КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" листопада 2017 р. Справа№ 910/6913/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гаврилюка О.М.

суддів: Тищенко О.В.

Майданевича А.Г.

за участю представників сторін:

від позивача: Бойко А.В. - представник, дов. № 162 від 02.08.2017;

Стоян М.М. - представник, дов. № 176 від 06.09.2017;

від відповідачів: 1. не з'явився;

2. не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Фідобанк»

на рішення Господарського суду міста Києва від 22.09.2017

у справі № 910/6913/17 (суддя Спичак О.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Фідобанк»

до TAMAURI LIMITED,

Товариства з обмеженою відповідальністю «Універ-Про»

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду міста Києва з позовом звернулось Публічне акціонерне товариство «Фідобанк» до TAMAURI LIMITED, Товариства з обмеженою відповідальністю «Універ-Про» про визнання недійсним договору.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.09.2017 у справі № 910/6913/17 у позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Публічне акціонерне товариство «Фідобанк» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 22.09.2017 у справі № 910/6913/17 прийняти нове рішення по справі № 910/6913/17 про задоволення позовних вимог повністю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.11.2017 відновлено Публічному акціонерному товариству «Фідобанк» строк подання апеляційної скарги. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» на рішення Господарського суду міста Києва від 22.09.2017 у справі № 910/6913/17 прийнято до провадження. Розгляд апеляційної скарги призначено на 28.11.2017.

28.11.2017 від другого відповідача надійшли клопотання про залучення в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку із участю його представника у іншому судовому засіданні та клопотання про вручення судових документів за кордон.

Представники позивача у судовому засіданні 28.11.2017 підтримали вимоги апеляційної скарги, просили скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 22.09.2017 у справі № 910/6913/17 та прийняти нове рішення у справі № 910/6913/17 про задоволення позовних вимог повністю.

Також представниками позивача у судовому засіданні подані заперечення щодо клопотань про залучення третьої особи, відкладення розгляду справи та вручення судових документів за кордон.

28.11.2017 від другого відповідача через відділ документального забезпечення суду надійшло клопотання про залучення до участі у справі № 910/6913/17 у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Згідно із ст. 27 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін; їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора.

Розглянувши клопотання скаржника, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав встановлених статтею 27 ГПК України для залучення Товариства з обмеженою відповідальністю "Сент Софія Хоумс" до участі у справі № 910/8182/14 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, оскільки зазначене клопотання не відповідає вимогам ст. 101 ГПК України, скаржником не доведено яким чином рішення з господарського спору у справі № 910/6913/17 може вплинути на права або обов'язки Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, тому клопотання скаржника залишається без задоволення.

28.11.2017 від другого відповідача через відділ документального забезпечення суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку із участю його представника у іншому судовому засіданні.

Відповідно до ст. 77 ГПК України, господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Київський апеляційний господарський суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з'явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Відтак неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для задоволення клопотання про відкладення розгляду справи.

Розглядом поданого клопотання про відкладення розгляду справи, встановлено, що підстави для його задоволення відсутні, у зв'язку із викладеним вище, тим, що керівник другого відповідача не був позбавлений права направити у судове засідання іншого представника або представляти інтереси другого відповідача особисто.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Дослідивши матеріали справи, які містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, з метою дотримання процесуальних строків вирішення спору, враховуючи, що в ухвалі Київського апеляційного господарського суду від 08.11.2017 доведено до відома учасників апеляційного провадження, що нез'явлення їх представників в засідання судової колегії, не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги, судова колегія ухвалила розглядати апеляційну скаргу за відсутності представників першого та другого відповідачів.

28.11.2017 від другого відповідача через відділ документального забезпечення суду надійшло клопотання про вручення судових документів за кордон.

Розглянувши подане клопотання, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для його задоволення, враховуючи наступне.

Порядок вручення судових документів, встановлений Конвенцією, застосовується у випадках, якщо учасник судового провадження знаходиться за кордоном та не має на території України філій, представництв, інших відособлених підрозділів, місцезнаходженням яких є територія України, а також уповноважених представників, тобто коли є дійсна потреба у повідомленні нерезидента та врученні йому документів за кордоном.

Якщо ж іноземна юридична особа має на території України представника (повіреного) або відособлений підрозділ, який уповноважений представляти іноземну юридичну особу в господарських судах на території України, то необхідності у застосуванні Конвенції та зупиненні провадження у справі немає.

Відповідно до рекомендацій Практичного керівництва із застосування Гаазької Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів до ст. 15 Конвенції, розробленого Постійним бюро Гаазької конференції з міжнародного приватного права, та п. 8 роз'яснення Президії Вищого господарського суду України від 31.05.2002 р. №04-5/608 «Про деякі питання практики розгляду справ за участю іноземних підприємств і організацій», судові документи можуть направлятися також філіям, представництвам, іншим відособленим підрозділам іноземних підприємств та організацій, місцезнаходженням яких є територія України (з повідомленням про вручення таких документів), а також вручатися безпосередньо уповноваженому представникові.

Вищий господарський суд України дотримується позиції, що у разі наявності в іноземного суб'єкта господарювання уповноваженого представника в Україні, що наділений повноваженнями представляти такого суб'єкта в суді, у повідомленні вказаної іноземної юридичної особи про розгляд справи у порядку, передбаченому Конвенцією, немає потреби. Такий підхід був висловлений Судом у постанові від 01.06.2016 у справі № 912/243/16, у постанові від 17.05.2016 у справі № 902/536/15 та в інших.

Таким чином, перш ніж повідомляти нерезидента згідно з вимогами Конвенції, необхідно переконатися, що останній не має на території України уповноваженого представника (повіреного) або відокремленого підрозділу, тобто необхідно встановити, що дійсно існує потреба у повідомленні нерезидента та врученні йому документів за кордоном.

Позивачем як у позовній заяві, так і у апеляційній скарзі вказано адресу першого відповідача для листування, а саме: 01010, м. Київ, вул. Суворова, буд. 4.

Як вбачається із витягу із сайту "Укрпошта" поштове відправлення за № 0541 на адресу другого відповідача, 13.11.2017 не вручене під час доставки.

В разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом (п. 3.9.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Відповідно до ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу; апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі; в апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши пояснення представників позивача, дослідивши докази, що є у справі, перевіривши застосування норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, 11.04.2014 між першим відповідачем та позивачем укладено договір про заміну кредитора за міжбанківським кредитом від 13.02.2014 в рамках генеральної угоди № 07-01-10/04-13/130 від 04.04.2013, згідно із п.1.1 якого сторони підтверджують свою обізнаність про те, що між позивачем, за договором позичальником, та Комерційним банком «Судобудівний банк» (первісний кредитор) укладено генеральну угоду № 07-01-10/04-13/130 від 04.04.2013, відповідно до якої позивачем від первісного кредитора отримано міжбанківський кредит в сумі 5 000 000 доларів США, що підтверджується угодою по системі REUTERS DEALING та підтвердженням в системі SWIFT: МТ320 №140213-200-FDBK від 13.02.2014 та МТ320 № 140213/000316671 від 13.02.2014; МТ320 № 140314-190-FDBK від 14.03.2014 та МТ320 № 140314/000320178 від 14.03.2014 (МБК).

У п. 1.2 договору від 11.04.2014 сторони підтвердили, що відповідно до договору № 07-01-17/04-14/3 про уступку прав (вимог) за генеральною угодою № 07-01-10/04-13/130 від 04.04.2013, укладеною між першим відповідачем, за договором кредитором, та первісним кредитором 11.04.2014, до першого відповідача перейшло право вимоги до позивача за МБК.

Сторони підтверджують, що згідно договору відступлення до першого відповідача перейшло право вимоги до позивача виконання останнім своїх грошових зобов'язань за МБК в об'ємі та умовах, що існують на день переходу прав. Сторони підтверджують, що сума заборгованості позивача по МБК, право вимоги за якими було відступлено першому відповідачу, становить 5 000 000 доларів США (п.1.3 договору від 11.04.2014).

За умовами п. 5.1 вказаного правочину договір набуває сили з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підписів сторін, проте, не раніше дати його реєстрації Головним управлінням Національного банку України по місту Києву та Київській області та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань по договору.

В подальшому вказаний договір, підписаний представниками контрагентів, згідно зі змісту довідки № 18-0006/45304/ДСК від 29.06.2017 Національного банку України, зареєстровано Національним банком України.

До договору від 13.02.2014 про заміну кредитора за міжбанківським кредитом від 13.02.2014 в рамках генеральної угоди № 07-01-10/04-13/130 від 04.04.2013 сторонами укладено ряд додаткових угод, а саме: № 1 від 05.11.2014, № 2 від 12.01.2015, № 3 від 10.04.2015, № 3 від 10.04.2015, № 4 від 20.04.2015, № 5 від 13.07.2015, № 6 від 31.08.2015, № 7 від 16.11.2015, № 8 від 23.11.2015, № 9 від 02.12.2015, № 10 від 09.12.2015, № 11 від 21.12.2015, № 12 від 12.01.2016, № 13 від 22.01.2016, № 14 від 02.02.2016, № 15 від 12.02.2016, № 16 від 24.02.2016, № 17 від 04.08.2016, № 18 від 17.03.2016, № 19 від 29.03.2016, № 20 від 08.04.2016, № 21 від 20.04.2016, № 22 від 29.04.2016.

Із матеріалів справи вбачається, що вказані правочини зареєстровані Головним управлінням Національного банку України по місту Києву та Київській області.

Також із матеріалів справи вбачається, що 17.05.2016 між першим відповідачем та другим відповідачем укладено договір № 17/10 про відступлення права вимоги, відповідно до п.1.1 якого перший відповідач, за договором первісний кредитор, передав (відступив), а другий відповідач, за договором новий кредитор, прийняв на себе право вимоги належного виконання зобов'язань позивача, за договором боржника, за генеральною угодою № 07-01-10/04-13/130 від 04.04.2013 про загальні засади укладання правочинів на грошовому ринку від 04.04.2013 із змінами та доповненнями, з урахуванням договору від 11.04.2014 про заміну кредитора за міжбанківським кредитом від 13.02.2014 в рамках генеральної угоди № 07-01-10/04-13/130 від 04.04.2013 про загальні засади укладання правочинів на грошовому ринку, а саме повернення заборгованості за міжбанківським кредитом в розмірі 78 854,06 доларів США.

Згідно із п. 1.2 договору № 17/10 від 17.05.2016 до другого відповідача переходить також право на стягнення штрафних санкцій за порушення основного договору позивачем.

Відповідно до п. 2.1 договору № 17/10 другий відповідач зобов'язаний у строк не пізніше 31.05.2016 сплатити на користь первісного кредитора суму в розмірі 48 814,42 доларів США.

Договір набирає чинності (є укладеним) з моменту його підписання (скріплення печатками за наявності) і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором.

Вказаний правочин з боку першого відповідача підписано уповноваженим представником ОСОБА_5, з боку Товариства з обмеженою відповідальністю «Універ-Про» - директором ОСОБА_6 та скріплено печатками суб'єктів господарювання.

За приписом ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. постанови №11 від 29.05.2013 пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За приписами ч.1 ст.207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

За змістом Постанови №9 від 06.11.2009р. Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Позивач у позовній заяві посилається на те, що договір № 17/10 з боку первісного кредитора підписано неповноважним представником, а з боку нового кредитора - директором товариства з перевищенням, визначених статутом Товариства з обмеженою відповідальністю «Універ-Про», повноважень. До того ж, за твердженнями позивача, оскільки вказаний правочин не було зареєстровано Національним банком України відповідно до Постанови № 270 від 17.06.2014 правління Національного банку України «Про затвердження Положення про порядок отримання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів і надання резидентами позик в іноземній валюті нерезидентам», останній не набув законної сили.

Київський апеляційний господарський суд погоджується із висновком господарського суду про те, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» не підлягають задоволенню, враховуючи викладене та наступне.

Статтею 512 ЦК України встановлено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, в тому числі, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

Порядок отримання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті, у тому числі поворотної фінансової допомоги, від нерезидентів, у тому числі порядок реєстрації договорів, які передбачають виконання резидентами боргових зобов'язань перед нерезидентами за залученими від нерезидентів кредитами, позиками в іноземній валюті, а також порядок надання резидентами позик в іноземній валюті нерезидентам і видачі резидентам індивідуальних ліцензій Національного банку на переказування за межі України іноземної валюти з метою надання резидентами позик в іноземній валюті нерезидентам визначено Положенням про порядок отримання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів і надання резидентами позик в іноземній валюті нерезидентам, яке затверджено Постановою № 270 від 17.06.2004 Правління Національного банку України, яку зареєстровано в Міністерстві юстиції України 15.07.2004 за № 85/9484 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Договір підлягає реєстрації в Національному банку до фактичного одержання резидентом-позичальником коштів за кредитом, за винятком: 1) договору щодо здійснення операцій з одержання уповноваженим банком-позичальником кредиту овернайт. Такий договір не потребує реєстрації в Національному банку. Під час визначення умов такого договору та проведення на його підставі операцій мають бути дотримані максимальні процентні ставки, що встановлюються Національним банком відповідно до абзацу першого пункту 1.10 глави 1 розділу I цього Положення; 2) договору щодо здійснення операцій з одержання уповноваженим банком-позичальником кредиту на строк, що не перевищує одного року (крім кредитів овернайт), для реєстрації якого уповноважений банк зобов'язаний звернутися до Національного банку не пізніше робочого дня, наступного за днем одержання коштів за таким кредитом. У разі одержання резидентом іноземної валюти (суми кредиту чи позики) від нерезидента без реєстрації договору до резидента застосовуються фінансові санкції - штрафи відповідно до законодавства України з подальшою обов'язковою реєстрацією зазначеного договору в Національному банку.

Зміни, які стосуються сторін зареєстрованого договору, суми, валюти, строку кредиту, розміру процентної ставки, комісій, неустойки, інших установлених цим договором платежів, у тому числі тих, що є санкціями за неналежне виконання договору, що впливають на розмір виплат за користування кредитом, потребують реєстрації в Національному банку відповідних змін до договору в порядку, установленому для реєстрації договору, та з урахуванням вимог пункту 1.13 глави 1 цього розділу (п.2.1 Положення про порядок отримання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів і надання резидентами позик в іноземній валюті нерезидентам).

Згідно із п.1.16 Положення про порядок отримання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів і надання резидентами позик в іноземній валюті нерезидентам, яке затверджено Постановою №270 від 17.06.2004р. Правління Національного банку України, яку зареєстровано в Міністерстві юстиції України 15.07.2004р. за №85/9484, резиденти-позичальники мають передбачати в договорі умову про те, що він набирає чинності з моменту (або не раніше) його реєстрації, за винятком договорів про одержання кредитів уповноваженими банками на строк, що не перевищує один рік.

Реєстрація Національним банком договорів / внесення змін до реєстрації договорів проводиться на підставі документів, поданих уповноваженим банком - ініціатором проведення реєстраційних дій, засобами спеціального програмного забезпечення Національного банку щодо реєстрації договорів (далі - засоби спеціального програмного забезпечення щодо реєстрації договорів) (п.1 глави 2 Положення про порядок отримання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів і надання резидентами позик в іноземній валюті нерезидентам).

Пунктом 4.2.9 Положення про порядок отримання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів і надання резидентами позик в іноземній валюті нерезидентам (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що уповноважений банк у строк, що не перевищує трьох робочих днів починаючи з наступного робочого дня після дня внесення змін до зареєстрованого договору, зобов'язаний подати Національному банку повідомлення про зміни до договору, що стосуються зміни кредитора, суми кредиту, валюти кредиту, строку погашення, змін, які пов'язані зі зміною процентної ставки, комісій, неустойки та інших установлених договором платежів, у тому числі тих, що є санкціями за неналежне виконання умов договору та впливають на розмір річних виплат за користування кредитом або зміни назви уповноваженого банку.

Таким чином, оскільки оспорюваний правочин не є договором про внесення змін до договору від 11.04.2014 про заміну кредитора по міжбанківському кредиту від 13.02.2014 в рамках генеральної угоди №07-01-10/04-13/130, а є лише правочином щодо передання (відступлення) права вимоги за договором, за яким банк-резидент отримав грошові кошти від нерезидента, то такий правочин реєстрації, у порядку, визначеному Положенням про порядок отримання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів і надання резидентами позик в іноземній валюті нерезидентам, не підлягає.

Слід зазначити, що Положення про порядок отримання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів і надання резидентами позик в іноземній валюті нерезидентам направлено на забезпечення контролю виконання резидентами боргових зобов'язань перед нерезидентами за залученими від нерезидентів кредитами, позиками в іноземній валюті, тоді як фактично укладанням оспорюваного правочину необхідність такого контролю нівелюється, оскільки на підставі останнього право вимагати повернення міжбанківського кредиту отримує юридична особа - резидент.

Також Положенням передбачено, що дії, направлені на вчинення реєстрації правочину (змін до правочинів) Національним банком, вчиняє або уповноважений банк або позичальник-резидент, яким у спірних правовідносинах є позивач. Однак, як вбачається зі змісту оспорюваного договору, позивач не є стороною договору № 17/10 від 17.05.2016, що відповідає нормам, закріпленим у ст.516 ЦК України, тобто, у даному випадку договір №17/10 від 17.05.2016 у будь-якому випадку не міг бути зареєстрований у порядку, що визначений Положенням про порядок отримання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів і надання резидентами позик в іноземній валюті нерезидентам.

Враховуючи викладене, посилання позивача на п. 1.19 Положення, згідно із яким платіжні операції резидента-позичальника з нерезидентом за кредитним договором (з урахування змін, що передбачені іншими угодами/договорами, які стосуються його реалізації, у тому числі відступлення права вимоги), здійснюються лише після його реєстрації Національним банком, є безпідставними, з огляду на правову природу та юридичні наслідки укладеного між відповідачами правочину.

Також посилання позивача на невчинення державної реєстрації договору, не є належною підставою для визнання такого правочину недійсним, оскільки правовим наслідком недотримання вимог про державну реєстрацію правочину є саме його неукладеність, а ніяким чином не недійсність.

Відповідно до ч.2 ст.203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Частинами 1, 3 ст. 92 ЦК України передбачено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

За приписами ст. 97 ЦК України управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

У ст. 58 Закону України «Про господарські товариства», ст.145 ЦК України зазначено, що вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори учасників. Вони складаються з учасників товариства або призначених ними представників.

Статтями 41 та 59 Закону України «Про господарські товариства» передбачено, що до компетенції загальних зборів належить: визначення основних напрямів діяльності акціонерного товариства і затвердження його планів та звітів про їх виконання; внесення змін до статуту товариства, у тому числі зміна розміру його статутного капіталу; обрання і відкликання членів наглядової ради; утворення і відкликання виконавчого та інших органів товариства; затвердження річних результатів діяльності акціонерного товариства, включаючи його дочірні підприємства, затвердження звітів і висновків ревізійної комісії, порядку розподілу прибутку, строку та порядку виплати частки прибутку (дивідендів) з урахуванням вимог, передбачених цим та іншими законами, визначення порядку покриття збитків; створення, реорганізація та ліквідація дочірніх підприємств, філій та представництв, затвердження їх статутів та положень; винесення рішень про притягнення до майнової відповідальності посадових осіб органів управління товариства; затвердження правил процедури та інших внутрішніх документів товариства, визначення організаційної структури товариства; вирішення питання про придбання акціонерним товариством акцій, що випускаються ним; визначення умов оплати праці посадових осіб акціонерного товариства, його дочірніх підприємств, філій та представництв; затвердження договорів (угод), укладених на суму, що перевищує вказану в статуті товариства; прийняття рішення про припинення діяльності товариства, призначення ліквідаційної комісії, затвердження ліквідаційного балансу; прийняття рішення про обрання уповноваженої особи акціонерів для представлення інтересів акціонерів у випадках, передбачених законом; встановлення розміру, форми і порядку внесення учасниками додаткових вкладів; вирішення питання про придбання товариством частки учасника;виключення учасника з товариства; визначення форм контролю за діяльністю виконавчого органу, створення та визначення повноважень відповідних контрольних органів. Статутом товариства до компетенції загальних зборів можуть бути віднесені й інші питання.

За змістом положень ч.1 ст.62 Закону України «Про господарські товариства», ч.2 ст.145 ЦК України, у товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган (колегіальний або одноособовий), який здійснює поточне керівництво його діяльністю і є підзвітним загальним зборам його учасників. Виконавчий орган товариства може бути обраний також і не зі складу учасників товариства.

Дирекція (директор) вирішує усі питання діяльності товариства, за винятком тих, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників. Загальні збори учасників товариства можуть винести рішення про передачу частини повноважень, що належать їм, до компетенції дирекції (директора). Дирекція (директор) підзвітна загальним зборам учасників і організує виконання їх рішень. Дирекція (директор) не вправі приймати рішення, обов'язкові для учасників товариства. Дирекція (директор) діє від імені товариства в межах, встановлених даним Законом та установчими документами. Генеральний директор має право без довіреності виконувати дії від імені товариства. Інші члени дирекції також можуть бути наділені цим правом.

Відповідно до п.8.1 статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Універ-Про» (в редакції, що затверджена рішенням загальних зборів учасників товариства, оформлених протоколом №3 від 19.02.2013) органами управління товариства є: збори учасників, дирекція, ревізійна комісія.

Пунктом 9.1 статуту другого відповідача визначено, що вищим органом управління товариством є загальні збори учасників, які складаються з учасників товариства або призначених ними представників.

До виключної компетенції загальних зборів належить, в тому числі, надання згоди на укладання угод про придбання та відчуження нерухомого майна, кредитних договорів, договорів застави та поруки і інших угод (п.9.4.14 статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «УНІВЕР-ПРО»).

Згідно п. 10.1 статуту другого відповідача виконавчим органом товариства є дирекція. Дирекцію очолює директор, який є членом дирекції.

Директор має право без довіреності представляти інтереси товариства та вчиняти від його імені юридичні дії в межах компетенції, визначеної статутом; тільки за згодою зборів учасників розпоряджатись майном та коштами товариства, купувати та відчужувати майно, передавати майно у користування та заставу, видавати поруки від імені товариства іншим особам (п.10.5 статуту другого відповідача).

Київський апеляційний господарський суд погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що з системного аналізу змісту статуту другого відповідача полягає, що у даному випадку директор товариства мав право (повноваження) на укладання з першим відповідачем спірного правочину лише за умови наявності згоди вищого органу управління суб'єктом господарювання.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору (ч.1 ст.32 ГПК України).

За приписами ст.36 ГПК України письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Згідно зі ст.34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи (п.2.5 постанови № 18 від 26.12.2011 пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Із протоколу від 17.05.2016 загальних зборів учасників другого відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Універ-Про» вбачається, що вищим органом управління товариством надано повноваження директору на укладання з Компанією з обмеженою відповідальністю «TAMAURI LIMITED» договору про відступлення права вимоги, щодо грошових зобов'язань Товариства з обмеженою відповідальністю «Універ-Про» за генеральною кредитною угодою № 010-05/597 від 24.04.2008 та кредитним договором № 012-05/967 від 24.04.2008, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «Універ-Про», як позичальником та Відкритим акціонерним товариством «ЕРСТЕ БАНК», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Фідобанк», як кредитором.

Однак, предметом спірного правочину є саме відступлення права вимоги Товариству з обмеженою відповідальністю «Універ-ПРО» належного виконання зобов'язань Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» (боржник) за генеральною угодою № 07-01-10/04-13/130 від 04.04.2013 про загальні засади укладання правочинів на грошовому ринку із змінами та доповненнями, з урахуванням договору від 11.04.2014 про заміну кредитора за міжбанківським кредитом від 13.02.2014 в рамках генеральної угоди № 07-01-10/04-13/130 від 04.04.2013 про загальні засади укладання правочинів на грошовому ринку, а саме повернення заборгованості за міжбанківським кредитом в розмірі 78 854,06 доларів США.

Таким чином, апеляційний господарський суд погоджується із висновком господарського суду першої інстанції, що при підписанні від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «Універ-Про» договору № 17/10 від 17.05.2016 директором товариства перевищено надані статутом повноваження.

Частинами 3, 4 ст.92 ЦК України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження. Якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов'язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі.

Однак питання визначення обсягу повноважень виконавчого органу товариства та добросовісність його дій є внутрішніми взаємовідносинами юридичної особи та її органу, тому сам лише факт учинення виконавчим органом товариства протиправних, недобросовісних дій, перевищення ним своїх повноважень не може слугувати єдиною підставою для визнання недійсними договорів, укладених цим органом від імені юридичної особи з третіми особами.

Частина третя статті 92 ЦК України фактично встановлює виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником із перевищенням повноважень (статті 203, 241 ЦК України). Для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, в тому числі й повноважень виконавчого органу товариства, загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору.

При цьому, судом прийнято до уваги, що відповідно ст.241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Згідно із п. 3.4 постанови №11 від 29.05.2013 пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.).

Тобто, навіть у разі встановлення судом факту укладання договору від імені однієї зі сторін неповноважною на те особою, у суду відсутні підстави для визнання його недійсним, якщо наявні в матеріалах справи докази свідчитимуть про наступне схвалення такого правочину.

Аналогічна правова позиція викладена у Інформаційному листі № 01-06/1242/17 від 19.08.2017 Вищого господарського суду України.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи документів, зокрема, листа від 02.03.2017 (апостиль від 07.03.2017) TAMAURI LIMITED, який підписано директором відповідача 1 та скріплено печаткою юридичної особи, між Компанією з обмеженою відповідальністю «TAMAURI LIMITED» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Універ-Про» було укладено договір № 17/10 про відступлення права вимоги.

Київський апеляційний господарський суд погоджується із висновком господарського суду першої інстанції та вважає лист від 02.03.2017 першого відповідача належним та допустимим доказом, у розумінні ст.34 ГПК України, подальшого схвалення першим відповідачем договору № 17/10 від 17.05.2016, що враховуючи умови ст.241 ЦК України виключає наявність підстав для визнання вказаного договору недійсним.

Також із матеріалів справи вбачається, що 30.08.2017 загальними зборами другого відповідача прийнято рішення про схвалення договору № 17/10 від 17.05.2016, укладеного між першим та другим відповідачами.

Докази визнання недійсним вказаного вище рішення вищого органу управління другого відповідача відсутні.

Таким чином, підстави для визнання договору № 17/10 з підстави підписання вказаного договору представниками сторін з перевищенням повноважень, відсутні.

Як вбачається із матеріалів справи, Господарським судом міста Києва розглядалась справа № 910/98/17 за позовом за позовом 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЕЛЬТА-ЕЛЬТ», 2. Товариства з обмеженою відповідальністю «ОПТИМА-ГЕО» 3. Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІОН», 4. Товариства з обмеженою відповідальністю «ЦЕНТР-РІВНОВАГИ», 5. Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕСТ-ЮНІОН», 6. Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕГАРЕЗЕРВ», 7. Товариства з обмеженою відповідальністю «РІАЛ-ІНВЕСТ», 8. Товариства з обмеженою відповідальністю «СТРАТЕГІЯ-НОВА», 9. Товариства з обмеженою відповідальністю «УНІВЕР-ПРО» до Публічного акціонерного товариства «ФІДОБАНК» про 1) визнання припиненими зобов'язань за кредитними договорами, 2) відсутнім у відповідача права стягнення за кредитними договорами, 3) визнання іпотеки за договором іпотеки від 24.04.2008 припиненою з 19.05.2016, 4) скасування записів про іпотечне обтяження в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, записів про заборону на нерухоме майно в Єдиному реєстрі заборон на нерухоме майно, запису про іпотеку в Єдиному реєстрі іпотек, 5) зобов'язання Відповідача повернути Позивачам примірники правовстановлюючих, технічних документів на предмет іпотеки та примірник договору іпотеки (з юридичною особою) від 24.04.2008.

Рішенням від 10.03.2017 Господарського суду міста Києва у справі № 910/98/17, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 25.07.2017, позовні вимоги задоволені в повному обсязі.

Статтею 35 ГПК України передбачено підстави звільнення від доказування. Зокрема, господарським процесуальним законодавством визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

При цьому, не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Аналогічну позицію щодо преюдиціальної дії рішень суду викладено у п.2.6 постанови №18 від 26.12.2011 пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

Преюдиціальність - це обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Наведеної позиції також дотримується Вищий господарський суд України у постановах від 30.01.2013р. по справі №5020-660/2012 та від 06.03.2014р. по справі №910/11595/13.

Не потребують доказування преюдиціальні факти, тобто, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) у процесі розгляду іншої справи, в якій беруть участь ті самі сторони, в тому числі і в тих випадках, коли в іншому спорі сторони мали інший процесуальний статус. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме фактам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), але не правовій оцінці таких фактів, здійсненій іншим судом чи іншим органом, який вирішує господарський спір. Наведеної позиції також дотримується Вищий господарський суд України у постановах від 30.01.2013р. по справі №5020-660/2012, від 06.03.2014р. по справі №910/11595/13, від 23.02.2016р. по справі №910/16120/14.

Отже, рішення у справі № 910/98/17, набрало законної сили, та має преюдиційне значення, а встановлені ним обставини повторного доказування не потребують.

У справі № 910/98/17 встановлено, що 24.04.2008, в тому числі, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Універ-Про» та Відкритим акціонерним товариством «ЕРСТЕ БАНК», правонаступником всіх прав та обов'язків якого згідно статуту, є Публічне акціонерне товариство «Фідобанк» укладено генеральну кредитну угоду № 010-05/957, відповідно до якої, банк зобов'язався надавати позичальнику кредитні кошти у ЄВРО для проведення рефінансування заборгованості перед Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та фінансування завершення ремонтних робіт в офісній будівлі, розташованій за адресою: м. Київ, вул. Дегтярівська - 33в, в порядку і на умовах, визначених у кредитних договорах, укладених в рамках цієї генеральної кредитної угоди, які є її невід'ємними частинами.

На підставі генеральної кредитної угоди № 010-05/957 від 24.04.2008 між кредитором та Товариством з обмеженою відповідальністю «Універ-Про» 24.04.2008 укладено кредитний договір № 012-05/967 (невідновлювальна кредитна лінія) зі змінами та доповненнями, відповідно до умов якого, банк відкриває позичальнику 10 невідновлювальну кредитну лінію на умовах забезпеченості, цільового використання, строковості, повернення, та платності наданих грошових коштів (п. 1.1, 3.1 кредитного договору) в сумі 188 883,17 євро під 12% строком до 22.04.2020.

Також встановлено, що, в тому числі, Товариство з обмеженою відповідальністю «Універ-Про» на підставі укладених з Компанією «TAMAURY LIMITED» договорів відступлення права вимоги від 17.05.2016 набуло право вимоги за генеральною угодою № 07-01-10/04-13/130 від 04.04.2013 про загальні засади укладання правочинів на грошовому ринку із змінами та доповненнями, з урахуванням договору від 11.04.2014 про заміну кредитора за міжбанківським кредитом від 13.02.2014 в рамках генеральної угоди № 07-01-10/04-13/130 про загальні засади укладання правочинів на грошовому ринку від 04.04.2013 із змінами та доповненнями на загальну суму 1 869 561,47 доларів США, що згідно до офіційного курсу НБУ станом на 19.05.2016 становило 47 219 960,87 грн.

Рішенням у справі № 910/98/17 встановлено, що обставини припинення з 19.05.2016 зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Універ-Про» перед Публічним акціонерним товариством «Фідобанк» за кредитним договором № 012-05/967 (не відновлювальна кредитна лінія) від 24.04.2008, зі змінами та доповненнями, в рамках генеральної кредитної угоди № 010-05/957 від 24.04.2008 та визнано відсутнім у Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» права стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Універ-Про» заборгованості за кредитним договором № 012-05/967 (невідновлювальна кредитна лінія) від 24.04.2008, зі змінами та доповненнями, в рамках генеральної кредитної угоди № 010-05/957 від 24.04.2008.

Таким чином, договір № 17/10 від 17.05.2016 укладений між першим та другим відповідачем безпосередньо впливає на права та законні інтереси позивача з огляду на наявні між заявником та першим відповідачем правовідносини за кредитним договором № 012-05/967 (невідновлювальна кредитна лінія) від 24.04.2008.

В ч.1 ст.215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Із матеріалів справи не вбачається того, що при укладенні договору № 17/10 були допущені порушення вимог, встановлених в ч.ч.1-5 ст.203 ЦК України.

Враховуючи викладене, підстави для визнання недійсним договору № 17/10, відсутні.

Твердження скаржника про те, що в протоколі загальних зборів учасників другого відповідача від 30.08.2017 вказано, що рішенням загальних зборів схвалено договір про відступлення права вимоги № 17/10 від 17.05.2016, укладений між другим відповідачем - ТОВ "Універ-Про" та першим відповідачем - Компанією з обмеженою відповідальністю "Tamaury Limited", а згідно із сертифікатом про реєстрацію № НЕ 297067 вірна назва компанії "Tamaury Limited", у зв'язку із чим протоколом загальних зборів схвалено договір, укладений з іншою юридичною особою, а не із "Tamaury Limited" є безпідставним та таким, що спростовуються матеріалами справи, оскільки відповідно до свідоцтва про реєстрацію № НЕ 297067 підтверджуються, що компанія Тамаурі Лімітед зареєстрована відповідно до Закону про Компанії, Глава 113, саме в якості Компанії з обмеженою відповідальністю (а.с. 55, т. 4).

Також безпідставним та таким, що спростовується матеріалами справи є твердження скаржника про те, що договір про відступлення права вимоги від 17.05.2016 № 17/10 від першого відповідача був підписаний представником за довіреністю від 20.04.2016 (апостиль № 99230/16) ОСОБА_8, а листом першого відповідача від 02.02.2017, яке прийнято судом як доказ подальшого схвалення першим відповідачем дій представника за довіреністю, вчинених з перевищенням наданих йому повноважень - підписання оспорюваного договору відступлення права вимоги підтверджено та схвалено всі законні дії ОСОБА_9, тобто іншої особи, а не ОСОБА_8, враховуючи наступне.

Київський апеляційний господарський суд зазначає, що договір від 17.05.2016 № 17/10 підписаний з боку першого відповідача ОСОБА_8 а у апостилі зазначено ОСОБА_9, що є ймовірною помилкою при перекладі з російської мови на українську прізвища.

Слід зазначити, що перший відповідач не заперечує щодо укладення договору про відступлення права вимоги від 17.05.2016 № 17/10 та подальше схвалення дій представника за довіреністю.

Твердження скаржника про те, що другим відповідачем підтверджується той факт, що ним укладено саме недійсний правочин, спростовується матеріалами справи, оскільки у поданих другим відповідачем пояснень від 01.08.2017 зазначено про ведення переговорів щодо врегулювання заборгованості (оплати) за відступлене право вимоги за договором про відступлення права вимоги № 17/10 від 17.05.2016, отже, укладення вказаного договору спрямоване на настання наслідків, а саме отримання оплати за відступлене право вимоги за договором.

Слід зазначити, що така обставина, як невиконання зобов'язання за договорами № 17/10 щодо сплати заборгованості за відступлення права вимоги стороною, не встановлено законом як підстава для визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги (переведення боргу).

Як роз'яснено в п.2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" за загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним; у такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним.

Обставини, на які скаржник посилається як на підставу для скасування рішення Господарського суду міста Києва від 22.09.2017 у справі № 910/6913/17, визнаються колегією суддів безпідставними.

З огляду на вищевикладене, правові підстави для скасування рішення Господарського суду міста Києва від 22.09.2017 у справі № 910/6913/17 та для задоволення апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства «Фідобанк», відсутні.

Твердження апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених у рішенні Господарського суду міста Києва від 13.09.2017 у справі № 910/6913/17.

Скаржником, на підтвердження доводів щодо неправильного застосування норм процесуального та матеріального права, не наведено обставин, які б свідчили про наявність таких порушень.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, скаржник не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли би бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43, 101 ГПК України.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на заявника апеляційної скарги, згідно із ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» на рішення Господарського суду міста Києва від 22.09.2017 у справі № 910/6913/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 22.09.2017 у справі № 910/6913/17 залишити без змін.

3. Справу № 910/6913/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк

Судді О.В. Тищенко

А.Г. Майданевич