ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2017 р. Справа № 918/278/17

Господарський суд Рівненської області в складі головуючого судді Войтюка В.Р., розглянувши матеріали справи

за позовом Спільного підприємства "Роланд-Україна" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю

до ОСОБА_1

про відшкодування збитків, завданих посадовою особою господарському товариству її діями (бездіяльністю) в сумі 2 597 349 грн. 26 коп.

В засіданні приймали участь:

Від позивача: Середа Ю.С. (дов. № 06/2017 від 26.05.2017 р.);

Від відповідача: ОСОБА_1 (НОМЕР_1 від 14.08.1996 р.).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У квітні 2017 року Спільне підприємство "Роланд-Україна" у формі товариства з обмеженою відповідальністю (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовом до ОСОБА_1 (далі - відповідач) про відшкодування збитків, завданих посадовою особою господарському товариству її діями (бездіяльністю) в сумі 2 597 349 грн. 26 коп.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що договори, а саме: договір купівлі-продажу № 20 11-8 від 20 листопада 2008 року; договір про надання послуг № 20-1 від 01 червня 2008 року; договір про надання послуг № 22-1 від 01 липня 2009 року; договір про надання послуг № 28-1 від 03 серпня 2009 року; договір про надання послуг № 29-1 від 04 серпня 2009 року; договір купівлі-продажу № 20/08-9 від 20 серпня 2009 року; договір про надання послуг 39-1 від 09 жовтня 2009 року; договір про надання послуг № 40-1 від 09 жовтня 2009 року, укладені директором Товариства з перевищенням своїх повноважень, передбачених Статутом 2008 року, укладення таких договорів не було належним чином затверджене або схвалене Загальними зборами учасників Товариства в подальшому, а відповідач свідомо погодився на укладення договорів, будучи повністю обізнаним про наявність у директора Товариства обмежень на їх укладення.

Крім того, до позовної заяви позивачем додано заяву, в якій останній просить суд забезпечити позов та накласти арешт на грошові суми, що належать ОСОБА_1 та на нерухому майно, а саме на квартиру, що знаходиться у приватній власності ОСОБА_1 загальною площею 201, 7 кв.м. розташовану за адресою АДРЕСА_1, зареєстровану у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером 38082016.

Свою заяву позивач обґрунтовує тим, що в даному випадку через особливості розміру позовних вимог, накладання арешту на майно та грошові кошти , що належать ОСОБА_1 є найбільш розумним, обґрунтованим та адекватним заходом до забезпечення позову. Позивач зазначає, що фактичне виконання рішення у разі задоволення позову буде можливим лише у разі звернення стягнення як на наявні грошові кошти відповідача, так і на нерухоме майно.

Відповідно до статті 66 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Зі змісту зазначеної норми вбачається, що підставою для вжиття заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення про те, що невжиття заходів до забезпечення позову у подальшому утруднить або зробить неможливим виконання рішення господарського суду у разі задоволення заявлених вимог.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 30 березня 2011 року у справі №1/243пд.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 ГПК України, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Пунктами 2, 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 16 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" роз`яснено, що забезпечення позову є засобом запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду.

Пункту 3 вищезазначеної постанови роз`яснено, що у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням, зокрема, наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Суд зазначає, що заява про забезпечення позову має підтверджуватися належними та допустимими доказами, які свідчать про вчинення відповідачем дій, які унеможливлять в подальшому виконання рішення.

Разом з тим, заява про забезпечення позову ґрунтується виключно на припущеннях позивача, щодо ймовірності відчуження майна ОСОБА_1 третім сторонам.

Тому, враховуючи усі наявні в матеріалах справи докази, надавши їм оцінку за внутрішнім переконання, керуючись нормами чинного законодавства України суд прийшов до висновку, щодо безпідставності заяви позивача про забезпечення позову, а тому в її задоволенні відмовляє.

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 21 квітня 2017 року порушено провадження у справі № 918/278/17, розгляд якої призначено на 11 травня 2017 року (суддя Політика Н.А.).

24 квітня 2017 року від представника позивача на електронну адресу суду надійшла заява учасників Спільного підприємства "Роланд-Україна" у формі товариства з обмеженою відповідальністю про призначення представників позивача. 26 квітня 2017 року на адресу суду надійшов оригінал зазначеної заяви.

04 травня 2017 року від представника позивача на електронну адресу суду надійшла заява про отримання процесуальних документів в електронному вигляді. 05 травня 2017 року на адресу суду надійшов оригінал зазначеної заяви.

Крім того, 04 травня 2017 року від представника позивача на електронну адресу суду надійшли пояснення. 05 травня 2017 року на адресу суду надійшов оригінал зазначених пояснень.

Ухвалою господарського суду від 11 травня 2017 року розгляд справи відкладено в судовому засіданні на 22 травня 2017 року (суддя Політика Н.А.).

22 травня 2017 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від представника позивача надійшли письмові пояснення на виконання вимог ухвали суду від 11 травня 2017 року. Також, у вищевказаних письмових поясненнях позивач просив суд відкласти розгляд справи на іншу дату.

В судовому засіданні 22 травня 2017 року оголошено перерву в судовому засіданні до 31 травня 2017 року.

До канцелярії суду 31 травня 2017 року від представника позивача надійшло клопотання, в якому останній просить суд відкласти розгляд справи на іншу дату. Крім того, позивачем подано до суду письмові пояснення.

31 травня 2017 року через канцелярії суду представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому останній позовні вимоги заперечує у повному обсязі та просить суд в задоволенні позову відмовити. Крім того, відповідачем подано заперечення на заяву про вжиття заходів щодо забезпечення позову та письмові пояснення по справі.

Ухвалою господарського суду від 31 травня 2017 року розгляд справи відкладено в судовому засіданні на 20 червня 2017 року (суддя Політика Н.А.).

Розпорядженням в.о. керівника апарату господарського суду Рівненської області від 07 червня 2017 року № 01-04/145/2017 в зв'язку перебуванням судді Політики Н.А. у відпустці призначено повторний автоматизований розподіл справи № 918/278/17.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 червня 2017 року справу № 918/278/17 передано на розгляд судді Войтюку В.Р.

Ухвалою господарського суду від 08 червня 2017 року справу № 918/278/17 прийнято до свого провадження (суддя Войтюк В.Р.).

19 червня 2017 року через канцелярію суду від представника позивача надійшла заява, в якій останній просить суд зупинити провадження у справі до вирішення пов'язаних з нею справ № 918/371/7 та № 918/391/17.

До відділу канцелярії та документального забезпечення суду 20 червня 2017 року від представника відповідача надійшла заява про застосування строків позовної давності

Ухвалою господарського суду від 20 червня 2017 року розгляд справи відкладено в судовому засіданні на 04 липня 2017 року.

04 липня 2017 року від представника позивача надійшли письмові пояснення, в якій останній просив суд відмовити в задоволенні заяви про застосування строків позовної давності. Також, позивач просив суд задовольнити клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення пов'язаних справ.

Ухвалою господарського суду від 04 липня 2017 року провадження у справі № 918/278/17 зупинено до вирішення справи №918/371/17 за позовом Спільного підприємства "Роланд-Україна" у формі товариства з обмеженою відповідальністю до Фізичної особи - підприємця Валюшко Ольги Василівни про визнання договору недійсним, а також справи № 918/391/17 за позовом Спільного підприємства "Роланд Україна" у формі товариства з обмеженою відповідальністю до Фізичної особи - підприємця Валюшко Юрія Борисовича про визнання договорів недійсними, що розглядаються Господарським судом Рівненської області.

23 жовтня 2017 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від представника позивача надійшло клопотання про поновлення провадження у справі у зв'язку із вирішенням пов'язаних справ № 918/371/17 та 918/391/17. Крім того, позивачем подано до суду клопотання, в якому останній просить суд призначити колегіальний розгляд справи № 918/278/17. Подане клопотання заявник обґрунтовує складністю розгляду справи № 918/278/17.

Відповідно до ст. 4-6 Господарського процесуального кодексу України, справи у місцевих господарських судах розглядаються суддею одноособово. Будь-яку справу, що відноситься до підсудності цього суду, залежно від категорії і складності справи, може бути розглянуто колегіально у складі трьох суддів.

Таким чином, у кожному випадку суд повинен, з урахуванням конкретних обставин справи, оцінити доводи, що наведені на обґрунтування клопотання про призначення колегіального розгляду справи, та зробити мотивований висновок щодо складності справи.

Заявником не подано переконливих обґрунтувань, а судом не встановлено достатніх підстав вважати рівень складності цієї справи таким, що потребує її розгляду колегіально у складі трьох суддів.

Тому суд, розглянувши клопотання про призначення колегіального розгляду у справі, враховуючи категорію та складність даної справи, дійшов висновку про відмову в задоволенні вказаного клопотання про призначення колегіального розгляду справи.

Ухвалою господарського суду від 24 жовтня 2017 року провадження по справі № 918/278/17 поновлено та призначено до розгляду в судовому засіданні.

До канцелярії суду 13 листопада 2017 року від представника позивача надійшли письмові пояснення, в яких останній надає з урахуванням обставин викладених у відзиві на позову заяву.

Ухвалою господарського суду від 13 листопада 2017 року розгляд справи відкладено в судовому засіданні на 28 листопада 2017 року.

23 листопада 2017 року до канцелярії суду представником відповідача подано письмові пояснення, в яких останній позовні вимоги заперечує у повному обсязі

У судовому засіданні 28 листопада 2017 року представник позивача підтримав позов з підстав зазначених у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні 28 листопада 2017 року позовні вимоги заперечив з підстав наведених у відзиві на позовну заяву.

На виконання вимог ст. 81-1 ГПК України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 82 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих позивачем та витребуваних судом.

У судовому засіданні 28 листопада 2017 року відповідно до ст. 85 ГПК України судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд -

ВСТАНОВИВ:

Протягом 2008 та 2009 років директор Спільного підприємства "Роланд-Україна" у формі товариства з обмеженою відповідальністю, ОСОБА_1 уклала від імені Спільного підприємства "Роланд-Україна" у формі товариства з обмеженою відповідальністю наступні договори, а саме: договір купівлі-продажу № 20/11-8 від 20 листопада 2008 року між СП "Роланд-Україна" та ПП Валюшко О.В. на суму 39 540 грн. 00 грн.; договір про надання послуг № 20-1 від 01 червня 2009 року, укладений між СП "Роланд- Україна" та ПП Валюшко Ю.Б. на суму 158 500 грн. 00 коп.; договір про надання послуг № 22-1 від 01 липня 2009 року між СП "Роланд-Україна" та ПП Валюшко Ю.Б. на суму 41 500 грн. 00 коп.; договір про надання послуг № 28-1 від 03 серпня 2009 року між СП "Роланд-Україна" та ПП Валюшко Ю.Б. на суму 72 988 грн. 78 коп.; договір про надання послуг № 29-1 від 04 серпня 2009 року між СП "Роланд-Україна" та ПП Валюшко Ю.Б. на суму 29 000 грн. 00 коп.; договір купівлі-продажу № 20/08-9 від 20 серпня 2009 року між СП "Роланд-Україна" та ПП Валюшко Ю.Б. на суму 12 671 грн. 17 коп.; договір про надання послуг "№ 39-1 від 09 жовтня 2009 року між СП "Роланд-Україна" та ПП Валюшко Ю.Б. на суму 117 510 грн. 00 коп.; договір про надання послуг № 40-1 від 09 жовтня 2009 року між СП "Роланд-Україна" та ПП Валюшко Ю.Б. на суму 155 490 грн. 00 коп.

Як свідчать матеріали справи, у зв'язку із неналежним виконанням взятих на себе зобов'язання по оплаті вищевказаних договорів (договори купівлі-продажу та надання послуг), Спільне підприємство "Роланд-Україна" у формі товариства з обмеженою відповідальністю виконувало з простроченням оплати у строки встановлені вказаними договорами. У зв'язку із чим утворилася заборгованість перед ПП Валюшко Ю.Б. та ПП Валюшко О.В. на загальну суму 627 199 грн. 55 коп. 01 липня 2011 року ПП Валюшко Ю.Б. та ПП Валюшко О.В. уступили ПП Шовтюку С.П. право вимоги за вищевказаними договорами, що підтверджується договором про відступлення права вимоги № 1-1 в/в та 1-2 в/в від 01 липня 2011 року. В результаті непогашення Спільним підприємством "Роланд-Україна" у формі товариства з обмеженою відповідальністю боргу перед ПП Шовтюком С.П., останнім подано до господарського суду Рівненської області позов до Товариства про стягнення заборгованості. Рішенням суд від 20 серпня 2014 року по справі № 918/1157/14 вирішено стягнути з Спільного підприємства "Роланд-Україна" у формі товариства з обмеженою відповідальністю 830 764 грн. 48 коп., з яких 703 091 грн. 14 коп. борг з урахуванням індексу інфляції, 18 816 грн. 00 коп. 3 % річних, 92 567 грн. 84 коп. пені. 01 вересня 2014 року ПП Шовтюк С.П. та ОСОБА_1 укладено додаткові угоди № 2 до договорів про порядок здійснення розрахунків від 10 серпня 2011 року № 1-1 в/в-вик та № 1-2 в/в вик. У зв'язку із не виконанням вказаних додаткових угод до договорів про порядок здійснення розрахунків від 10 серпня 2011 року № 1-1 в/в-вик та № 1-2 в/в вик, ПП Шовтюк С.П. звернувся до господарського суду Рівненської області з позовною заявою до Спільного підприємства "Роланд-Україна" у формі товариства з обмеженою відповідальністю про стягнення заборгованості в розмірі 1 740 477 грн. 61 коп. Рішенням суду від 08 лютого 2016 року стягнуто з Спільного підприємства "Роланд-Україна" у формі товариства з обмеженою відповідальністю на користь ПП Шовтюк С.П. 25 414 грн. 48 коп. 3% річних, 348 095 грн. 97 коп. інфляційних, 366 967 грн. 16 коп. пені та 1 000 000 грн. 00 коп. штрафу.

Положеннями п. 7.13 статуту Спільного підприємства "Роланд-Україна" у формі товариства з обмеженою відповідальністю, у редакції, затвердженій Протоколом Загальних зборів учасників Товариства № 18 від 25 жовтня 2007 року, зареєстрованій 26 жовтня 2007 року та зміненім 30 листопада 2008 року (далі - Статут), передбачено, що управління поточною діяльністю Товариства виконується Директором. Відповідно до п. 7.14 Статуту директор призначається загальними зборами учасників. Згідно з п. 7.16 Статуту директор вирішує всі питання діяльності Товариства, крім тих, які відносяться до виключної компетенції загальних зборів учасників. Пункт 7.17 Статуту передбачає, що директор підзвітний загальним зборам учасників, несе перед ними відповідальність за виконання їх рішень. Директор не вправі приймати рішення, обов'язкові для учасників Товариства. Пункт 7.4. Статуту встановлює, що і виключною компетенцією загальних зборів учасників є: д) затвердження договорів (угод), укладених на суму, що перевищує 5000 Євро або її еквіваленту в українських гривнях.

На переконання позивача, незважаючи на вимоги Статуту, учасники товариства не були жодним чином повідомлені про укладання вищевказаних договорів, загальні збори учасників товариства з приводу затвердження договорів директором не скликались і, в подальшому, їх укладення загальними зборами учасників товариства не затверджувалося, також позивач вважає, що відповідач діяв свідомо при укладенні договорів, знаючи про обмеження встановлені статутом, обмеження директора товариства на його укладення, позивач вказує, що вказані обставини утворили збитки Спільному підприємству "Роланд-Україна" у формі товариства з обмеженою відповідальністю на загальну суму 2 597 349 грн. 26 коп., тому просить суд задоволити позов та стягнути з відповідача вказану суму збитків.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до пункту "і" частини п'ятої статті 41 і статті 59 Закону України "Про господарські товариства" до компетенції загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю віднесено затвердження договорів, укладених на суму, що перевищує вказану в статуті товариства.

Суд зазначає, що з урахуванням зазначених норм права та статуту позивача, вбачається, що на загальні збори учасників товариства, покладений обов'язок не укладення договорів, які перевищують суму в 5 000 євро, а їх затвердження.

З матеріалів справи вбачається, що статутом товариства право виконавчого органу (директора) на укладення договору не обмежено, тобто такий директор уклав договори без порушення наданих йому повноважень, а статутом передбачено лише сам факт затвердження такого договору загальними зборами учасників товариства.

Аналогічна правова позиція знайшла своє відображення в п. 3.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", яким роз'яснено, що цими нормами (пункт "і" частини п'ятої статті 41 і статті 59 Закону України "Про господарські товариства") передбачено не укладення договорів, а їх затвердження. Тому якщо господарським судом буде з'ясовано, що статутом товариства з обмеженою відповідальністю право виконавчого органу цього товариства на укладення договору не обмежено, тобто такий орган уклав договір без порушення наданих йому повноважень, то сам лише факт не затвердження договору після його підписання не може бути підставою для визнання договору недійсним.

У відповідності до п. 7.1 Статут, вищим органом управління товариства є загальні збори учасників.

За пунктом 7.4 визначено, що виключною компетенцією загальних зборів учасників є: з) затвердження річних звітів та бухгалтерських балансів, розподіл прибутку та збитків товариства.

Загальні збори учасників товариства скликаються не менше 2-х разів на рік (п. 7.9 Статуту).

Згідно з п. 7.17. директор підзвітний загальним зборам учасників, згідно п. 7.20 контроль за фінансовою і господарською діяльністю товариства здійснюється ревізійною комісією, п. 7.21 ревізійна комісія доповідає про результати проведених нею перевірок вищому органу управління товариства (загальним зборам учасників).

Отже, з зазначеного суд вбачає, що позивач, зокрема вищий орган управління - загальні збори учасників, мали і мусили дізнатися про спірний договір виконуючи свої обов'язки по управлінню товариством, зокрема затверджуючи річні звіти та бухгалтерські баланси чи отримуючи доповіді від ревізійної комісії, яка здійснює контроль за фінансовою та господарською діяльністю товариства.

Вказані обставини встановлені у рішеннях господарського суду Рівненської області по справам № 918/391/17 та 918/371/17 які набрали законної сили.

Вказаними рішеннями відмовлено у визнанні недійсним доказів на які позивач посилався як на підставу позову, зазначаючи що вони не відповідачють закону.

За приписами ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Окрім того, щодо стягнення з відповідача збитків на загальну суму 2 597 349 грн. 26 коп., суд зазначає наступне.

Згідно з ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). А також доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності іншою стороною.

Стаття 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення відносить: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Збитки - це об'єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов'язане з утиском його інтересів, як учасника певних суспільних відносин і яке виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати.

Вони є фактом об'єктивної дійсності, що існує незалежно від правової оцінки і від того, підлягають збитки, що виникли, відшкодуванню згідно закону або не підлягають. Для притягнення боржника до цивільно-правової відповідальності у формі відшкодування збитків необхідно, щоб порушення зобов'язання дійсно спричинило отримання кредитором збитку.

Положеннями статті 1166 Цивільного кодексу України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Суд відзначає, що для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення:

1) протиправної поведінки;

2) розміру збитків;

3) причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками;

4) вини.

Отже, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. Тобто, протиправна дія є причиною, а шкода - наслідком протиправної дії. Відсутність будь-якої з зазначених ознак виключає настання цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов'язку з відшкодування збитків.

Таким чином, позивачем не доведено наявність порушення відповідачем його прав, розмір збитків і причинно-наслідковий зв'язок між діями відповідача та завданими йому збитками.

Обґрунтовуючи вимогу про стягнення з відповідача збитків в розмірі 2 597 349 грн. 26 коп. вказує, що в результаті протиправної поведінки відповідача, позивач отримав вказані збиткі.

Статтею 623 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Упущена вигода - це доход або прибуток, який міг би одержати суб'єкт зовнішньоекономічної діяльності в разі здійснення зовнішньоекономічної операції і який він не одержав внаслідок дії обставин, що не залежать від нього, якщо розмір його передбачуваного доходу або прибутку можна обґрунтувати.

Для правильного вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди, важливе значення має розподіл між сторонами обов'язку доказування, тобто визначення, які юридичні факти повинен довести позивач або відповідач. За загальними правилами судового процесу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстав своїх вимог і заперечень (стаття 33 Господарського процесуального Кодексу України).

Виходячи з цього, позивач повинен довести факт спричинення збитків, обґрунтувати їх розмір, довести безпосередній причинний зв'язок між правопорушенням та заподіянням збитків і розмір відшкодування. Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою та шкодою потерпілої сторони.

Враховуючи норми ч. 4 ст. 623 Цивільного кодексу України, на кредитора покладений обов'язок довести розмір збитків, заподіяних йому порушенням зобов'язання. При цьому кредитор повинен не тільки точно підрахувати розмір збитків, але і підтвердити їх документально. При обрахуванні розміру упущеної вигоди мають враховуватися тільки ті точні дані, які безспірно підтверджують реальну можливість отримання грошових сум або інших цінностей, якби зобов'язання було виконано боржником належним чином.

Крім того, законодавець встановлює, що при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Тобто, доказуючи наявність упущеної вигоди, кредитор має довести факти вжиття певних заходів щодо одержання таких доходів. Якщо неодержання кредитором очікуваних доходів є наслідком недбалої поведінки самого кредитора, така упущена вигода не підлягатиме відшкодуванню. Тобто підставою для відшкодування упущеної вигоди є протиправні дії, які мали наслідком не отримання позивачем доходу, на який він розраховував.

Окрім того, як зазначалося вище, відповідачем по справі подано заяву про застосування строків позовної давності.

Суд зазначає, що відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 ЦК України, та у господарських відносинах (стаття 3 Господарського кодексу України, далі - ГК України).

Частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом. Законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного.

Щодо даних позовних вимог, застосовується загальна позовна давність (стаття 257 ЦК України, з урахуванням водночас наведеного в підпунктах 2 і 3 пункту 5 Перехідних та прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства" від 20.12.2011 N 4176-VI). Для окремих видів вимог законом встановлюється й спеціальна позовна давність, наприклад, статтею 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)". Перебіг позовної давності починається, за загальним правилом, від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України), за винятком випадків, зазначених у частинах другій і третій цієї статті. Зокрема, за позовами про застосування наслідків нікчемного правочину (повернення коштів, іншого майна тощо) позовна давність починається не від дня вчинення такого правочину, а від дня, коли почалося його виконання.

Аналогічну правову позицію викладено в абз. 1 п. 2.8 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними".

З матеріалів справи суд вбачає, що спірні договори були укладені в період з 2008 року по 2009 рік і на їх виконання підписані акти здачі - прийняття робіт (надання послуг) в тих же роках.

Отже, починаючи з листопада 2008 року, позивач мав і мусив дізнатися про спірні правочини, а отже строк позовної давності закінчився в листопаді 2011 року, в той час як позов про стягнення збитків в квітні 2017 року, тобто з пропуском визначеного законодавством строку позовної давності.

Також судом враховані твердження позивача про те, що останній дізнався про спірні правочини у 2017 році після ознайомлення з матеріалами справи інших справ.

Суд критично ставиться до таких тверджень позивача, з огляду на наступне.

У відповідності до п. 7.1. Статуту, вищим органом управління товариства є загальні збори учасників.

За пунктом 7.4. Статуту визначено, що виключною компетенцією загальних зборів учасників є: з) затвердження річних звітів та бухгалтерських балансів, розподіл прибутку та збитків товариства.

Загальні збори учасників товариства скликаються не менше 2-х разів на рік (п. 7.9 Статуту).

Згідно з п. 7.17. Статуту директор підзвітний загальним зборам учасників, згідно п. 7.20. Статуту контроль за фінансовою і господарською діяльністю товариства здійснюється ревізійною комісією, п. 7.21. Статуту передбачено, що ревізійна комісія доповідає про результати проведених нею перевірок вищому органу управління товариства (загальним зборам учасників).

Отже, з зазначеного суд вбачає, що позивач, зокрема вищий орган управління - загальні збори учасників, мали і мусили дізнатися про спірний договір виконуючи свої обов'язки по управлінню товариством, зокрема затверджуючи річні звіти та бухгалтерські баланси чи отримуючи доповіді від ревізійної комісії, яка здійснює контроль за фінансовою та господарською діяльністю товариства.

Разом з тим, судом враховано роз`яснення, які містяться в постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", пунктом 2.2. передбачено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Враховуючи зазначені вище роз'яснення та те, що судом було встановлено, що права чи інтереси позивача не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості, і відповідно, немає необхідності в застосуванні строків позовної даності.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до статті 4-7 цього ж Кодексу судове рішення приймається суддею за результатами обговорення усіх обставин справи.

Суд відзначає, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази спричинення збитків, відсутнє обґрунтування їх розміру, позивачем не доведено безпосередній причинний зв'язок між правопорушенням та заподіянням збитків і розміром відшкодування.

Враховуючи встановлені судом обставини справи, позивачем не доведено суду наявності складу цивільного правопорушення в діях відповідача, що виключає можливість задоволення позовних вимог про стягнення з відповідачів збитків у розмірі 2 597 349 грн. 26 коп.

У відповідності до пункту 4 частини 2 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору (ст. 32 ГПК України).

Статтею 33 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно з частиною другою статті 43 ГПК та статтею 33 ГПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Якщо подані сторонами та іншими учасниками судового процесу докази є недостатніми, господарський суд може за їх клопотанням чи за власною ініціативою витребувати в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього письмові і речові докази, інші матеріали (пункти 3, 4, 6, 8 і 11 статті 65 ГПК), притому не лише від учасників судового процесу, а й від інших підприємств, установ, організацій, державних органів. У разі неможливості самостійно подати необхідні для розгляду справи докази сторона, прокурор, третя особа вправі звернутися до господарського суду, в тому числі й апеляційної інстанції, з клопотанням про витребування доказів; при цьому обґрунтування такої неможливості покладається на особу, що заявляє відповідне клопотання. Звертаючись з клопотанням про витребування доказів до суду апеляційної інстанції, заявник, з огляду на вимоги частини першої статті 101 ГПК, повинен також обґрунтувати неможливість подання цих доказів до місцевого господарського суду. Така неможливість може бути зумовлена, зокрема, тим, що: сторона (сторони) заявляла в місцевому господарському суді клопотання про витребування в інших осіб відсутніх у неї (них) доказів, але зазначеним судом таке клопотання не задоволено; на час прийняття рішення місцевим господарським судом заявникові не було і не могло бути відомо про існування відповідних доказів; докази з'явилися після розгляду справи судом першої інстанції.

Аналогічна правова позиція висвітлена у п.2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26 грудня 2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.49 ГПК України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст. 49 ГПК України оплата судових витрат покладається на позивача у зв'язку із відмовою в задоволенні позову.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 32, 33, 43, 44, 49, 81-1, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити.

Повний текст рішення складено "01" грудня 2017 року

Суддя Войтюк В.Р.

Віддруковано 5 примірників:

1- до справи;

2-3 - позивачу рекомендованим (35350, смт. Квасилів, вул. Індустріальна, буд. 6А; 01033, м. Київ, вул. Саксаганського, 40/85, 8 поверх);

4-5 - відповідачу рекомендованим (33024, АДРЕСА_2; 33027, АДРЕСА_3).