КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" листопада 2017 р. Справа№ 910/5125/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пантелієнка В.О.

суддів: Доманської М.Л.

Верховця А.А.

за участю секретаря Халько В.А.,

та представників:

від позивача - Шуліма Д.В. - дов. б/н від 15.03.2017р.;

від відповідача 1 - Бутрименко Н.М. - дов. №17072016 від 20.07.2017р.;

від відповідача 2 - Лалаєва Л.В. - дов. №862 від 21.03.2017р.;

від третьої особи - керуючий санацією Філевський О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу арбітражного керуючого Ковези Андрія Івановича

на рішення господарського суду м.Києва від 10.05.2017

у справі №910/5125/17 (суддя Лиськов М.О.)

за позовом арбітражного керуючого Ковези Андрія Івановича

до Публічного акціонерного товариства "Київенерго"

Фізичної особи-підприємця Каламбет Євгенія Олександровича

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Державне підприємство "Українська авіаційна транспортна компанія"

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 10.05.2017р. у справі № 910/5125/17 відмовлено в позові арбітражного керуючого Ковези Андрія Івановича до Публічного акціонерного товариства "Київенерго" та Фізичної особи-підприємця Каламбета Євгенія Олександровича про визнання договору недійсним.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, арбітражний керуючий Ковеза Андрій Іванович звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення господарського суду міста Києва від 10.05.2017 у справі № 910/5125/17 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.05.2017р. прийнято апеляційну скаргу арбітражного керуючого Ковези А.І. до провадження та розгляд справи призначено на 14.06.2017р.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.06.201р. залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Державне підприємство "Українська авіаційна транспортна компанія", продовжено строк розгляду спору у справі на п'ятнадцять днів, розгляд справи відкладено на 09.08.2017р.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.10.2017р. прийнято апеляційну скаргу арбітражного керуючого Ковези А.І. до свого провадження колегією суддів в іншому складі та призначено розгляд справи на 20.11.2017р.

Колегією суддів 20.11.2017р. у судовому засіданні оголошено перерву до 28.11.2017р. згідно ст. 77 ГПК України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.11.2017р. названу вище апеляційну скаргу було прийнято до свого провадження колегією суддів в іншому складі.

У відзиві на апеляційну скаргу ПАТ "Київенерго" просить залишити рішення господарського суду міста Києва від 10.05.2017р. без змін, а апеляційну скаргу арбітражного керуючого Ковези А.І. без задоволення.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідачів, керуючого санацією Філевського О.В., дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.2 ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

30.03.2017р. до господарського суду м. Києва з позовною заявою №137 від 15.03.2017р. звернувся арбітражний керуючий Ковеза Андрій Іванович до Публічного акціонерного товариства "Київенерго" та Фізичної особи-підприємця Каламбет Євгенія Олександровича про визнання договору недійсним.

Ухвалою попереднього засідання господарського суду від 17.04.2014р. ПАТ "Київенерго" було визнано кредитором ДП "Українська авіаційна транспортна компанія" на суму 2 997, 67 грн., з яких 1 147, 00 грн. - вимоги І черги, 1 850, 67 грн. - вимоги IV черги; затверджено реєстр вимог кредиторів на загальну суму 119 833 201,67 грн.

З матеріалів справи вбачається, що 15.02.2017р. між ПАТ "Київенерго"та ФОП Каламбетом Є.О. було укладено Договір про відступлення права вимоги № 193-17.

Згідно з Договором № 193-17 ПАТ "Київенерго" відступило право вимоги грошових зобов'язань ДП "Українська авіаційна транспортна компанія" новому кредитору - ФОП Каламбету Є.О. у розмірі кредиторських вимог по справі №910/9741/13 про банкрутство ДП "Українська авіаційна транспортна компанія" сумою 2 997,67 грн., визнаних ухвалою господарського суду м. Києва від 17.04.2014р.

Згідно ст. 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України.

Згідно ч. 1 та ч. 4 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

В силу положень ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України).

Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, які погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Отже, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що сторони погодили всі істотні умови оспорюваного договору, необхідні для його дійсності та правомірності.

Пунктом 4 ст. 179 ГК України визначено основний принцип, який визначає, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Таким чином, визначення позивачем та відповідачем положень та змісту взаємних зобов'язань один одному при укладенні спірного договору є волевиявленням замовника і виконавця та відповідає принципу свободу договору.

Сторонами було досягнуто згоду щодо всіх істотних умов оспорюваного правочину, оскільки Договір містить предмет, обов'язки, строк дії, тощо, та підписаний і скріплений відбитками печаток сторін, відтак, Договір про відступлення права вимоги вважається укладеним.

За відступлене ПАТ "Київенерго" право вимоги відповідно до договору від 15.02.2017 №193-17 у сумі 2 997,67 грн., ФОП Каламбетом Є.О. було набуто право на отримання від ДП "Українська авіаційна транспортна компанія" коштів сумою 2 997,67 грн.

Відповідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу.

Відповідно до частин 1 і 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ньому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України передбачено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правовиком (відступлення права вимоги). За ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з положеннями ст. 25 Господарського процесуального кодексу України, у разі заміни кредитора чи боржника в зобов'язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, господарський суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в судовому процесі до вступу у справу правонаступника, обов'язкові для нього так само, як вони були обов'язкові для особи, яку правонаступник замінив. Про заміну або про відмову заміни сторони чи третьої особи її правонаступником господарський суд виносить ухвалу.

Приписами статті 515 Цивільного кодексу України встановлено, що заміна кредитора не допускається у зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора, зокрема у зобов'язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. Інших підстав, за яких заміна кредитора не допускається, законом не передбачено.

Зазначені вище норми чинного законодавства кореспондуються з п. 51 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про банкрутство" № 15 від 18.12.09 де визначено, що Законом не передбачено заборони на перехід прав кредиторів за грошовими зобов'язаннями до іншої особи у провадженні у справі про банкрутство. Тому арбітражні керуючі мають вносити до реєстру відомості про заміну кредиторів за грошовими зобов'язаннями у разі переходу їх права вимоги відповідно до правил цивільного законодавства, а господарські суди - зобов'язувати арбітражних керуючих вносити відповідні зміни до реєстру в разі оскарження необґрунтованої відмови арбітражних керуючих у внесенні відомостей про заміну кредитора. Особа, до якої перейшли права кредитора під час провадження у справі про банкротство, отримує статут учасника провадження відповідно до абзацу двадцять другого статті 1 Закону. Заміна кредитора у зобов'язанні не впливає на права та обов'язки боржника і не потребує його згоди, якщо така згода не передбачена договором або законом.

Окрім того, закон не містить заборони щодо відступлення прав вимоги грошових зобов'язань, що підтверджені рішенням суду, в тому числі не містить заборони щодо відступлення прав вимоги зобов'язань з оплати інфляційних втрат, 3 % річних, штрафу та судових витрат.

Як зазначено в п. 3.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Тому суд першої інстанції законно і обгрунтовано відмовив в позові арбітражному керуючому Ковезі Андрію Івановичу про визнання договору недійсним.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

За таких обставин, Київський апеляційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу арбітражного керуючого Ковези Андрія Івановича залишити без задоволення, а рішення господарського суду м.Києва від 10.05.2017р. у справі №910/5125/17 - без змін.

Справу №910/5125/17 повернути до господарського суду м.Києва.

Постанова може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя В.О. Пантелієнко

Судді М.Л. Доманська

А.А. Верховець