РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2017 року Справа № 903/447/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Мамченко Ю.А.

судді Тимошенко О.М. ,

судді Огороднік К.М.

при секретарі Ільчук Н.О.

за участю представників сторін:

позивача: ОСОБА_1 (довіреність №б/н від 01 травня 2017 року)

відповідача: ОСОБА_2 (довіреність №1/1 від 01 лютого 2017 року); ОСОБА_3 (довіреність №230 від 25 липня 2017 року)

розглянувши апеляційну скаргу відповідача - ТОВ "БП-Луцьк" на рішення господарського суду Волинської області від 03 жовтня 2017 року у справі №903/447/17 (суддя Костюк С.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Закарпатська нафтогазова компанія"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "БП-Луцьк"

про стягнення 650 000, 00 грн.

Судом розяснено представникам сторін права та обовязки, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України. Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Волинської області (суддя Костюк С.В.) від 03 жовтня 2017 року у справі №903/447/17 було задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Закарпатська нафтогазова компанія" (надалі позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю "БП-Луцьк" (надалі відповідач) про стягнення 650000 грн. Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "БП-Луцьк" (45607, Волинська область, Луцький район, с.Гірка Полонка, вул.Луцька,10, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Закарпатська нафтогазова компанія" (89600, Закарпатська область, м.Мукачево, вул.Крилова,98/Г, ) 650 000,00 грн. заборгованості за неповернуте обладнання та 9750,00 грн. витрат по судовому збору.

Вказане рішення обґрунтовано тим, що матеріалами справи підтверджено, що обладнання на суму 650000,00 грн. відповідачем не повернуто, кошти за нього не сплачені, а тому вимога позивача про стягнення заборгованості в сумі 650000,00 грн. підтверджена належними доказами та підлягає задоволенню.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю "БП-Луцьк" звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Волинської області від 03 жовтня 2017 року у справі №903/447/17 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. Обґрунтовуючи свої вимоги апелянт посилається на порушення господарським судом Волинської області норм матеріального та процесуального права, а також на неповноту дослідження доказів. Зокрема, апелянт зазначає, що судом не досліджувались підстави та обставини на яких обґрунтовувались позовні вимоги позивача по справі до відповідача, як наслідок не було надано належної правової оцінки існуванню підстав для звернення до суду із вмотивованою вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Не з'ясовано момент виникнення позовних вимог заявника, а також характер спірних правовідносин сторін після розірвання договору (новація) та його захист в спосіб визначений законом. Скаржник звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що характерною ознакою новації є не зміна частини первісного зобов'язання, а укладення між тими ж сторонами нового зобов'язання (новація), що і є підставою для припинення попереднього зобов'язання. Крім цього, пунктом 5 Угоди про розірвання від 12 жовтня 2016 року чітко передбачено, що дана угода набуває чинності з моменту підписання її сторонами. З моменту набрання чинності цієї угоди зобов'язання сторін, що виникли з договору припиняються і сторони не вважається себе зобов'язаними будь-якими обов'язками та наділеними правами, що виникають з договору. Судом не було враховано норми матеріального права щодо відсутності між сторонами зобов'язання грошового характеру, не досліджено питання вибору способу захисту порушеного права чи інтересу позивача, а також під час розгляду справи не було надано належної правової оцінки положенням угоди про розірвання від 12 жовтня 2016 року, що чітко визначають у який спосіб повинні діяти сторони у випадку порушення своїх зобов'язань. Судом не належним чином оцінено доказ по справі, а відповідно не надано належної правової оцінки обставинам, що мають значення для справи і як наслідок зроблено хибний висновок щодо наявності підстав для проведення між сторонами розрахунків за розірваним та припиненим зобов'язанням. Крім того, апелянт зазначає, що судом невірно застосовано положення матеріального права під час слухання справи та вирішення спору, зокрема, зроблено посилання на пункт 1.7 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17 грудня 2013 року, що визначає правовий статус грошового зобов'язання строк виконання якого настав. Судом не взято до уваги, що між сторонами немає жодних грошових зобов'язань, так як угода про розірвання від 12 жовтня 2016 року їх не породжує жодним чином і не передбачає такої наявності.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 24 жовтня 2017 року у справі №903/447/17 було прийнято до провадження апеляційну скаргу відповідача - ТОВ "БП-Луцьк" та призначено дату судового засідання на 07 листопада 2017 року.

Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 06 листопада 2017 року на підставі розпорядження керівника апарату Рівненського апеляційного господарського суду, у зв'язку із перебуванням у відрядженні судді-члена колегії по справі №903/447/17 ОСОБА_4 у період з 05 листопада 2017 року по 10 листопада 2017 року включно та відповідно до пункту 2.3.25 Положення про автоматизовану систему документообігу суду та пункту 8.2 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Рівненському апеляційному господарському суді, на виконання службової записки головуючого судді (судді - доповідача) у справі, було внесено зміни до складу колегії суддів та визначено наступний її склад: головуючий суддя Мамченко Ю.А., суддя Тимошенко О.М., суддя Саврій В.А..

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 06 листопада 2017 року у справі №903/447/17 апеляційну скаргу ТОВ "БП-Луцьк" було прийнято до свого провадження вищезазначеною колегією суддів.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 07 листопада 2017 року у справі №903/447/17 розгляд апеляційної скарги відповідача було відкладено на 22 листопада 2017 року.

Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 21 листопада 2017 року на підставі розпорядження керівника апарату Рівненського апеляційного господарського суду, у зв'язку із тимчасовою непрацездатністю судді-члена колегії по справі №903/447/17 - ОСОБА_5 у період з 20 листопада 2017 року по 22 листопада 2017 року включно та відповідно до пункту 2.3.25 Положення про автоматизовану систему документообігу суду та пункту 8.2 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Рівненському апеляційному господарському суді, на виконання службової записки головуючого судді (судді - доповідача) у справі, було внесено зміни до складу колегії суддів та визначено наступний її склад: головуючий суддя Мамченко Ю.А., суддя Тимошенко О.М., суддя Огороднік К.М..

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 21 листопада 2017 року у справі №903/447/17 апеляційну скаргу ТОВ "БП-Луцьк" було прийнято до свого провадження вищезазначеною колегією суддів.

Від позивача - ТОВ "Закарпатська нафтогазова компанія" надійшов відзив №16/11-17-11 від 16 листопада 2017 року на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, прийнятим у повній відповідності до норм матеріального та процесуального права, відтак в задоволенні апеляційної скарги просить відмовити, а судове рішення у справі залишити без змін. В обґрунтування своїх заперечень посилається на доводи викладені в оскаржуваному рішенні та додатково зазначає, що момент, коли зобов'язання вважаються виконаними визначається на підставі вимог статті 664 Цивільного кодексу України та статті 267 Господарського кодексу України з урахуванням умов конкретного договору. На даний час позивач стверджує, що якими б не були ці умови, виконані вони відповідачем не були. На думку позивача, відповідачем не наведено обґрунтованих доводів та переконливих доказів, що свідчили б про те, що судом першої інстанції не досліджувались підстави та обставини на яких обґрунтовувались позовні вимоги по справі, у зв'язку з чим суд першої інстанції ухвалив цілком правомірне рішення по суті заявлених вимог, у відповідності до норм процесуального та матеріального права.

Безпосередньо в судовому засіданні представники відповідача та позивача повністю підтримали вимоги і доводи, викладені відповідно в апеляційній скарзі та у відзиві на неї.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду - скасуванню.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 01 червня 2016 року між ТОВ "Закарпатська нафтогазова компанія" (Продавець) та ТОВ "БП-Луцьк" (Покупець) було укладено Договір купівлі-продажу обладнання №DK 06-16/11.

Відповідно до пункту 1.1 договору предметом цього договору є купівля-продаж обладнання, у відповідності до ОСОБА_3 приймання-передачі (Додаток 1).

Пунктом 1.3 договору передбачено, що зазначене обладнання продавець зобов'язується передати покупцю в погодженій відповідно до специфікації комплектності, а покупець зобов'язується прийняти зазначене обладнання й оплатити його в порядку і терміни, встановлені сторонами в цьому договорі.

Відповідно до умов цього договору, сторони встановили, що право власності на обладнання, що є предметом цього договору, переходить до покупця з моменту його повної оплати покупцем (пункт 2.1).

У випадку фактичної передачі обладнання покупцю до моменту його повної оплати, право власності на нього зберігається за продавцем (пункт 2.2.).

Згідно пункту 2.4 договору несвоєчасна оплата покупцем переданого йому обладнання надає право продавцю, як власнику, вимагати від покупця повернення вказаного обладнання чи іншим способом розпорядитись ним на свій розсуд.

Відповідно до пункту 13.5 цей договір може бути змінений, доповнений або пролонгований винятково по взаємній згоді сторін.

На виконання даного договору по акту передачі-приймання матеріальних цінностей від 01 червня 2016 року Покупцю згідно видаткової накладної №1 від 01 червня 2016 року було передано обладнання на загальну суму 1310000,00 грн., акт підписано сторонами договору та скріплено їх печатками.

12 жовтня 2016 року між позивачем та відповідачем було укладено угоду про розірвання договору купівлі-продажу № DK 06-16/11 від 01 червня 2016 року.

В пункті 2 даної угоди зазначено, що обладнання, що було предметом договору, повертається Покупцем Продавцю за актом повернення обладнання, який підписується сторонами.

Пунктом 5 сторони перебачили, що дана угода набуває чинності з моменту підписання її сторонами. З моменту набрання чинності цієї угоди зобовязання сторін, що виникли з договору припиняються і сторони не вважають себе зобовязаними будь-якими обовязками та наділеними правами, що виникають з договору.

25 жовтня 2016 року відповідно до акту повернення обладнання Покупець (відповідач) передав Продавцю (позивач) обладнання на загальну суму 660000,00 грн., що підтверджується видатковими накладними №№ Ор-0000001 (паливний модуль МТМ-А 10000 в комплекті з колонкою та системою ідентифікації), Ор-0000002 (ємність для зберігання ПММ-ЄН-17-1900, колонка паливо роздавальна NOVA 1101.21SBi з вмонтованими блоками системи ідентифікації та GPS модемL=6 м) та ТТН № 25/10/1 від 25 жовтня 2016 року.

26 червня 2017 року, після порушення провадження у справі, відповідачу була направлена вимога за №26/П про проведення остаточного розрахунку за поставлене обладнання та оплату боргу в сумі 414000,00 грн., в якій зазначено, що у разі невиконання товариство буде звертатися до суду з вимогою стягнути борг з застосуванням умов статті 232 Господарського кодексу України та статті 625 Цивільного кодексу України. Дана вимога отримана відповідачем 29 червня 2017 року.

06 липня 2017 року ТОП "БП-Луцьк" було направлено ТОВ "Закарпатська нафтогазова компанія" лист №196 від 06 липня 2017 року про повернення обладнання відповідно до умов пункту 2 угоди від 12 жовтня 2016 року про розірвання договору купівлі-продажу №DK 06-16/11 від 01 червня 2016 року з проханням повідомити дату, час, пункт розвантаження (із зазначенням усіх необхідних даних для організації перевезення, в тому числі конкретної назви вулиці, номера будівлі, споруди, населеного пункту, тощо) та місце прийняття ТОВ "Закарпатська нафтогазова компанія" обладнання, що повертається згідно переліку.

12 липня 2017 року ТОВ "Закарпатська нафтогазова компанія" цінним листом з описом вкладення курєрською доставкою та повідомленням про вручення направило відповідачу вимогу про повернення обладнання на суму 650000,00 грн. у 7-ми денний строк. В даній вимозі позивач зазначив адресу повернення та те, що у разі незадоволення вимоги буде мати право у судовому порядку вимагати стягнення боргу з застосуванням умов статті 232 Господарського кодексу України та статті 625 Цивільного кодексу України.

Враховуючи вищевикладені обставини справи, місцевий господарський суд прийшов до висновку, що матеріалами справи підтверджено, що обладнання на суму 650000,00 грн. відповідачем не повернуто, кошти за нього не сплачені, а тому вимога позивача про стягнення заборгованості в сумі 650000,00 грн. підтверджена належними доказами та підлягає задоволенню.

Однак, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду не може погодитись з такими висновками з огляду на наступне.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Зобов'язанням, згідно статті 509 Цивільного кодексу України, є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Слід зазначити, що відповідно до статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частина 1 статті 628 Цивільного кодексу України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 173 Господарського кодексу України визначено поняття господарського зобов'язання. Господарським є таке зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Основними видами господарських зобов'язань є майново-господарські зобов'язання та організаційно-господарські зобов'язання. Сторони можуть за взаємною згодою конкретизувати або розширити зміст господарського зобов'язання в процесі його виконання, якщо законом не встановлено інше.

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Разом з тим, відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (статті 526, 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Як вбачається з матеріалів справи, предметом позову у справі є стягнення 650000,00 грн. боргу за неналежне виконання ТОВ "БП-Луцьк" умов Договору купівлі-продажу обладнання №DK 06-16/11 від 01 червня 2016 року укладеного між ТОВ "Закарпатська нафтогазова компанія" та ТОВ "БП-Луцьк" та Угоди від 12 жовтня 2016 року про розірвання договору купівлі-продажу №DK 06-16/11 від 01 червня 2016 року.

Водночас, Договір купівлі-продажу обладнання №DK 06-16/11 від 01 червня 2016 року, укладений між ТОВ "Закарпатська нафтогазова компанія" та ТОВ "БП-Луцьк" є розірваним, а зобов'язання за ним припиненими з огляду на наступне.

Приписами статті 599 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно частин другої та четвертої статті 604 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (новація). Новація припиняє додаткові зобов'язання, пов'язані з первісним зобов'язанням, якщо інше не встановлено договором.

Новація - це угода сторін про те, що первісне зобов'язання припиняється, а між учасниками виникає нове. Сторони мають обумовити у своїй угоді припинення зобов'язання, що раніше діяло, і заміну його новим зобов'язанням.

Не можуть сприйматися як новації договори про зміну окремих елементів договірного зобов'язання: сторін (зміна кредитора чи боржника), умов (предмет, строків, місця виконання та інших умов), заміну самого виконання.

За змістом статті 604 Цивільного кодексу України зобов'язання є новим, якщо наявний безпосередній юридичний зв'язок між зобов'язанням, що припинилося, та новим зобов'язанням. Вказана обставина повинна бути відображена у договорі, як-то у тексті договору про це повинно бути прямо і недвозначно вказано або ж маж випливати із сутності нового зобов'язання.

З аналізу норм діючого законодавства та положень доктрини права вбачається, що ознаками новації є наявність взаємної згоди сторін стосовно умов припинення дії попереднього зобов'язання та умов нового зобов'язання, припинення всіх додаткових зобов'язань та виникнення між тими ж особами нового зобов'язання.

Тобто новацією є не зміна певної частини первісного зобов'язання, а укладення між тими ж сторонами нового зобов'язання, яке і є підставою для припинення попереднього зобов'язання та додаткових зобов'язань.

Аналогічної правової позиці дотримується Верховний Суд України у своїх постановах від 09 вересня 2014 року у справах № 5011-35/1533-2012-19/522-2012, № 5011-35/1272-2012-42/527-2012, № 5011-1/1043-2012-42/528-2012; від 16 вересня 2014 року у справі № 5011-42/1230-2012-69/542-2012; від 23 вересня 2014 року у справі №5011-35/1271-2012; від 30 вересня 2014 року у справі №5011-35/1534-2012-42/553-2012, № 922/2339/13, висновки якого відповідно до статті 111-28 Господарського процесуального кодексу України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та повинен враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Із тексту Угоди від 12 жовтня 2016 року про розірвання договору купівлі-продажу №DK 06-16/11 від 01 червня 2016 року, а саме із пункту 5 вбачається, що з моменту набрання чинності цієї угоди зобов'язання сторін, що виникли з договору припиняються і сторони не вважають себе зобов'язаними будь-якими обов'язками та наділеними правами, що виникають з договору. Таким чином, сторонами було припинено первісне зобов'язання, що виникло з договору купівлі-продажу обладнання та замінено його нове зобов'язання - як це здійснюється при новації.

Надавши належну правову оцінку, у відповідності до вимог статті 43 ГПК України, умовам Угоди від 12 жовтня 2016 року про розірвання договору купівлі-продажу №DK 06-16/11 від 01 червня 2016 року, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що даний договір є новацією в розумінні статті 604 ЦК України, оскільки відбулася фактична зміна зобов'язань за договором, а саме обов'язок по оплаті поставленого обладнання був змінений на обов'язок повернути поставлене обладнання.

Враховуючи вищевикладене, позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Закарпатська нафтогазова компанія" до Товариства з обмеженою відповідальністю "БП-Луцьк" про стягнення 650000,00 грн. є безпідставним, оскільки чинною угодою укладеною між сторонами на відповідача не покладений обов'язок зі сплати коштів.

Таким чином, доводи відповідача, викладені у апеляційній скарзі, знайшли своє підтвердження в матеріалах справи та є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 99, 101, 103-105 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "БП-Луцьк" задоволити, рішення господарського суду Волинської області від 03.10.17 року у справі №903/447/17 скасувати. Прийняти нове рішення. В позові відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Закарпатська нафтогазова компанія" (89600, Закарпатська область, м.Мукачево, вул.Крилова,98/Г, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "БП-Луцьк" (45607, Волинська область, Луцький район, с.Гірка Полонка, вул.Луцька,10, ) 10725,00 грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Справу № 903/447/17 повернути господарському суду Волинської області.

Головуючий суддя Мамченко Ю.А.

Суддя Тимошенко О.М.

Суддя Огороднік К.М.