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на той факт, що укладення договору факторингу № 19 від 08.12.014 року між сторонами відбулось з порушенням вимог чинного законодавства, а саме відчуження права вимоги здійснено за заниженою ціною, що на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості самих майнових вимог за кредитним договором КЗИПФ/1008027.1 від 26.12.2012 року, право вимоги за яким відступлено, оскільки згідно звіту № 07-08/08-15/РД1 від 12.08.2015 року про експертну оцінку ринкової вартості права грошової вимоги ринкова вартість відступленого права грошової вимоги за кредитним договором № КЗИПФ/1008027.1 від 26.12.2012 року становить 226 345,16 грн., тоді як сума фінансування (оплати) за договором факторингу № 19 від 08.12.2014 року становить 2 263,45 грн., в зв'язку з чим позивач вважає, що договір факторингу № 19 від 08.12.2014 року та укладені в його забезпечення договори про відступлення права вимоги за договором поруки та за договором іпотеки містять ознаки нікчемності, визначені п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», та просить суд на підставі ст.ст. 215, 216 ЦК України та ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визнати спірні договори недійсними і застосуванням реституції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.10.2017 року позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 910/17409/17, залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб та справу призначено до розгляду на 01.11.2017 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.11.2017 року розгляд справи відкладався на 14.11.2017 року.

У судові засідання 01.11.2017 року та 14.11.2017 року з'явився уповноважений представник позивача.

Уповноважений представник відповідача у судові засідання 01.11.2017 року та 14.11.2017 року не з'явився.

Копії ухвал суду від 11.10.2017 року та 01.11.2017 року, які направлялись відповідачу на адресу, зазначену позивачем у позовній заяві, а саме: 01013, м. Київ, вул. Будіндустрії, 7, що відповідає місцезнаходженню відповідача за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб та громадських формувань, на час проведення судових засідань 01.11.2017 року та 14.11.2017 року повернулись на адресу Господарського суду міста Києва не врученими адресату із відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання».

Інші дані (адреси), за якими можна встановити місцезнаходження відповідача, позивачу невідомі.

Про поважні причини неявки представника відповідача в судові засідання суд не повідомлено.

Відповідно до абзацу 3 п. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (далі - Постанова № 18) за змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач повідомлений про час та місце судового розгляду належним чином, а матеріали справи містять достатні докази для її розгляду по суті.

24.10.2017 року через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшло повідомлення № 1777 від 24.10.2017 року про відсутність спору між тими ж сторонами про той же предмет і з тих же підстав, яке разом з доданими до нього документами судом долучені до матеріалів справи.

Також 30.10.2017 року через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання № 1814 від 30.10.2017 року про долучення документів до матеріалів справи. Клопотання судом задоволено, документи судом долучені до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судового засідання 14.11.2017 року позивачем суду не надано.

Від відповідача заяв та клопотань процесуального характеру на час проведення судових засідань 01.11.2017 року та 14.11.2017 року до суду не надходило.

Згідно п. 3.9.2 Постанови № 18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Окрім того, відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Провадження у справі порушено ухвалою від 11.10.2017 року, що свідчить про достатність часу для підготовки до судового розгляду справи, подання суду відзиву на позов, доказів в обґрунтування своєї позиції, в разі їх наявності.

За таких обставин, суд доходить висновку, що неявка представника відповідача не перешкоджає розгляду справи по суті, в зв'язку з чим вважає за можливе здійснити розгляд справи без участі представника ТОВ «Велес-Д» за наявними у справі матеріалами відповідно до ст. 75 ГПК України.

В судовому засіданні 14.11.2017 року представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

В судових засіданнях 30.08.2017 року та 19.09.2017 року представник відповідача заперечував проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Розглянувши подані матеріали справи в їх сукупності та заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 08 грудня 2014 року Публічним акціонерним товариством "Український Бізнес Банк" (клієнт за договором, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Велес-Д" (фактор за договором, відповідач у справі) укладено Договір факторингу № 19 (далі - Договір факторингу), згідно якого в порядку та на умовах, визначених цим Договором факторингу клієнт продає (переуступає) фактору право вимоги до боржника (ОСОБА_5), які включають в себе кредитний договір (далі - Кредитний договір, деталі якого містяться у додатку № 1 до Договору факторингу), а фактор приймає такі права вимоги та зобов'язується передати фінансування в розпорядження клієнта за плату (пункт 1.1 Договору факторингу).

Загальна сума заборгованості за Кредитним договором на дату набрання чинності Договору факторингу складає 226 345,16 грн., у тому числі сума основного боргу 181 903,26 грн., нараховані несплачені проценти 38 441,90 грн., нараховані несплачені комісії у відповідності до Кредитного договору 6 000,00 грн. (п.п. 1.1.4 п. 1.1 Договору факторингу).

За умовами п. 2 1 Договору факторингу фактор надає фінансування клієнту у національній валюті України в сумі 2 263,45 грн. При цьому клієнт перераховує фактору плату в розмірі 1% від суми фінансування у національній валюті України.

Згідно п.6.2 Договору факторингу строк дії Договору факторингу розпочинається з моменту набрання чинності цим Договором та діє невизначений строк.

При цьому Договір факторингу вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін (п. 6.1 Договору факторингу).

Вказаний Договір підписано представниками фактора та клієнта та засвідчено печатками сторін.

Також Додатком №1 до Договору факторингу № 19 від 08.12.2014 року сторони узгодили деталі Кредитного договору, а саме № 1008027.1 від 26.12.2012 року.

Судом встановлено, що укладений між сторонами правочин за своїм змістом та правовою природою є договором факторингу, який підпадає під правове регулювання норм глави 73 Цивільного кодексу України.

Приписами частини 1 статті 1077 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом частини 1 ст. 1078 Цивільного кодексу України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

При цьому договір факторингу, поєднує в собі ознаки різних договорів: цесії (відступлення права вимоги), кредитування, страхування, застави, поруки, і є окремим видом правочину, який регулюється спеціальними нормами законодавства, а саме Главою 73 Цивільного кодексу України "Факторинг", Законом України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" тощо.

Згідно п.1.3 Договору факторингу для підтвердження наявності та дійсності права грошової вимоги, що відступається, клієнт передає фактору документацію у наступному порядку: у дату набрання чинності цього Договору передати усю документацію, що підтверджує право вимоги; передача документації оформлюється актом приймання - передачі, який підписується сторонами та скріплюється печатками сторін.

Судом встановлено за матеріалами справи, що на виконання умов Договору факторингу позивач передав, а відповідач прийняв права вимоги (з усією документацією), що підтверджується Актом приймання-передачі прав вимоги від 08.12.2014 року (Додаток № 2 до Договору факторингу).

Відповідно до Акту прийому-передачі документів до Договору факторингу (Додаток № 3 до Договору факторингу) позивач передав, а відповідач прийняв документи, перелік яких визначений в цьому акті, а саме:

1. Кредитний договір №КЗИПФ/1008027.1 від 26.12.2012 року з додатками № 1,2 (оригінал) - на 5 арк.;

2. Договір іпотеки від 26.12.2012 року, зареєстровано в реєстрі за № 1810 (оригінал) - на 3 арк.;

3. Договір поруки від 26.12.2012 року (оригінал) - на 1 арк.;

4. Технічний паспорт на кв. АДРЕСА_1 (оригінал) - на 2 арк.;

5. Свідоцтво про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_2 від 05.12.2012 року та витяг про державну реєстрацію прав № 36579335 (оригінали) - на 2 арк.;

6. Рекомендоване повідомлення № 403 з конвертом (оригінал);

7. Рекомендоване повідомлення № 390 оригінал;

8. Вимога № 21 від 09.01.2014 року (оригінал) - на 1 арк.;

9. Вимога № 20 від 09.01.2014р. (оригінал) - на 1 арк.;

10. Лист № 9671 від 31.12.2013р. (оригінал) - на 1 арк.;

11. Акт перевірки стану предмету застави від 22.07.2013 року (оригінал) - на 1 арк.;

12. Акт перевірки стану предмету застави від 24.06.2013 року (оригінал) - на 1 арк.;

13. Акт перевірки стану предмету застави від 20.08.2013 року (оригінал) - на 1 арк.;

14. Акт перевірки стану предмету застави від 20.06.2013 року (оригінал) - на 1 арк.;

15. Акт перевірки стану предмету застави від 10.09.2013 року (оригінал) - на 1 арк.;

16. Договір № 001920/02/13-СЕВ (копія) - на 3 арк.;

17. Договір №006207/03/13-СЕВ (копія) - на 1 арк.;

18. Висновок експерта від 12.12.2013 року (оригінал) - на 2 арк.;

19. Анкета поручителя (оригінал) - на 1 арк.;

20. Анкета клієнта (оригінал) - на 1 арк.;

21. Висновок експерта від 29.04.2014 року (оригінал) - на 3 арк.;

22. Висновок експерта від 11.12.2012 року (оригінал)- на 10 арк.;

23. Копія паспорту та коду клієнта - на 2 арк.;

24. Вимога №539 від 05.07.2013 року (оригінал) - на 1 арк.;

25. Вимога №535 від 05.07.2013 року (оригінал) - на 1 арк.;

26. Картка кредитної справи від 07.12.2012 року (оригінал) - на 1 арк.;

27. Акт прийому-передачі від 29.12.2012 року (оригінал) - на 1 арк.;

28. Договір .№ 001497/02/12-СЕВ (оригінал) - на 3 арк.;

29. Договір №003222/03/12-СЕВ (оригінал) - на 1 арк.;

30. Копія паспорту та коду ОСОБА_6 - на 2 арк.;

31. Копія паспорту ОСОБА_7 - на 1 арк.;

32. Копія свідоцтва про шлюб серія 1-НОМЕР_1 - на 1 арк.;

33. Податкова декларація ОСОБА_5 (оригінал) - 2 арк.;

34. Заява про видачу кредиту ОСОБА_5 від 07.12.2012 року (оригінал) - на 1 арк. Копія вказаного Акту прийому - передачі документів наявна в матеріалах справи.

Окрім цього, між Публічним акціонерним товариством "Український Бізнес Банк" (цедент за догором, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ВЕЛЕС-Д" (цесіонарій за договором, відповідач у справі) 08 грудня 2014 року був укладений Договір про відступлення права вимоги за договором поруки від 26 грудня 2014 року, згідно з пунктом 1.1 якого цедент, що є кредитором за Договором поруки від 26 грудня 2012 року, яким забезпечено виконання зобов'язань ОСОБА_5 за Кредитним договором № КЗИПФ/1008027.1 від 26.12.2012 року та усіх додаткових угод до нього передає, а цесіонарій приймає всі права вимоги за Договором поруки, а саме:

1.1.1. задоволення вимог щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій, штрафів, пені та інших платежів, передбачених Кредитним договором, а також відшкодування можливих збитків, завданих цеденту та/або цесіанарію порушенням кредитором умов Договору поруки та/або порушення боржником умов Кредитного договору.

1.1.2. вимоги із сплати штрафів, пені та інших платежів, передбачених Договором поруки.

1.1.3. вимоги щодо відшкодування судових та інших витрат, пов'язаних із здійсненням забезпеченої порукою вимоги, відшкодування яких, передбачено Договором поруки.

1.1.4. будь-які інші вимоги, передбачені Договором поруки.

Відповідно до п. 8.1 вказаного Договору останній набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до моменту припинення Договору поруки.

Також 08 грудня 2014 року між Публічним акціонерним товариством "Український Бізнес Банк" (первісний іпотекодержатель за договором, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Велес-Д" (новий іпотекодержатель за договором, відповідач у справі) укладено Договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки (посвідченим 26.12.2012 року приватним нотаріусом Севастопольського міського нотаріального округу Бам І.О. та зареєстрованим в реєстрі за № 1810), який посвідчений 08 грудня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Апатенко М.А. та зареєстрований в реєстрі за № 1867 (далі - Договір про відступлення права вимоги № 1867).

Відповідно до п. 1.1. Договорів про відступлення права вимоги № 1867 в порядку та на умовах, визначених цим договором, позивач відступає (передає), а відповідач набуває (приймає) усе та будь-яке належне позивачу право вимоги за Договором іпотеки (з урахуванням всіх внесених до нього змін та доповнень) (далі - відступлені права), включаючи, але не обмежуючись, право звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки і за рахунок предмету іпотеки задовольнити свої вимоги за Кредитним договором у повному розмірі, у разі невиконання боржником та/або майновим поручителем, зобов'язань за Кредитним договором.

Сторони домовились, що заміна сторони, яка іменується Іпотекодержатель у зобов'язаннях, що виникли на підставі Договору іпотеки, вважається такою, що відбулася, а права вимоги за Договором іпотеки вважаються відступленими відповідачу з моменту підписання цього договору, скріплення печатками сторін та нотаріального посвідчення цього договору.

З моменту набуття чинності цим Договором до нового іпотекодержателя переходять усі права і зобов'язання первісного іпотекодержателя як сторони, що іменується іпотекодержатель у зобов'язаннях, що виникли на підставі Договору іпотеки, в обсязі та на умовах, що існують на момент набрання чинності цим Договором.

Як зазначено в пункті 1.2 Договору про відступлення права вимоги № 1867, предметом іпотеки за Договором іпотеки є: жила квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 1.4 Договору про відступлення № 1867 сума невиконаного боржником зобов'язання перед новим кредитором станом на момент укладення цього договору, згідно Кредитного договору та відповідно Договору про відступлення права вимоги, становить 226 345,46 грн.

Згідно п. 8.7 Договору про відступлення права вимоги № 1867 цей договір набирає чинності з моменту його нотаріального посвідчення.

Судом встановлено за матеріалами справи, що відповідно до постанови Правління Національного банку України від 25 грудня 2014 року № 844 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Український Бізнес Банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд гарантування) прийнято рішення від 25 грудня 2014 року № 164 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Укрбізнесбанк», згідно якого запроваджено тимчасову адміністрацію строком на три місяці з 26 грудня 2014 року по 25 березня 2015 року включно та призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Укрбізнесбанк» провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Бобчука І.П.

Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 23 квітня 2015 року № 365 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «Український Бізнес Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 24 квітня 2015 року № 87 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Укрбізнесбанк» та призначення уповноваженої сособи Фонду на ліквідацію банку», згідно якого розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства «Укрбізнесбанк» з 24 квітня 2015 року, призначено уповноважену особу Фонду гарантування провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Білу Ірину Володимирівну строком на 1 рік з 24 квітня 2015 року по 23 квітня 2016 року включно.

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 155/10 від 25 серпня 2015 року делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «Укрбізнесбанк», визначені ст.ст. 37, 38, ч.1 та 2 ст. 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» білій І.В. на час здійснення ліквідації банку.

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24 березня 2016 року № 404 продовжено строк здійснення процедури ліквідації ПАТ «Укрбізнесбанк» на два рокит по 23 квітня 2018 року включно та продовжено повноваження ліквідатора банку Білій І.В. строком на два роки по 23 квітня 2018 року включно.

Вказана інформація розміщена на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у мережі інтернет (www.fg.gov.ua) та є загальновідомою, а тому відповідно до норм статті 35 Господарського процесуального кодексу України не потребують доказування.

В подальшому на виконання частини 2 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» щодо забезпечення перевірки договорів (інших правочинів), укладених ПАТ «Укрбізнесбанк» протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку позивачем було прийнято рішення здійснити перевірку в ПАТ «Укрбізнесбанк» перевірку на предмет виявлення правочинів, що є нікчемними з підстав, визначених ч.3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», та створено відповідну робочу комісію з перевірки договорів за операційною діяльністю банку.

За результатами проведеної перевірки комісією встановлено, що Договір факторингу містить ознаки нікчемності, визначені п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а саме здійснено відчуження майна за цінами, нижчими більше ніж на 20 відсотків від його вартості, в зв'язку з чим на підставі Акту від 09 грудня 2015 року № 20 про встановлення факту нікчемності договору факторингу рішенням № 20 про визнання правочинів нікчемними від 09 грудня 2015 року визнано нікчемними укладені між Публічним акціонерним товариством "Український Бізнес Банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ВЕЛЕС-Д" з моменту їх укладення: Договір факторингу № 19 від 08 грудня 2014 року, , з моменту його укладення, Договір про відступлення права вимоги за договором поруки від 26 грудня 2012 року, що був укладений 08.12.2014 року, Договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки (посвідченим приватним нотаріусом Севастопольського міського нотаріального округу Бам І.О. 04.12.2014 року та зареєстрованим в реєстрі за №1810), який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Апатенко М.А. 08 грудня 2014 року та зареєстрований в реєстрі за № 1867, за ознаками п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Копія вказаного рішення наявна в матеріалах справи.

Враховуючи зазначене рішення, на виконання п. 1 ч. 4 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» 01 вересня 2017 року позивачем за № 21512 було направлено на адресу відповідача ТОВ «Велес-Д» вимогу про повернення ПАТ «Укрбізнесбанк» всіх грошових коштів, перерахованих позичальниками банку на користь відповідача, оригіналів всіх кредитних договорів та договорів забезпечення (іпотеки, застави, поруки тощо), додатків до них та інших документів, пов'язаних з виконанням сторонами умов цих договорів тощо, а також повідомив позивача про нікчемність вищезазначених правочинів.

Факт надсилання вказаної вимоги на адресу ТОВ «Велес-Д» підтверджується наданими позивачем копіями фіскального чеку № 3587 від 01 вересня 2017 року та відповідного опису вкладення у цінний лист від 01 вересня 2017 року.

Таким чином, спір у даній справі виник внаслідок того, що, на думку позивача, укладаючи з відповідачем Договір факторингу № 19 від 08 грудня 2014 року, банк безоплатно здійснив відчуження майна за заниженою ціною, що на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості самих майнових вимог, відтак, вказаний Договір факторингу та Договори про відступлення прав вимоги є нікчемними з підстав, визначених в п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», в зв'язку з чим позивач звернувся до суду з позовними вимогами щодо визнання вказаних правочинів недійсними на підставі ст. ст. 215, 216 Цивільного кодексу України та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, а саме: зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю "ВЕЛЕС-Д" повернути Публічному акціонерному товариству "Український Бізнес Банк" документи, отримані згідно Додатку № 3 до Договору факторингу.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Суд зазначає, що спеціальним законом, яким регулюється діяльність банківських установ в Україні є Закон України "Про банки і банківську діяльність".

Процедура виведення неплатоспроможного банку з ринку та питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації регулюються нормами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

За приписами п. 8 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» неплатоспроможний банк - це банк, щодо якого Національний банк України прийняв рішення про віднесення до категорії неплатоспроможних у порядку, передбаченому Законом України «Про банки і банківську діяльність».

Частиною 1 статті 76 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що НБУ зобов'язаний прийняти рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних у разі: 1) неприведення банком своєї діяльності у відповідність із вимогами законодавства, у тому числі нормативно-правових актів НБУ, після віднесення його до категорії проблемних, але не пізніше ніж через 180 днів з дня визнання його проблемним; 2) зменшення розміру регулятивного капіталу або нормативів капіталу банку до однієї третини від мінімального рівня, встановленого законом та/або нормативно-правовими актами НБУ; 3) невиконання банком протягом 10 робочих днів поспіль 10 і більше відсотків своїх зобов'язань перед вкладниками та іншими кредиторами; 4) одноразове грубе або систематичне порушення банком законодавства у сфері готівкового обігу, запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму, що створює загрозу інтересам вкладників чи інших кредиторів банку.

Пунктом 16 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначено, що тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому Законом.

Частиною 1 ст. 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено підстави ліквідації банку, зокрема зазначено, що банк може бути ліквідований: 1) за рішенням власників банку; 2) у разі відкликання НБУ банківської ліцензії з власної ініціативи або за пропозицією ФГВФО. Так, НБУ має право відкликати банківську ліцензію з власної ініціативи у разі, якщо: 1) виявлено, що документи, надані для отримання банківської ліцензії, містять недостовірну інформацію; 2) банк не виконав жодної банківської операції протягом року з дня отримання банківської ліцензії.

Відповідно до статті 87 Закону України «Про банки і банківську діяльність» ліквідація банку з ініціативи Національного банку України здійснюється відповідно до цього Закону та нормативно-правових актів Національного банку України.

Так, статтею 91 цього Закону визначено, що з дня прийняття рішення про відкликання ліцензії та призначення ліквідатора банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси; строк виконання всіх грошових зобов'язань банку та зобов'язання щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) вважається такими, що настав.

Ліквідатор з дня свого призначення, зокрема, очолює ліквідаційну комісію та формує ліквідаційну масу, виконує функції з управління та розпорядження майном банку, складає перелік акцептованих ним вимог для затвердження Національним банком України.

Зокрема, приписами статті 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що його метою є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків. Відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

Згідно ч. 1 ст. 44 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Національний банк України приймає рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку за пропозицією Фонду та з інших підстав, передбачених Законом України «Про банки і банківську діяльність».

У відповідності до ч. 4 вказаної статті Фонд призначає уповноважену особу Фонду та розпочинає процедуру ліквідації банку в день отримання рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, за виключенням випадку, коли ліквідація здійснюється за ініціативою власників банку.

Як зазначалось судом вище, відповідно до постанови Правління Національного банку України від 25.12.2014 року № 844 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Український Бізнес Банк" до категорії неплатоспроможних" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 25.12.2014 року № 164 "Про запровадження тимчасової адміністрації ПАТ "Український Бізнес Банк", згідно з яким з 26.12.2014 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду на тимчасову адміністрацію в ПАТ "УКРБІЗНЕСБАНК". На підставі постанови Правління Національного банку України від 23.04.2015 року № 265 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Український Бізнес Банк" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 24.04.2015 року № 87 "Про початок процедури ліквідації ПАТ "УКРБІЗНЕСБАНК", за яким з 24.04.2015 року розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства "Український Бізнес Банк" та призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію в ПАТ "УКРБІЗНЕСБАНК". Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб продовжено строки здійснення процедури ліквідації по 23.04.2018 року включно та продовжено повноваження уповноваженої особи Фонду на здійснення ліквідації ПАТ "Укрбізнесбанк" Білій І.В. по 23.04.2018 року включно.

Таким чином, починаючи з 26.12.2014 року, діяльність ПАТ "Укрбізнесбанк" регламентується положеннями Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Згідно частини п'ятої статті 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

Частиною першою статті 35 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що тимчасовим адміністратором неплатоспроможного банку та ліквідатором банку (крім ліквідації банку за рішенням власників) є Фонд. Здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків Фонд здійснює через призначену виконавчою дирекцією уповноважену особу Фонду, яка має високі професійні та моральні якості, бездоганну ділову репутацію, повну вищу освіту в галузі економіки, фінансів чи права (не нижче кваліфікаційного рівня «спеціаліст») та професійний досвід, необхідний для виконання заходів у межах здійснення тимчасової адміністрації.

Згідно ч. 1 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Частинами 1, 2, 4 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити збереження активів та документації банку. Протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів, вчинених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів, що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті. Уповноважена особа Фонду: 1) протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; 2) вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами; 3) має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням. У разі отримання повідомлення уповноваженої особи Фонду про нікчемність правочину на підставах, передбачених частиною третьою цієї статті, кредитор зобов'язаний повернути банку майно (кошти), яке він отримав від такого банку, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.

При цьому за результатами проведеної робочою комісією з перевірки договорів, укладених протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених в ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», перевіркою встановлено, що укладення Договору факторингу № 19 від 08.12.2014 року відбулось з порушенням вимог законодавства.

Приписами ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено перелік підстав, за наявності яких уповноважена особа Фонду гарантування вкладів може віднести договір чи інший правочин, укладений банком, до числа нікчемних.

Зокрема, правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з підстав: банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог (п.1); банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору (п.3).

Відтак, саме договори, зазначені в ч. 3 цієї статті, є нікчемними.

Разом з тим, за змістом наведених норм право Уповноваженої особи Фонду визнавати правочини (договори) нікчемними не є абсолютним, а кореспондується з обов'язком встановити перед прийняттям рішення щодо цього обставини, з якими Закон пов'язує нікчемність правочину. Одного лише твердження про нікчемність правочинів вочевидь недостатньо для визнання їх такими, оскільки останнє, у випадку, який розглядається, нівелюється протилежним твердженням особи про дійсність правочинів.

Статтею 215 Цивільного кодексу України визначено, що нікчемним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України.

Суд зазначає, що згідно ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Приписами статті 203 Цивільного кодексу України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, чинним законодавством визначено, що договір може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до положень п.п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача.

Тобто, виходячи з наведених приписів позивач, звертаючись із даним позовом до суду з вимогою про визнання недійсними укладених між сторонами Договору факторингу та Договорів про відступлення права вимоги позивач зобов'язаний довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків.

Пунктом 2.5.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29 травня 2013 року "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що за змістом частини другої статті 215 Цивільного кодексу України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак, це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним. Спори про визнання нікчемних правочинів недійсними підлягають вирішенню господарськими судами у загальному порядку. З'ясувавши, що оспорюваний правочин є нікчемним, господарський суд зазначає в резолютивній частині рішення про його недійсність або, за відсутності підстав для такого визнання, відмовляє в задоволенні позову.

Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно п. 2.10. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» в силу припису ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Судом встановлено за матеріалами справи, що як на підставу для визнання недійсними Договору факторингу та договорів про відступлення права вимоги позивач вказує на те, що такі правочини є нікчемними, тобто такими, недійсність яких встановлена приписами ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", оскільки відчуження майно відбулось за цінами, нижчими ніж на 20 відсотків від його вартості.

При цьому позивач свої доводи підтверджує звітом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ако Есперт" № 07-08/08-15/РД1 від 12.08.2015 про незалежну оцінку прав вимоги за кредитними договорами, за результатами проведення суб'єктом оціночної діяльності незалежної оцінки ринкової вартості активів банку у вигляді права грошової вимоги до позичальників за кредитними договорами, зокрема, за Кредитним договором № КЗИПФ/1008027.1 від 26 грудня 2012 року.

Оцінка майна, майнових прав (надалі оцінка майна) - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, визначеними в статті 9 Закону України «Про оцінку майна майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», і є результатом практичної діяльності суб'єкта оціночної діяльності (ст. 3 Закону).

В свою чергу висновки про вартість майна та майнових прав викладаються у звіті про оцінку майна, під яким слід розуміти документ, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюються підписом керівника суб'єкта оціночної діяльності.

Отже, виключно на підставі звіту про оцінку майнових прав можна стверджувати про відповідність та/або не відповідність ринковим цінам ціни відступлення/відчуження права вимоги, визначеної сторонами у відповідному договорі.

Визначаючи ринкову вартість прав вимоги за кредитними договорами, які були відступлені безумовно підлягають врахуванню такі фактори як стан обслуговування боргу, платоспроможність позичальника, наявність застави, її належне оформлення, процес стягнення боргу або звернення стягнення на заставлене майно.

Відповідно до ст. 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Як зазначено у пункті 2.14 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" звичайними є ціни, які за подібних обставин зазвичай сплачувалися за аналогічне майно у відповідний момент часу у відповідному регіоні. Доведення рівня таких цін покладається на особу, яка заявила вимогу про відшкодування вартості майна.

Поняття "звичайних" цін наведено в Податковому кодексі України. Відповідно до п. 14.1.71 Податкового кодексу України звичайна ціна - ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін. Якщо під час здійснення операції обов'язковим є проведення оцінки, вартість об'єкта оцінки є підставою для визначення звичайної ціни для цілей оподаткування.

Відтак, рівень звичайної ціни (рівень ринкової ціни) може бути визначений за результатами оцінки об'єкту продажу.

За змістом п. 2.1 Договору факторингу фактор надає фінансування клієнту у національній валюті України в сумі 2 263,45 грн.

Відповідно до складеного ТОВ «АКО ЕКСПЕРТ» звіту № 07-09/08-15/РД1 про незалежну оцінку прав вимоги за Кредитним договором № КЗИПФ/1008027.1 від 26 грудня 2012 року, загальна ринкова вартість об'єктів оцінки становить 16 492 872,80 грн., ринкова вартість активу ПАТ "Укрбізнесбанк" у вигляді права вимоги за Кредитним договором № КЗИПФ/1008027.1 від 26 грудня 2012 року (позичальник ОСОБА_5 - загальна сума заборгованості - 226 345,16 грн.) складає 226 345,16 грн., тобто перевищує ціну продажу цього активу більше ніж на 99%.

При цьому суб'єкт оціночної діяльності - Товариство з обмеженою відповідальністю "АКО ЕКСПЕРТ", який здійснював зазначену оцінку, має сертифікат суб'єкта оціночної діяльності №16646/14 від 04.07.2014 року, виданий Фондом Держмайна України згідно з Законом України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", оцінювач Артеменко Д.М., який склав звіт - кваліфікаційне свідоцтво оцінювача №188 від 26.02.2005 року та свідоцтво про реєстрацію в державному реєстрі оцінювачів ФДМУ № 10151 від 02.08.2013 року.

Згідно ст.13 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" рецензування звіту про оцінку майна здійснюється на вимогу особи, яка використовує оцінку майна та її результати для прийняття рішень, у тому числі на вимогу замовників (платників) оцінки майна, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, судів та інших осіб, які мають заінтересованість у неупередженому критичному розгляді оцінки майна, а також за власною ініціативою суб'єкта оціночної діяльності.

Як визначено пунктом 67 Національного стандарту № 1 "Загальні засади оцінки майна та майнових прав", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1440 від 10.09.2003, рецензія повинна містити висновок про відповідність звіту вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна та про можливість його використання з відповідною метою, у тому числі про достовірність оцінки майна.

Так, на замовлення позивача у справі Приватним підприємством "ТА-Експерт-Сервіс" (сертифікат суб'єкта оціночної діяльності №16961/14 від 29.09.2014 року, виданий ФДМУ згідно з Законом України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні") була здійснена рецензія на звіт №07-09-01/08-15/РД1 про незалежну оцінку прав вимоги за кредитними договорами ПАТ «Укрбізнесбанк», за результатами рецензування якого встановлено, що звіт у цілому відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, але має незначні недоліки, що не вплинули на достовірність оцінки.

З огляду на вищевикладене, суд приймає в якості належного та допустимого доказу в розумінні приписів ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України звіт про незалежну оцінку прав вимоги за кредитними договорами №07-09-01/08-15/РД1, складений суб'єктом оціночної діяльності ТОВ «АКО ЕКСПЕРТ» 08 грудня 2014 року, долучений позивачем до матеріалів справи.

Поряд із цим суд зазначає, що прийняття відповідного звіту в якості доказу визначення ринкової вартості права вимоги, переданого на користь відповідача за договором факторингу, також мало місце в аналогічній справі Господарського суду міста Києва № 910/32313/15, що підтверджується постановою Вищого господарського суду України від 08.11.2016 року.

Окрім того суд наголошує, що підставами позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. До підстав позову належать лише юридичні факти, тобто ті, з яким нормами матеріального права пов'язують виникнення, зміну чи припинення прав та обов'язків суб'єктів матеріального правовідношення.

Інших підстав нікчемності Договору факторингу та Договір про відступлення відступлення права вимоги, укладених між позивачем та відповідачем, окрім зазначених вище, позивачем в позовних вимогах не зазначено та суду не надано.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Рішенням про визнання правочинів нікчемними № 20 від 09 грудня 2015 року, прийнятим позивачем на підставі Акту № 20 від 09 грудня 2015 року про встановлення факту нікчемності договору факторингу, позивачем визнано нікчемними спірний Договір факторингу та Договори про відступлення права вимоги за Договорами іпотеки та поруки, укладеними на виконання Договору факторингу, з моменту їх укладення.

При цьому доказів визнання недійсним або скасування рішення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Укрбізнесбанк" № 20 про визнання правочинів нікчемними від 09 грудня 2015 року о у порядку, встановленому чинним законодавством України, сторонами суду не надано.

Враховуючи вищевикладене та виходячи з фактичних обставин справи суд доходить висновку, що відчуження права вимоги здійснено за заниженою ціною, яка на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості самих майнових вимог за кредитним договором, оскільки ринкова вартість активу банку у вигляді права вимоги за Кредитним договором № КЗИПФ/1008027.1 від 26 грудня 2012 року перевищує ціну продажу цього активу більше ніж на 99%, що, в свою чергу, свідчить про існування підстав, з якими приписи частини 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" пов'язують нікчемність Договору факторингу та перелічених Договорів про відступлення права вимоги за договорами забезпечення.

Таким чином, приймаючи до уваги, що позивачем доведено обставини, з якими положення статей 203, 215 Цивільного кодексу України пов'язують можливість визнання нікчемних Договору факторингу та Договорів про відступлення права вимоги за договорами забезпечення недійсними, та враховуючи висновок суду про нікчемність вказаних договорів, на думку суду, позовні вимоги про визнання недійсним таких договорів недійсними є обґрунтованими, правомірними та такими, що підлягають задоволенню, виходячи із наведених обґрунтувань.

Щодо заявлених позивачем на підставі ст. 216 Цивільного кодексу України позовних вимог щодо застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, а саме зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЕС-Д» повернути Публічному акціонерному товариству «Український Бізнес Банк» документи, отримані згідно Додатку №3 до Договору факторингу №19 від 08.12.2014 року, суд зазначає, що відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

Згідно з п. 2.5. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», правочини, які не відповідають вимогам закону, не породжують будь-яких бажаних сторонами результатів, незалежно від волі сторін та їх вини у вчиненні незаконного правочину. Правові наслідки таких правочинів настають лише у формах, передбачених законом, - у вигляді повернення становища сторін у початковий стан (реституції) або в інших.

Окрім того, відповідно до ч. 2 ст. 208 ГК України у разі визнання недійсним зобов'язання з підстав інших, ніж передбачено ч. 1 даної статті, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за зобов'язанням, а за неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість грошима, якщо інші наслідки недійсності зобов'язання не передбачені законом.

Згідно з ч. 5 постанови пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 р. №9 відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Таким чином, за загальним правилом недійсності правочину є застосування до сторін двосторонньої реституції або відшкодування збитків винною особою.

Як встановлено судом за матеріалами справи, на виконання умов Договору факторингу № 19 від 08 грудня 2014 року клієнт передав, а фактор прийняв документи згідно з переліком, що підтверджується Актом прийому - передачі документів від 08 грудня 2014 року(додаток № 3 до Договору факторингу).

Отже з огляду на визнання судом недійсності Договору факторингу та наявності правових підстав для задоволення вимог про повернення одержаного за недійсним правочином (ч. 2 ст. 208 ГК України), суд вважає за можливе за можливе задовольнити вимогу позивача про зобов'язання відповідача повернути на користь ПАТ «Укрбізнесбанк» передані за Актом прийому-передачі від 08.12.2014 року (Додаток № 3 до Договору факторингу) документи.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з того, що позов доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати покладаються судом на відповідача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 32, 33, 49, 75, 82 - 85, 116 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним Договір факторингу № 19, укладений 08 грудня 2014 року між Публічним акціонерним товариством "Український Бізнес Банк" (83001, м. Донецьк, вул. Артема, 125 (поштова адреса: 04071, м. Київ, вул. Хорива, 11 А, ) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Велес-Д" (01013, м. Київ, вул. Будіндустрії, 7, ).

3. Визнати недійсним Договір про відступлення права вимоги за Договором поруки від 26 грудня 2012 року, укладений 08 грудня 2014 року між Публічним акціонерним товариством "Український Бізнес Банк" (83001, м. Донецьк, вул. Артема, 125 (поштова адреса: 04071, м. Київ, вул. Хорива, 11 А, ) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Велес-Д" (01013, м. Київ, вул. Будіндустрії, 7, ).

4. Визнати недійсним Договір про відступлення права вимоги за Договором іпотеки (посвідченим 26 грудня 2012 року приватним нотаріусом Севастопольського міського нотаріального округу Бам І.О. та зареєстрованим в реєстрі за № 1810), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Апатенко М.А. та зареєстрований в реєстрі за № 1867.

5. Зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю "Велес-Д" (01013, м. Київ, вул. Будіндустрії, 7, ) повернути Публічному акціонерному товариству "Український Бізнес Банк" (83001, м. Донецьк, вул. Артема, 125 (поштова адреса: 04071, м. Київ, вул. Хорива, 11 А, ) документи згідно переліку, що міститься в Акті прийому-передачі документів від 08 грудня 2014 року (Додаток № 3) до Договору факторингу № 19 від 08 грудня 2014 року.

6. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕЛЕС-Д" (01013, м. Київ, вул. Будіндустрії, 7, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Український Бізнес Банк" (83001, м. Донецьк, вул. Артема, 125 (поштова адреса: 04071, м. Київ, вул. Хорива, 11 А, ) 6 400 (шість тисяч чотириста) грн. 00 коп. - судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя М.М.Якименко

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 27.11.2017 року.