ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

05.12.2017р. Справа №905/2014/17

за позовом Приватного акціонерного товариства Енергоконструкція, Київська область, с.Чайки

до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Укрелектромережбуд, м.Бахмут

про стягнення заборгованості в розмірі 624152,15 грн.

Суддя Г.В. Левшина

Представники:

від позивача: ОСОБА_2-по дов.

від відповідача: ОСОБА_3-по дов.

В засіданні суду брали участь:

СУТЬ СПОРУ:

Приватне акціонерне товариство Енергоконструкція, Київська область, с.Чайки, позивач, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Укрелектромережбуд, м.Бахмут, про стягнення заборгованості в розмірі 624152,15 грн., у тому числі основний борг в сумі 277020,00 грн., три проценти річних в сумі 29040,00 грн., інфляція в сумі 282186,50 грн. та пеня в сумі 35845,65 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем грошових зобовязань за договором №28 від 27.10.2011р., додаткові угоди та специфікації до нього, залізничні накладні №010606 від 29.01.2014р., №040603 від 02.04.2014р., рахунки-фактури №010606 від 24.01.2014р., №030620 від 26.03.2014р., видаткові накладні №010604 від 29.01.2014р., №040603 від 02.04.2014р., розрахунок суми позову.

Відповідач у відзиві на позовну заяву від 27.09.2017р. позовні вимоги не визнав, посилаючись на пропущення позивачем позовної давності.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, господарський суд встановив:

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання згідно із ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України виникають, зокрема, з договору та інших правочинів.

27.10.2011р. між сторонами був підписаний договір №28, за умовами якого постачальник (позивач) зобовязався поставити у власність покупця продукцію та обладнання виробничо-технічного призначення (продукція) в асортименті, кількості, в строки, за ціною та якісними характеристиками, погодженими сторонами в договорі та специфікаціях, що є невідємними частинами договору, а покупець (відповідач) взяв на себе зобовязання прийняти та своєчасно оплатити продукцію у відповідності до умов договору.

Згідно з п.3.1 договору поставка продукції здійснюється партіями в асортименті, кількості, за цінами, за якісними характеристиками та в строки, погоджені сторонами в специфікаціях до договору.

Під партією товару розуміється товар, що поставляться з урахуванням доставки його у визначений покупцем пункт на суму 400000,00 грн. (п.3.2 договору).

Відповідно до п.3.4 договору умовами поставки продукції є DDP, згідно з «ІНКОТЕРМС 2010», якщо інше не обумовлено у відповідних специфікаціях до договору.

Датою поставки вважається дата, вказана на штемпелю в залізничній накладній станції отримання продукції.

Договір та додатки до нього набирають чинності з моменту їх підписання сторонами. Сторони погодили, що у випадку належного виконання обома сторонами своїх обовязків, строк дії договору встановлюється до 31.12.2012р. включно. У випадку невиконання або неналежного виконання сторонами своїх обовязків за даним договором, термін дії договору продовжується до повного виконання сторонами своїх обовязків (п.7.1 договору).

Додатковою угодою від 31.12.2015р. внесено зміни до договору та викладено п.7.1 договору у наступній редакції: «Договір та додатки до нього набирають чинності з моменту їх підписання сторонами. Сторони погодили, що у випадку належного виконання обома сторонами своїх обовязків, строк дії договору встановлюється до 31.12.2016р. включно. У випадку невиконання або неналежного виконання сторонами своїх обовязків за даним договором, термін дії договору продовжується до повного виконання сторонами своїх обовязків.».

На виконання умов договору, між сторонами підписані специфікації від 24.01.2014р. та від 26.03.2014р., в яких сторонами погоджено найменування, кількість та ціна продукції.

Згідно з останніми, вид поставки продукції залізниця, місце отримання продукції покупцем м.Барвінково Донецької залізниці.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно з наданими залізничними накладними та видатковими накладними №010606 від 29.01.2014р., №040603 від 02.04.2014р. позивачем було поставлено відповідачу товар на суму 277020,00 грн., з урахуванням часткової сплати товару, який був прийнятий представником відповідача, що підтверджується підписом представника одержувача на відповідних видаткових накладних.

Факт отримання від позивача товару з боку відповідача на вказану суму за договором не спростований.

Згідно вимог ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобовязання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За приписом ст.526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з п.4.2 договору №28 від 27.10.2011р. розрахунки за поставлену продукцію за даним договором здійснюються покупцем шляхом авансового перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника в розмірі 50% від вартості партії, кінцевий розрахунок здійснюється протягом 30 банківських днів з моменту поставки відповідної партії продукції, якщо інше не обумовлено у відповідних специфікаціях до даного договору.

Як встановлено, специфікаціями до договору від 24.01.2014р. та від 26.03.2014р. сторонами погоджено наступні умови оплати: 70% - передплата та 30%- протягом місяця з моменту отримання товару.

Таким чином, відповідач мав сплатити вартість отриманого від позивача товару:

- за видатковою накладною №010606 від 29.01.2014р. в строк до 02.03.2014р. включно;

- за видатковою накладною №040603 від 02.04.2014р. в строк до 05.05.2014р. включно.

За висновками суду, свої зобов`язання щодо своєчасної та повної сплати позивачу грошових коштів в розмірі 277020,00 грн. всупереч ст.526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України відповідач належним чином не виконав.

Відповідач у відзиві на позов від 27.09.2017р. заявив про пропущення позивачем позовної давності на звернення до суду з позовними вимогами.

Згідно із статтею 256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України).

За змістом ст.261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як встановлено судом вище, відповідач мав сплатити вартість отриманого від позивача товару протягом місяця з моменту отримання, тобто, за накладною №010604 від 29.01.2014р. в строк до 02.03.2014р. та за накладною №040603 від 02.04.2014р. в строк до 05.05.2014р. включно.

Таким чином, з 03.03.2014р. та з 06.05.2014р. у позивача виникло право на відповідний позов про стягнення заборгованості в сумі 277020,00 грн.

Як наслідок, встановлений законом трирічних строк позовної давності по заявлених позовних вимогах мав сплинути 03.03.2017р. та 06.05.2017р.

Відповідно до ст.264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Згідно з приписами п.4.4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року N10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 Цивільного кодексу України) господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред'явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Як встановлено, позивачем до видаткової накладної №010604 від 29.01.2014р. було виписано рахунок-фактуру №010606 від 24.01.2014р., а до видаткової накладної №040603 від 02.04.2014р. рахунок-фактуру №030620 від 26.03.2014р.

Згідно з наданою до матеріалів справи копією банківської виписки від 29.10.2015р. відповідачем на користь позивача було сплачено грошові кошти в сумі 14040,00 грн. за рахунком-фактурою №010606 від 24.01.2014р. згідно договору №28 від 27.10.2011р.

Крім цього, між сторонами були підписані та скріплені печатками підприємств акти звіряння взаємних розрахунків за період з січня 2016р. жовтень 2016р., згідно з якими заборгованість відповідача станом на 31.10.2016р. складає за рахунком №010606 від 24.01.2014р. - 180000,00 грн. та за рахунком №030620 від 26.03.2014р. - 97020,00 грн.

Відповідно до ст.36 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказами є документи i матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії.

Як встановлено під час розгляду справи, примірники актів звірок розрахунків, наявні у позивача та відповідача, є повністю тотожніми за своїм змістом, окрім наявності на актах звірок відповідача відмітки останнього щодо їх складання 24.05.2017р., тобто, після спливу позовної давності.

Згідно із ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обгрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Виходячи з того, що сторона зазвичай підписує одночасно декілька примірників одного документу, за висновками суду, наявний у позивача примірник актів звірок також мав би містити дату його підписання відповідачем 24.05.2017р. Проте, такі відомості у примірниках актів звірок позивача відсутні. За таких обставин, суд дійшов висновку, що відповідні акти звірок взаємних розрахунків між сторонами були складені та підписані сторонами саме на момент визначення остаточного сальдо 31.10.2016р.

Як наслідок, з 31.10.2016р. відбулося переривання позовної давності по вимогах про стягнення основного боргу в сумі 277020,00 грн., а її перебіг почався заново.

Виходячи з того, що позовна заява направлена до суду 20.08.2017р. (згідно зі штампом на поштовому конверті), судом встановлено, що позивачем дотримано встановлений ст.257 Цивільного кодексу України трирічний строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості в сумі 277020,00 грн.

За таких обставин, враховуючи викладене, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу в сумі 277020,00 грн. підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем на підставі ст.625 Цивільного кодексу України нараховано та предявлено до стягнення три проценти річних за період з 01.03.2014р. по 21.08.2017р. в розмірі 29040,00 грн. та інфляцію за період з березня 2014р. по серпень 2017р. в розмірі 282186,50 грн.

Проте, враховуючи висновки суду щодо початку прострочення виконання відповідачем свого зобовязання перед позивачем з 03.03.2014р. та з 06.05.2014р., правомірним є нарахування до стягнення з відповідача трьох процентів річних за період саме з 03.03.2014р. по 21.08.2017р. на суму 29035,36 грн. та інфляції за період з квітня 2014р. по серпень 2017р. на суму 273813,34 грн.

У відзиві на позов відповідачем також заявлено про застосування позовної давності до вимог про стягнення трьох процентів річних та інфляції.

Виходячи з того, що позовна заява про стягнення, зокрема, трьох процентів річних та інфляції направлена до суду 20.08.2017р., судом встановлено, що позивачем пропущено встановлений ст.257 Цивільного кодексу України трирічний строк позовної давності за вимогами про стягнення трьох процентів річних за період з 03.03.2014р. по 18.08.2014р. та інфляції за період з квітня 2014р. по червень 2014р.

Згідно із п.4 ст.267 Цивільного кодексу України закінчення строку позовної давності до предявлення позову є підставою для відмови в позовних вимогах.

За приписом п.5 ст.267 Цивільного кодексу України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Поважними причинами є такі обставини, які роблять своєчасне предявлення позову до суду неможливим або ускладненим.

Відповідного клопотання про захист порушеного права позивачем до матеріалів справи не надано, наявності поважних причин пропуску позивачем встановленого трирічного строку позовної давності на звернення до суду з вимогами про стягнення заборгованості трьох процентів річних за період з 03.03.2014р. по 18.08.2017р. та інфляції за період з квітня 2014р. по червень 2014 р. судом не встановлено.

При цьому, посилання позивача на переривання позовної давності внаслідок підписання акту звіряння заборгованості суд відхиляє з огляду на те, що вказаний акт не може свідчити про визнання відповідачем суми інфляції та трьох процентів річних за спірний період, а стосується виключно суми основного грошового зобовязання.

Будь-яких доказів (як-то підписаних сторонами актів звірок взаємних розрахунків, листів відповідача тощо), які б підтверджували вчинення відповідачем дій, направлених на визнання інфляції та трьох процентів річних перед позивачем, останнім до матеріалів справи не надано.

Як наслідок, вимоги позивача в частині стягнення з відповідача трьох процентів річних та пені підлягають частковому задоволенню, зокрема, три проценти річних в сумі 25022,88 грн. за період з 19.08.2014р. по 21.08.2017р. та інфляція в сумі 262469,29 грн. за період з липня 2014р. по серпень 2017р., а решта вимог в цій частині підлягає залишенню без задоволення.

За приписом ст.218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Відповідно до ст.551 Цивільного кодексу України та ст.230 Господарського кодексу України предметом неустойки є грошова сума, яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частиною 2 ст.551 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір неустойки встановлюється договором або актом цивільного законодавства, при цьому розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі.

Відповідно до п.5.6 договору №28 від 27.10.2011р. у випадку несвоєчасної оплати продукції покупець сплачує постачальнику неустойку у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення оплати від вартості неоплаченої продукції.

Згідно вказаного пункту договору позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача пені за період з 21.02.2017р. по 21.08.2017р. в розмірі 35845,65 грн.

За висновками суду, вказані позовні вимоги підлягають залишенню без задоволення, враховуючи, що, згідно вимог п.6 ст.232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Враховуючи, що відповідні зобовязання мали бути виконані відповідачем в строк до 02.03.2014р. включно та до 05.05.2014р. включно, нарахування пені за період з 21.02.2017р. по 21.08.2017р. в розмірі 35845,65 грн. є неправомірним.

Судовий збір підлягає розподілу між сторонами пропорційно задоволеним позовним вимогам.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4-3, 33, 36, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Приватного акціонерного товариства Енергоконструкція, Київська область, с.Чайки до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Укрелектромережбуд, м.Бахмут про стягнення заборгованості в розмірі 624152,15 грн., у тому числі основний борг в сумі 277020,00 грн., три проценти річних в сумі 29040,00 грн., інфляція в сумі 282186,50 грн. та пеня в сумі 35845,65 грн., задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Укрелектромережбуд (84500, м.Бахмут, вул.Широка, буд.6, ) на користь Приватного акціонерного товариства Енергоконструкція (08131, АДРЕСА_1, ) основний борг в розмірі 277020,00 грн., три проценти річних в сумі 25022,88 грн. та інфляцію в сумі 262469,29 грн., всього заборгованість в сумі 564512,17 грн., судовий збір в сумі 8467,26 грн.

Видати наказ після набрання рішенням суду законної сили.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

В судовому засіданні 05.12.2017р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення підписано 06.12.2017р.

Суддя Г.В. Левшина