ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" листопада 2017 р.Справа № 916/1412/17
Одеський апеляційний господарський суд у складі:

Головуючого судді Принцевської Н.М.;

суддів: Діброви Г.І., Колоколова С.І.;

При секретарі судового засідання Бендерук Є.О.;

За участю представників сторін:

Від ТОВ "Трексім" - ОСОБА_1, довіреність № б/н, дата видачі : 10.10.17;

від ДП "АМПУ" не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Одеського морського порту)

на рішення Господарського суду Одеської області від 11.08.2017 року

по справі № 916/1412/17

за позовом: Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Одеського морського порту)

до: Товариства з обмеженою відповідальністю "ТРЕКСІМ", м. Одеса

про стягнення 2 076 218,88 грн.

В С Т А Н О В И В:

В травні 2017 року Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Одеського морського порту) звернулась до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТРЕКСІМ", м. Одеса, в якій просило суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТРЕКСІМ", м. Одеса вартість безпідставно набутих послуг з використання інфраструктури адміністрації Одеського морського порту у розмірі 2 076 218, 88 грн., а також відшкодувати позивачу за рахунок відповідача судові витрати.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 11.08.2017 року у справі № 916/1412/17 (суддя Волков Р.В.) у задоволенні позову відмовлено, судові витрати покладено на позивача.

Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Одеського морського порту) з рішенням суду не погодилось, тому звернулось до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд задовольнити апеляційну скаргу Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Одеського морського порту), скасувати рішення Господарського суд Одеської області від 11.08.2017 року у справі №916/1412/17 та прийняти нове рішення про задоволення позову Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Одеського морського порту) до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТРЕКСІМ", м. Одеса про стягнення 2 076 218, 88 грн., а також відшкодувати позивачу за рахунок відповідача судові витрати.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним зясуванням обставин справи.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 04.09.2017 року вищезазначена апеляційна скарга прийнята до провадження, розгляд справи призначено на 11.10.2017 року.

В судовому засіданні представник відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "ТРЕКСІМ" заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу - без задоволення.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, не повідомивши суд про причини неявки. Про дату, час та місце проведення судового засідання по справі повідомлений належним чином.

Судова колегія розглядає апеляційну скаргу за відсутності представника позивача за наявними в справі матеріалами та письмовими поясненнями учасників судового процесу, оскільки явка сторін не була визнана обов'язковою ухвалами суду, а повний текст постанови направляється сторонам у встановленому порядку.

Апеляційний господарський суд, у відповідності до статті 101 Господарського процесуального кодексу України, на підставі встановлених фактичних обставин повторно розглядає матеріали господарської справи та викладені в скарзі доводи щодо застосування судом при розгляді справи норм матеріального та процесуального права, що мають значення для справи, при цьому суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Заслухавши пояснення представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і, виходячи з фактів, встановлених у процесі розгляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Одеського морського порту) не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Одеської області від 11.08.2017 року у справі №916/1412/17 є правомірним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 04.10.2013 року між Державним підприємством "Адміністрація морських портів України" в особі Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Одеського морського порту) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ТРЕКСІМ", м. Одеса було укладено Договір № 114-П-ОДФ-13, відповідно до умов якого позивач надавав відповідачу послуги з використання частини інфраструктури Адміністрації Одеського морського порту (в частині доріг загального використання з супутньої інфраструктури, окрім естакади порту).

Рішенням Господарського суду Одеської області від 22.07.2016 року у справі № 916/1321/16, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 12.10.2016 року та постановою Вищого господарського суду України від 12.12.2016 року, встановлено, що Договір № 114-П-ОДФ-13 від 04.10.2013 року є припиненим з 31.12.2015 року.

Новий договір, яким врегульовані правовідносини сторін щодо використання частини інфраструктури Адміністрації Одеського морського порту (в частині доріг загального використання), між сторонами укладено не було.

Проте, протягом 2016 року, відповідач продовжував використовувати інфраструктуру позивача, а саме дороги загального користування, для здійснення господарської діяльності в якості портового оператора, що підтверджується наданими позивачем копіями документів щодо обробки автотранспорту та вантажів, які пересувались на термінал відповідача, та не заперечується відповідачем.

Оплату за фактичне користування чистиною інфраструктури позивача (дороги загального користування) протягом 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю "ТРЕКСІМ", м. Одеса не здійснювало, що стало підставою для звернення Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Одеського морського порту) до суду з позовом про стягнення з відповідача вартості безпідставно використаних послуг у сумі 2076218,88 грн., що дорівнює сумі витрат позивача на підтримання інфраструктури з урахуванням частки відповідача у її використанні, на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звертатися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, які кореспондуються із способами цивільного захисту, зазначеними у статті 16 Цивільного кодексу України, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. Предмет і підстава позову сприяють з'ясуванню наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов'язку. Разом з цим, під предметом спору слід розуміти матеріально-правовий об'єкт, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем.

Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає і обґрунтовує у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред'явлено позов та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі, щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і, в залежності від встановлених обставин, вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для судового захисту.

В позовній заяві Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Одеського морського порту) в якості предмету та підстави позову визначив безпідставно використані Товариством з обмеженою відповідальністю "ТРЕКСІМ", м. Одеса послуги з користування інфраструктурою Адміністрації Одеського морського порту (у частині доріг загального використання), внаслідок чого у відповідача виник обовязок сплатити вартість безпідставно набутих послуг у сумі 2 076 218,88 грн. на підставі статті 1212, 1213 Цивільного кодексу України, статті 173, 174 Господарського кодексу.

В суді першої інстанції до початку розгляду справи по суті позивачем не заявлялись клопотання в порядку статті 22 Господарського процесуального кодексу України про зміну предмету чи підстави позову, тому судом першої інстанції були розглянуті визначені позивачем самостійно предмет та підстава позову з обґрунтуванням вказаними ним правовими нормами чинного законодавства України.

Зокрема, щодо позовних вимог про стягнення з відповідача грошових коштів в якості вартості безпідставно отриманих послуг з обґрунтуванням положеннями статей 1212, 1213 Цивільного кодексу України, судова колегія зазначає наступне.

Пунктом 4 статті 174 Господарського кодексу України встановлено, що господарські зобов'язання можуть виникати в тому числі внаслідок придбання або збереження майна суб'єкта або суб'єктом господарювання за рахунок іншої особи без достатніх на те підстав.

За приписами статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала, а частиною 3 цієї статті передбачено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією зі сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, тобто особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).

Пунктом 1 статті 1213 Цивільного Кодексу України в якості способу захисту права визначає саме повернення майна в натурі, і лише у разі неможливості цього, пункт 2 вказаної статті допускає стягнення його вартості.

Це означає, що поверненню підлягає саме та індивідуально визначена річ, яку набув або зберіг набувач, або така ж кількість родових речей тієї ж якості.

Якщо повернути безпідставно набуте майно в натурі неможливо (внаслідок його знищення, загублення або передачі його набувачем третій особі тощо), набувач зобов'язаний відшкодувати потерпілому вартість такого майна.

Розмір відшкодування вартості майна визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Тобто береться до уваги ринкова вартість майна на момент подання позову, яка далі може бути переглянута на момент прийняття судом рішення.

Таким чином, як вбачається з вищенаведених приписів законодавства, поверненню підлягає саме майно, або у разі неможливості повернення його в натурі, стягненню підлягає його вартість.

В даному випадку, відповідачем безпідставно індивідуально визначене майно або грошові кошти отримані не були. Відсутність такого майна, в свою чергу унеможливлює як його повернення в натурі, так і відшкодування його вартості за правилами пункту 2 статті 1213 Цивільного Кодексу України.

Що стосується судової практики стосовно стягнення вартості фактично отриманих послуг без достатніх на те правових підстав, то судова колегія зазначає, що в таких випадках вартість безпідставно набутої послуги можливо достеменно встановити шляхом відповідного розрахунку за законодавчо встановленими формулами або тарифами.

Проте, розрахунок вартості фактично отриманих послуг з користування інфраструктурою Адміністрації Одеського морського порту (у частині доріг загального використання) позивачем було здійснено самостійно за власною формулою, виходячи з загальної вартості утримання зазначеної частини інфраструктури порту та наданого відповідачу обєму послуг у відсотковому відношенні без погодження з останнім та врахування користування такої інфраструктури і самим позивачем, що не може належним та допустимим доказом при розгляді позовних вимог про стягнення безпідставно набутого майна.

Отже, застосування положень статей 1212, 1213 Цивільного кодексу України можливо лише у випадку, коли наявне індивідуально визначене майно або грошові кошти, або, за відсутності можливості повернення такого майна, належного розрахунку вартості такого майна.

Згідно зі статтею 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Таким чином, із приписів даної правової норми випливає, що обставини, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, інші обставини, що мають значення для правильного вирішення господарського спору встановлюються господарським судом на підставі фактичних даних, якими є докази.

За загальними правилами судового процесу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу (стаття 33 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з статтею 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті доказі, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частиною 1 статті 36 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

При цьому, слід зазначити, що доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості.

Обовязок доказування визначається предметом спору. За загальним правилом тягар доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

В даному випадку з розрахунку, здійсненого позивачем в односторонньому порядку за власною формулою, та наявних матеріалів справи неможливо встановити дійсний розмір вартості отриманих саме відповідачем послуг з користування інфраструктурою Адміністрації Одеського морського порту, оскільки такий розрахунок міг би бути оцінений судом у випадку розгляду позовних вимог про стягнення збитків, які по даній справі не були заявлені позивачем в якості предмету позову, з огляду на що, колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду погоджується з висновком місцевого господарського суду про неможливість застосування до даних правовідносин приписів статей 1212, 1213 Цивільного кодексу України та про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги не прийняті судовою колегією до уваги, оскільки не підтверджені матеріалами справи та не впливають на правомірність прийнятого господарським судом рішення.

Виходячи з вищевикладеного, відповідно до статті 47 Господарського процесуального кодексу України, судове рішення прийняте суддею за результатами дослідження усіх обставин справи. Тому судова колегія Одеського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що відповідно до вимог статті 43 Господарського процесуального кодексу України рішення Господарського суду Одеської області від 11.08.2017 року у справі №916/1412/17 ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді всіх обставин справи, які мають суттєве значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права України, а доводи апеляційної скарги не спростовують вірних висновків суду.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 49, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, Одеський апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Одеського морського порту) на рішення Господарського суду Одеської області від 11.08.2017 року у справі №916/1412/17 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Одеської області від 11.08.2017 року у справі № 915/1412/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у двадцятиденний строк.

Головуючий суддя ОСОБА_2
Судді ОСОБА_3
ОСОБА_4