РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" листопада 2017 р. Справа №903/657/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Демидюк О.О.

судді Павлюк І. Ю. ,

судді Савченко Г.І.

при секретарі судового засідання - Рильнику Д.М.

За участю представників:

позивача - ОСОБА_1 (представник за довіреністю №928 від 12.12.2016 р.).

відповідача - ОСОБА_2 (представник за довіреністю №01-50/76 від 18.01.2017 р.).

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 соціального захисту населення виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради на рішення господарського суду Волинської області від 10.10.2017 року у справі №903/657/17

позивач: Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Волинської філії

відповідач: ОСОБА_3 соціального захисту населення виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради

третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Головне управління Державної казначейської служби України у Волинській області

про стягнення 332 955,73 грн.

Судом розяснено представникам сторін права та обовязки, передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України.

Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Волинської області від 10.10.2017 року у справі №903/657/17 (суддя Костюк С.В.), позов Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 соціального захисту населення виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради на користь позивача 332 955,73 грн. відшкодування вартості телекомунікаційних послуг наданих пільговій категорії населення, а також 4 994,34 грн. витрат по сплаті судового збору.

Рішення господарського суду мотивоване тим, що відповідачем доказів щодо повного проведення розрахунків з позивачем суду не надано, що відсутність коштів не є підставою для звільнення від виконання зобов'язання.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням ОСОБА_3 соціального захисту населення виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду Волинської області від 10.10.2017 року у справі №903/657/17 та прийняти нове, в якому у задоволенні позовних вимог позивачеві відмовити повністю.

В обгрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що фінансування витрат за надані телекомунікаційні послуги здійснювалось за рахунок коштів державного бюджету на відповідний рік у вигляді субвенцій місцевим бюджетам, тобто в законодавстві чітко передбачено залежність відшкодування від фактичного фінансування видатків виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам, таким чином суд першої інстанції не в повному обсязі з'ясував обставини справи, що мають значення для правильного вирішення господарського спору, а також невірно застосував норми матеріального та процесуального права.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду №903/657/17 від 26.10.2017 року колегією суддів у складі: головуючий суддя Демидюк О.О., суддя Демянчук Ю.Г., суддя Павлюк І.Ю., прийнято до провадження апеляційну скаргу відповідача на рішення господарського суду Волинської області від 10.10.2017 року у справі №903/657/17

13.11.2017 року апелянтом долучено до матеріалів справи докази направлення третій особі копії апеляційної скарги з додатками.

15.11.2017 року від третьої особи надійшли письмові пояснення по суті спору в яких Головне управління державної казначейської служби України у Волинській області посилається на те, що відповідно до змін внесених до Бюджетного кодексу України з 01.01.2017 року, видатки на компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян та пільги послуг зв'язку, інші передбачені законодавством пільги за рахунок субвенцій з Державного бюджету відмінені згідно із статтею 91 Бюджетного кодексу України, у повному обсязі віднесені до таких, що здійснюються з місцевих бюджетів.

Розпорядженням керівника апарату Рівненського апеляційного господарського суду №01-04/1531 від 27.11.2017 року, відповідно до п. 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду та п. 8.2 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Рівненському апеляційному господарському суді, призначено повторний автоматизований розподіл справи №903/657/17.

Автоматизованою системою документообігу Рівненського апеляційного господарського суду визначено колегію суддів для розгляду справи №903/657/17 у складі: головуючий суддя Демидюк О.О., суддя Павлюк І.Ю., суддя Савченко Г.І.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 27.11.2017 р. апеляційну скаргу ОСОБА_3 соціального захисту населення виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради на рішення господарського суду Волинської області від 10.10.17 р. у справі № 903/657/17 прийнято до провадження у новому складі колегії: головуючий суддя Демидюк О.О., суддя Павлюк І.Ю., суддя Савченко Г.І.

Від представника позивача 27.11.2017 року надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

Колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду в судовому засіданні 27.11.2017 року заслухала присутніх представників позивача та відповідача, вивчила та дослідила матеріали справи та наявні в ній докази, розглянула матеріали апеляційної скарги та додані до неї документи, відзив на апеляційну скаргу, перевірила правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, та дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення господарського суду Волинської області без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ПАТ Укртелеком - оператор звязку, однією з основних діяльностей якого є надання телекомунікаційних послуг, в тому числі місцевого, міжміського, міжнародного звязку, і покликаний задовольняти потреби споживачів в належному та якісному їх використанні.

В своїй діяльності позивач керується Законом України Про телекомунікації (№ 1280-ІV від 18.11.2003 р. з подальшими змінами), Правилами надання та отримання телекомунікаційних послуг іншими законодавчими та локальними нормативними актами , які регулюють правові відносини в сфері телекомунікацій.

Згідно ч. 1, 3 ст. 63 Закону України "Про телекомунікації" телекомунікаційні послуги мають надаватися відповідно до законодавства. Телекомунікаційні послуги споживачам, які мають установлені законодавством України пільги з їх оплати, надаються операторами, провайдерами телекомунікацій відповідно до законодавства України.

Відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу", Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", Закону України "Про статус ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний статус", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та Закону України "Про охорону дитинства" для певних категорій споживачів встановлені пільги з оплати за послуги зв'язку.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ПАТ Укртелеком у період з січня по грудень 2016 року визначеним категоріям громадян було надано телекомунікаційних послуг на загальну суму 332 955, 73 грн., яку підтверджують матеріали справи (обігові відомості нарахувань по категоріям пільг, копії розрахунків актів звірки форми 3 пільга за січень-грудень 2016 року, копії розрахунків видатків на відшкодування витрат за період з січня по грудень 2016 року, копії розрахунків форми 2 пільга за період з січня по грудень 2016 року, докази направлення форми 2 пільга 3 пільга на адресу відповідача, копія вимоги про оплату №03-08-01-48/17 від 15.06.2017 року), (т. 1 а.с. 10 - 280, т. 2 а.с. 2 - 263 3. а.с. 1 - 65). Фактично щодо суми наданих послуг відповідач не заперечує.

Колегією суддів встановлено, що між сторонами виникли правовідносини щодо надання послуг зв'язку окремим категоріям споживачів на пільговій основі, та відшкодування витрат за надані послуги розпорядником коштів.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до статті 614 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Пунктами 1, 6 статті 92 Конституції України встановлено, що виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов'язки громадянина; основи соціального захисту тощо.

Правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію, закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, визначено Законом України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії".

Статтею 19 вказаного Закону встановлено, що виключно законами України визначаються пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв'язку та критерії їх надання. Державні соціальні гарантії є обов'язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Соціальні пільги на отримання телекомунікаційних послуг для ряду категорій громадян встановлено такими Законами України: Закону України "Про жертви нацистських переслідувань", Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист", Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Закону України "Про прокуратуру", Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист".

За приписами частини 3 статті 63 Закону України "Про телекомунікації", телекомунікаційні послуги споживачам, які мають установлені законодавством України пільги з їх оплати, надаються операторами, провайдерами телекомунікацій відповідно до законодавства України.

Загальні засади фінансування витрат пов'язаних з наданням пільг на підставі вищевказаних законів визначено безпосередньо у даних законах, зокрема:

- у статті 17 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" вказано, що фінансування витрат, пов'язаних з введенням в дію цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів;

- у частині 6 ст. 6 Закону України "Про жертви нацистських переслідувань" вказано, що фінансування витрат, пов'язаних з наданням пільг жертвам нацистських переслідувань, здійснюється за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів;

- у статті 63 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" вказано, що фінансування витрат, пов'язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, коштів, які враховуються при визначенні міжбюджетних трансфертів, та інших джерел, не заборонених законодавством;

- у статті 9 Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист" вказано, що витрати, пов'язані з реалізацією цього Закону, здійснюються за рахунок коштів державного бюджету, коштів, які враховуються при визначенні міжбюджетних трансфертів, та інших джерел, не заборонених законодавством;

- у статті 23 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" вказано, що фінансове забезпечення витрат, пов'язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів, що передбачаються в Державному бюджеті України на відповідний рік.. Пільги, компенсації та гарантії, передбачені цим Законом надаються за рахунок і в межах бюджетних асигнувань на утримання відповідних бюджетних установ;

- у статті 52 Закону України "Про прокуратуру" вказано, що пільги, компенсації та гарантії, передбачені цим Законом, надаються за рахунок і в межах бюджетних асигнувань на утримання відповідних бюджетних установ.

Вказані норми законів закріплюють реалізацію державних гарантій певним категоріям громадян та є нормами прямої дії: безумовний обов'язок оператора телекомунікацій надавати пільги визначеним категоріям громадян кореспондує безумовний обов'язок держави в особі її органів відшкодувати такі пільги.

Статтею 89 та статтею 102 Бюджетного кодексу України визначено, що видатки на державні програми соціального захисту (пільги окремим категоріям громадян) здійснюються з місцевих бюджетів та проводяться за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання пільг з послуг зв'язку за рахунок субвенцій з державного бюджету визначено Постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2002 року N2 56 "Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету" (надалі Порядок).

Пунктом 3 Порядку визначено, що головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення (далі - головні розпорядники коштів).

Таким чином, розпорядниками коштів бюджетного фінансування вищевказаних соціальних пільг є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення (далі - головні розпорядники коштів).

Пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету" від 04 березня 2002 року №256 визначено, головні розпорядники коштів місцевих бюджетів здійснюють розрахунки з постачальниками послуг на підставі поданих ними щомісячних звітів щодо послуг, наданих особам, які мають право на відповідні пільги.

З вище викладеного вбачається. що, чинне законодавство України не передбачає обов'язковості укладення договору про відшкодування витрат за надані послуги зв'язку пільговим категоріям громадян, оскільки зобов'язання сторін у даній справі виникають безпосередньо із Законів України і не залежать від їх бажання.

Окрім того, законодавством не передбачена залежність розміру відшкодування від фактичного фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, чи випадки повного або часткового звільнення від обов'язку здійснення розрахунків з постачальниками послуг на пільгових умовах, оскільки надання пільг певним категоріям населення відбувається не внаслідок власної недбалості, чи власного бажання, а у відповідності до вимог Законів України.

Згідно з частиною 6 статті 48 Бюджетного кодексу України, зобов'язання щодо виплати субсидій, допомоги, пільг по оплаті за надані послуги та компенсації громадянам з бюджету, на що згідно із законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються органами Державного казначейства України незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень. Зазначена норма є спеціальною по відношенню до загальних положень частини 1-4 статті 48 Бюджетного кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 96 ЦК України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Частина 2 статті 218 Господарського кодексу України та стаття 617 ЦК України прямо передбачають, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення від відповідальності.

У листі від 30 червня 2011 року № 31-07310-10-24/16584 Міністерство фінансів України роз'яснило, що ..деякі програми, які відносяться до державних програм соціального захисту населення, є державною гарантією і одержувачу не може бути відмовлено в їх наданні у разі, якщо він має на них право. У цьому випадку проводиться відшкодування витрат за фактично спожиті послуги (нараховані соціальні виплати) в межах встановлених норм (розмірів).

Окрім того, згідно з пунктом 5 Оглядового листа Вищого господарського суду України від 18 лютого 2013 року №01-06/374/2013, відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках державного бюджету України, не виправдовує бездіяльність замовника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта щодо відсутності видатків на оплату пільг з послуг зв'язку, оскільки відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Таким чином, доводи відповідача, викладені у апеляційній скарзі, є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

З урахуванням вище зазначеного, колегія суддів дійшла висновку, що зобов'язання щодо виплати субсидій, допомоги, пільг з оплати послуг зв'язку, на що згідно із законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень, зобов'язання, які виникли між позивачем та відповідачем не залежать від бюджетного процесу та є гарантією реалізації соціальних норм, закріплених Конституцією України.

Згідно статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

А тому, колегія суддів вважає, що вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах, й ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для його скасування чи зміни та задоволення апеляційної скарги.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у звязку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.49 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, Рівненський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 соціального захисту населення виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Волинської області від 10.10.2017 року у справі №903/657/17 залишити без змін.

3. Справу №903/657/17 повернути до господарського суду Волинської області.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Демидюк О.О.

Суддя Павлюк І. Ю.

Суддя Савченко Г.І.