РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.11.2017Справа №910/17601/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сієста-Шоп"

до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"

про зобов'язання вчинити дії

Суддя Щербаков С.О.

Представники:

від позивача: Невкритий В.Ю.;

від відповідача: Каракоця О.Р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Сієста-Шоп" (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (далі-відповідач) про зобов'язання відповідача вчинити дії, а саме зобов'язати відповідача (первісного кредитора) передати поручителю оригінали документів, які засвідчують обов'язок боржника та документи, якими забезпечувались кредитні договори.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 04.11.2016 між позивачем та відповідачем було укладено договір поруки №4С13497Д/П до кредитних договорів № 4С13497Д від 16.08.2013, № 4С13499Д від 19.08.2013, № 4С13512Д від 20.08.2013, № 4С13517И від 22.08.2013 та № 4С14045И від 04.02.2014 щодо виконання ТОВ «Старма» своїх зобов'язань за вказаним кредитними договорами. Як зазначає позивач, на виконання умов договору поруки Товариством з обмеженою відповідальністю "Сієста-Шоп" було сплачено відповідачу грошові кошти на загальну суму 296 096 542, 80 грн., у зв'язку з чим останній став кредитором Товариства з обмеженою відповідальністю " Старма " по кредитним договорам № 4С13497Д від 16.08.2013, № 4С13499Д від 19.08.2013, № 4С13512Д від 20.08.2013, № 4С13517И від 22.08.2013 та № 4С14045И від 04.02.2014, однак відповідач відмовляється надати документи на підтвердження виникнення, забезпечення та виконання даних зобов'язань.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.10.2017 порушено провадження у даній справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 02.11.2017 за участю представників сторін. Зокрема, зобов'язано позивача конкретизувати позовні вимоги, а саме зазначити які документи необхідно передати, з наведенням відповідного переліку документів та зобов'язано відповідача надати суду належним чином засвідчені копії кредитних договорів № 4С13497Д від 16.08.2013, № 4С13499Д від 19.08.2013, № 4С13512Д від 20.08.2013, № 4С13517И від 22.08.2013 та № 4С14045И від 04.02.2014 з усіма змінами та доповненнями.

02.11.2017 через відділ автоматизованого документообігу суду представник відповідача подав клопотання про здійснення технічної фіксації судового засідання, в якому просить суд здійснювати технічну фіксацію розгляду справи № 910/17601/17 за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

У судовому засіданні 02.11.2017 представник позивача надав заяву про витребування доказів, в якій просить суд витребувати у Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" копії документів, які засвідчують зобов'язання ТОВ «Старма» перед ПАТ КБ "Приватбанк" (за кредитними договорами: № 4С13497Д від 16.08.2013, № 4С13499Д від 19.08.2013, № 4С13512Д від 20.08.2013, № 4С13517И від 22.08.2013 та № 4С14045И від 04.02.2014), а також документи, якими забезпечені відповідні зобов'язання. Одночасно просить суд витребувати оригінали вищевказаних документів для огляду.

Суд відклав розгляд даної заяви на наступне судове засідання.

Також, у судовому засіданні 02.11.2017 оголошено перерву до 23.11 .2017.

23.11.2017 через відділ автоматизованого документообігу суду представник відповідача подав клопотання про здійснення технічної фіксації судового засідання, в якому просить суд здійснювати технічну фіксацію розгляду справи № 910/17601/17 за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

У даному судовому засіданні представник позивача на виконання п. 6 ухвали суду від 12.10.2017 надав уточнену позовну заяву, в якій конкретизував позовні вимоги та просить суд зобов'язати відповідача передати позивачу оригінали документів, які засвідчують обов'язок боржника за кредитними договорами та документи, якими забезпечувались кредитні договори, на виконання умов договору поруки № 4С13497Д/П від 04.11.2016, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Сієста-Шоп" та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк".

Розглянувши подану позивачем уточнену позовну заяву, суд відзначає наступне.

Частиною 4 ст. 22 ГПК України передбачено, що позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Відповідно до п. 3.10. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

Господарським процесуальним кодексом, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як:

- подання іншого (ще одного) позову, чи

- збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи

- об'єднання позовних вимог, чи

- зміну предмета або підстав позову (п. 3.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

В той же час, відповідно до п. 9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 «Про судове рішення» Резолютивна частина рішення ні за яких умов не повинна викладатись альтернативно (наприклад: стягнути з відповідача певну суму або в разі відсутності коштів на його рахунку звернути стягнення на належне йому майно). У випадку, коли такі альтернативні вимоги містяться у позовній заяві, господарському суду слід ухвалою зобов'язати позивача визначитись з предметом позову і вирішувати спір у залежності від характеру зобов'язань відповідача. Якщо позивачем не виконано відповідних вимог суду у встановлений останнім строк, суд може вжити щодо позивача заходів, передбачених пунктом 5 статті 83 ГПК, та/або залишити позов без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 81 названого Кодексу.

Враховуючи наведене, оскільки судом під час порушення провадження у справі, було зобов'язано позивача конкретизувати позовні вимоги, суд розцінює подану позовну заяву, як виконання вимог ухвали суду від 12.10.2017 щодо визначення предмету позову.

Представник відповідача у судовому засіданні надав відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що ані нормами чинного законодавства України, ані договором поруки не передбачено що Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" має передати позивачу саме оригінали документів, в тому числі кредитних договорів.

Крім того, у даному судовому засіданні представник позивача підтримав раніше подану заяву про витребування доказів.

Розглянувши подану позивачем заяву суд зазначає, що відповідно до ст. 38 ГПК України сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У клопотанні повинно бути зазначено: - який доказ витребовується; - обставини, що перешкоджають його наданню; - підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; - обставини, які може підтвердити цей доказ.

Суд вправі відхилити клопотання про витребування доказу, якщо цей доказ не стосується справи або недопустимий, а також якщо певні обставини підтверджено іншими доказами, які є в матеріалах справи.

Враховуючи, що судом під час порушення провадження у даній справі, керуючись ст. 65 Господарського процесуального кодексу України, було зобов'язано відповідача надати суду належним чином засвідчені копії кредитних договорів № 4С13497Д від 16.08.2013, № 4С13499Д від 19.08.2013, № 4С13512Д від 20.08.2013, № 4С13517И від 22.08.2013 та № 4С14045И від 04.02.2014 з усіма змінами та доповненнями, а тому суд відмовляє у задоволенні заяви про витребування доказів в цій частині.

Щодо вимоги позивача про витребування у відповідача документів, якими забезпечені відповідні зобов'язання за кредитними договорами: № 4С13497Д від 16.08.2013, № 4С13499Д від 19.08.2013, № 4С13512Д від 20.08.2013, № 4С13517И від 22.08.2013 та № 4С14045И від 04.02.2014), суд відзначає, що позивач не зазначив, які обставини можуть підтвердити дані документи, а тому в цій частині заяви про витребування доказів суд також відмовляє.

Також, у даному судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 23.11.2017 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

04.11.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Сієста-Шоп" (далі - поручитель) та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" (далі - кредитор) укладено договір поруки №4С13497Д/П, предметом якого є надання поруки поручителем перед кредитором за виконанням Товариством з обмеженою відповідальністю "Старма" (далі - боржник) своїх зобов'язань за кредитними договорами № 4С13497Д від 16.08.2013, № 4С13499Д від 19.08.2013, № 4С13512Д від 20.08.2013, № 4С13517И від 22.08.2013 та № 4С14045И від 04.02.2014 (далі - кредитні договори), а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитних договорів.

Відповідно до п. 2 договору, поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов'язку боржника за кредитним договором з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору.

Згідно п. 4 договору, у випадку невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники у сумі заборгованості за кредитом та у сумі відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору.

Пунктом 5 договору встановлено, що у випадку невиконання боржником обов'язку п.1. цього договору, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням порушеного зобов'язання.

Поручитель зобов'язаний виконати обов'язок, зазначений в письмовій вимозі кредитора, впродовж 5 (п'яти) календарних днів з моменту отримання вимоги, зазначеної в п. 5 цього договору (п. 6 договору).

За умовами п. 7 договору, у випадку порушення поручителем зобов'язання передбаченого п. 6 цього договору, кредитор та поручитель прийшли до згоди, що кредитор має право в рахунок погашення боргу за кредитним договором здійснювати договірне списання грошових коштів, що належать поручителю і знаходяться на його рахунках у ПАТ КБ "Приватбанк". Договірне списання грошових коштів згідно з умовами цього пункту оформлюється меморіальним ордером, у реквізити «Призначення платежу» якого зазначається інформація про платіж, номер, дату цього договору.

Відповідно до п. 8 договору, до поручителя, що виконав обов'язки боржника за кредитним договором, переходять всі права кредитора за кредитним договором і договору(ам) застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення виконання зобов'язань боржника перед кредитором за кредитним договором у частині виконаного зобов'язання.

Даний договір укладено/підписано із використанням електронного цифрового підпису (печатки) з посиленим сертифікатом ключа Акредитованого центру сертифікації ключів ПАТ КБ "Приватбанк" в порядку, передбаченому Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг» та Законом України «Про електронний цифровий підпис», а також на підставі угоди про використання електронного цифрового підпису з посиленим сертифікатом ключа від 29.12.2015, укладеної сторонами (п. 17 договору).

Статтею 3 Закону України «Про електронний цифровий підпис» визначено, що електронний цифровий підпис за правовим статусом прирівнюється до власноручного підпису (печатки) у разі, якщо:

- електронний цифровий підпис підтверджено з використанням посиленого сертифіката ключа за допомогою надійних засобів цифрового підпису;

- під час перевірки використовувався посилений сертифікат ключа, чинний на момент накладення електронного цифрового підпису;

- особистий ключ підписувача відповідає відкритому ключу, зазначеному у сертифікаті.

Електронний підпис не може бути визнаний недійсним лише через те, що він має електронну форму або не ґрунтується на посиленому сертифікаті ключа.

Згідно ч. 2. ст. 639 Цивільного кодексу України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Позивачем надано копію виписки по дебетових та кредитних операціях по рахунку № 6053 Товариства з обмеженою відповідальністю "Сієста-Шоп" з 07.11.2016 по 07.11.2016 в якій зазначено про перерахування відповідачу коштів у сумі 296 096 542, 80 грн., в графі «призначення платежу» яко, зазначено: «виконання зобов'язань по кредитним договорам № 4С13497Д від 16.08.2013, № 4С13499Д від 19.08.2013, № 4С13512Д від 20.08.2013, № 4С13517И від 22.08.2013 та № 4С14045И від 04.02.2014 згідно договору поруки №4С13497Д/П від 04.11.2016».

Отже, обгрунтовуючи свої вимоги позивач зазначає, що оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю "Сієста-Шоп" як поручитель виконало обов'язок боржника за кредитними договорами, а саме, сплатило заборгованість у розмірі 296 096 542, 80 грн., у зв'язку з чим позивач став кредитором Товариства з обмеженою відповідальністю "Старма" по кредитним договорам № 4С13497Д від 16.08.2013, № 4С13499Д від 19.08.2013, № 4С13512Д від 20.08.2013, № 4С13517И від 22.08.2013 та № 4С14045И від 04.02.2014, а тому ПАТ КБ «Приватбанк» відповідно до умов договору поруки та ст. 556 Цивільного кодексу України повинно передати ТОВ "Сієста-Шоп" оригінали документів, які підтверджують обов'язок Товариства з обмеженою відповідальністю "Старма" по кредитним договорам № 4С13497Д від 16.08.2013, № 4С13499Д від 19.08.2013, № 4С13512Д від 20.08.2013, № 4С13517И від 22.08.2013, які укладені між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Старма", а також документи, якими забезпечувались кредитні договори.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 статті 1 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Аналіз наведених вище норм дає змогу дійти висновку, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України, кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом, зокрема, визнання наявності або відсутності прав.

Згідно ч. 1 та ч. 4 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

В силу положень ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Приписами ст. 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною 1 статті 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Як встановлено судом вище, 04.11.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Сієста-Шоп" (далі - поручитель) та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" (далі - кредитор) укладено договір поруки №4С13497Д/П, предметом якого є надання поруки поручителем перед кредитором за виконанням Товариством з обмеженою відповідальністю "Старма" (далі - боржник) своїх зобов'язань за кредитними договорами № 4С13497Д від 16.08.2013, № 4С13499Д від 19.08.2013, № 4С13512Д від 20.08.2013, № 4С13517И від 22.08.2013 та № 4С14045И від 04.02.2014 (далі - кредитні договори), а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитних договорів.

Відповідно до ст. 553 Цивільного кодексу України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Статтею 554 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Якщо в договорі не передбачено субсидіарну відповідальність поручителя, кредитор має право, керуючись ст. 543 ЦК України, звернутися як до боржника за основним зобов'язанням, так і до поручителя; як разом, так і окремо; як повністю, так і в частині боргу. Таким чином, при солідарній поруці кредитор наділяється правом самостійно вирішувати питання про те, до кого з них - боржника чи поручителя - чи до обох разом, в якій частині і в якій послідовності пред'являти свої вимоги.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Згідно п. 8 договору поруки, до поручителя, що виконав обов'язки боржника за кредитним договором, переходять всі права кредитора за кредитним договором і договору(ам) застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення виконання зобов'язань боржника перед кредитором за кредитним договором у частині виконаного зобов'язання.

Відповідно до виписки по дебетових та кредитних операціях по рахунку № 6053 Товариства з обмеженою відповідальністю "Сієста-Шоп" з 07.11.2016 по 07.11.2016 позивачем перерахованого відповідачу кошти у сумі 296 096 542, 80 грн., в графі «призначення платежу» якої зазначено: «виконання зобов'язань по кредитним договорам № 4С13497Д від 16.08.2013, № 4С13499Д від 19.08.2013, № 4С13512Д від 20.08.2013, № 4С13517И від 22.08.2013 та № 4С14045И від 04.02.2014 згідно договору поруки №4С13497Д/П від 04.11.2016».

Згідно п. 10 договору поруки, кредитор зобов'язаний у випадку виконання поручителем обов'язку боржника за кредитним договором передати поручителю впродовж 5 (п'яти) робочих днів Банку з моменту виконання обов'язків належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов'язки боржника за кредитним договором.

Тож, як зазначає позивач, оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю "Сієста-Шоп" як поручитель виконало обов'язок боржника за кредитним договором, а саме сплатило заборгованість у розмірі 296 096 542, 80 грн., у зв'язку з чим позивач став кредитором Товариства з обмеженою відповідальністю "Старма" по кредитним договорам № 4С13497Д від 16.08.2013, № 4С13499Д від 19.08.2013, № 4С13512Д від 20.08.2013, № 4С13517И від 22.08.2013 та № 4С14045И від 04.02.2014, а тому ПАТ КБ «Приватбанк» у відповідності до умов договору поруки та ст. 556 Цивільного кодексу України повинно передати ТОВ "Сієста Шоп" оригінали документів, які підтверджують обов'язок Товариства з обмеженою відповідальністю "Старма" по кредитним договорам № 4С13497Д від 16.08.2013, № 4С13499Д від 19.08.2013, № 4С13512Д від 20.08.2013, № 4С13517И від 22.08.2013 та № 4С14045И від 04.02.2014 укладені між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Старма", а також документи, якими забезпечувались кредитні договори.

Разом з тим, суд відзначає, що пунктом 5 договору поруки встановлено, що у випадку невиконання боржником обов'язку п.1. цього договору, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням порушеного зобов'язання.

Відповідно до абз. 2 п. 4.1.7. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 24.11.2014 № 1 «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів», пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення, так і вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору).

Згідно п. 6 договору поруки, поручитель зобов'язаний виконати обов'язок, зазначений в письмовій вимозі кредитора, впродовж 5 (п'яти) календарних днів з моменту отримання вимоги, зазначеної в п. 5 цього договору.

Таким чином, суд відзначає, що сторони у договорі чітко передбачили обов'язок кредитора направити поручителю вимогу із зазначенням порушеного зобов'язання, як підставу виконання поручителем зобов'язань за кредитним договором, включаючи сплату основного боргу та сплати відсотків за користування кредитом відповідно до п. 1 договору поруки, як і передбачили обов'язок поручителя виконати зобов'язання зазначене в письмовій вимозі кредитора, впродовж 5 (п'яти) календарних днів з моменту отримання вимоги, зазначеної в п. 5 цього договору.

Проте, суд зазначає, що у матеріалах справи відсутні докази направлення Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" на адресу позивача (поручителю за договором) письмової вимоги, як підставу виконання поручителем зобов'язань за кредитним договором.

Крім того, суд відзначає, що відповідно до п. 1 договору поруки, предметом останнього є надання поруки поручителем перед кредитором за виконанням Товариством з обмеженою відповідальністю "Старма" (далі - боржник) своїх зобов'язань за кредитними договорами № 4С13497Д від 16.08.2013, № 4С13499Д від 19.08.2013, № 4С13512Д від 20.08.2013, № 4С13517И від 22.08.2013 та № 4С14045И від 04.02.2014, а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору.

Однак, з урахуванням наявних у матеріалах справи доказів, суд не може дійти до беззаперечного висновку, що на момент сплати позивачем грошових коштів у розмірі 296 096 542, 80 грн. на виконання зобов'язань за договором поруки №4С13497Д/П від 04.11.2016, заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю "Старма" за кредитними договорами № 4С13497Д від 16.08.2013, № 4С13499Д від 19.08.2013, № 4С13512Д від 20.08.2013, № 4С13517И від 22.08.2013 та № 4С14045И від 04.02.2014 щодо сплати основного боргу та сплати відсотків за користування кредитом становила саме 296 096 542, 80 грн., як підставу для припинення поруки, у зв'язку з повним виконання поручителем зобов'язання боржника за кредитним договором.

Так, відповідно ч.ч. 1-2 ст. 556 Цивільного кодексу України, після виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов'язок боржника. До поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Правовий аналіз норм частин першої та другої статті 556 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку про те, що наслідки, передбачені в цій нормі, настають лише в разі повного виконання поручителем забезпеченого порукою кредитного зобов'язання. Цей висновок узгоджується з положенням пункту 3 частини першої статті 512 Цивільного кодексу України, яке передбачає подібний спосіб заміни кредитора в зобов'язанні внаслідок виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем).

Часткове виконання поручителем зобов'язань за кредитним договором не породжує перехід до нього прав кредитора за цим договором.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 23.09.2015 у справі № 6-466цс15 та від 07.10.2015 у справі № 6-932цс15.

При цьому, законодавцем не передбачено передачу кредитором поручителю саме оригіналів документів, які підтверджують обов'язок боржника, оскільки з огляду на ч. 3 ст. 553 Цивільного кодексу України та ч. 3 ст. 556 Цивільного кодексу України поручителем може бути кілька осіб і до кожного з них хто виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять права кредитора у розмірі частини обов'язку, що виконана ним.

Судом встановлено, що ані умовами договору поруки, ані чинним законодавством України, не передбачено обов'язку кредитора передати поручителю саме оригінали документів, що підтверджують обов'язок боржника.

При цьому, суд не приймає до уваги доданий позивачем до позовної заяви лист № 08-1-13/130 від 14.11.2016, в якому позивач просить відповідача у зв'язку з виконанням умов договору поруки та сплатою грошових коштів у розмірі 296 096 542, 80 грн. передати позивачу належним чином засвідчені копії договорів застави, кредитних договорів, права за якими перейшли до товариства, оскільки відсутні докази направлення (надсилання/вручення) відповідачу даного листа.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно п. 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Відповідно до п. 2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 №6 "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: - чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; - чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; - яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. З огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Сієста-Шоп" до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" про зобов'язання вчинити дії не підлягають задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 5 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва.

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено: 28.11.2017

Суддя Щербаков С.О.