ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" листопада 2017 р. Справа №922/2016/17

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Гетьман Р.А., суддя Тихий П.В., суддя Хачатрян В.С.,

при секретарі судового засідання Деппа-Крівіч А.О.,

за участі представників:

позивача ОСОБА_1, за довіреністю б/н від 01.06.2017р.,

третьої особи не з'явився,

відповідача ОСОБА_2, за довіреністю №30 від 10.07.2017р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Державного підприємства "Харківський завод транспортного устаткування" (вх.№2782Х/1-41 від 15.09.2017р.), на рішення господарського суду Харківської області від 29.08.2017р. у справі №922/2016/17,

за позовом Державного підприємства "Харківський завод транспортного устаткування" м. Харків,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Державний концерн "Укроборонпром", м. Київ,

до Приватного АТ "Харківський завод транспортного устаткування", м. Харків,

про визнання недійсним договору, -

ВСТАНОВИЛА:

Державне підприємство "Харківський завод транспортного устаткування" звернулося до господарського суду Харківської області з позовом до Приватного Акціонерного товариства "Харківський завод транспортного устаткування" про визнання недійсним договору оренди від 01.03.2016р. за №39/18-16.

Позивач звернувся до суду з заявою (вх. №22868 від 14.07.2017) про зміну предмету позову, відповідно до якої просить суд стягнути з відповідача 159401,43 грн. безпідставно одержаних коштів у вигляді доходу за надання в оренду приміщень ДП "ХЗТУ".

Рішенням господарського суду Харківської області від 29.08.2017р. (суддя Прохоров С.А.) в позові відмовлено повністю.

Позивач не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 29.08.2017р. у справі №922/2016/17 та винести нове, яким позов задовольнити в повному обсязі; стягнути з відповідача судовий збір, що був сплачений позивачем під час звернення до суду.

Зокрема, в обґрунтування своєї позиції по справі, апелянт зазначає, що господарським судом Харківської області під час розгляду справи не зясовано наявність прав у відповідача на вказані в позові приміщення, не встановлено судом й наявність повноважень у відповідача на укладення відповідних правочинів щодо передачі у найм вказаного майна; в даному судовому розгляді доведено факт набуття коштів відповідачем без належної правової підстави, без відповідного права на укладання договору оренди.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 18.09.2017р., з урахуванням ухвали про виправлення описки від 04.10.2017р. апеляційну скаргу позивача прийнято до провадження та призначено до розгляду на 06.11.2017р.

Позивач надав клопотання (вх.№10388 від 11.10.2017р.) про долучення до матеріалів справи копії листа Фонду Державного майна України №10-15-18560 від 28.09.2017р. з Додатком у вигляді ОСОБА_2 з Єдиного реєстру обєктів державної власності щодо державного майна. Як вказує позивач, зазначений доказ додатково свідчить, що інженерний корпус розташований за адресою м. Харків, вул. Достоєвського, 3 належить державі в особі Державного концерну "Укроборонпром", балансоутримувач ДП "Харківський завод транспортного устаткування". Неможливість подання вказаних документів до суду першої інстанції позивач обґрунтовує тим, що лист Фонду державного майна України був отриманий позивачем лише 09.10.2017р. Вказане клопотання про долучення доказів задоволено, вказані документи долучено до матеріалів справи.

Третя особа у справі Державний концерн "Укроборонпром" надав письмові пояснення у справі (вх.ел.пошта №1643 від 12.10.2017р., вх.№10543 від 18.10.2017р.), в яких просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 29.08.2017р. повністю, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги та стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування своєї позиції по справі, третя особа зазначає, що Державний концерн "Укроборонпром" є уповноваженим субєктом господарювання з управління майном ДП "ХЗТУ", яке закріплено за ним на праві господарського відання; матеріалами справи встановлюється факт про порушення ПрАТ "Харківський завод транспортного устаткування" норм чинного законодавства в частині володіння, користування та розпорядження майном, яке останньому не належить, у звязку з відсутністю, закріплених за товариством відповідних прав; відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України є підстави стверджувати про безпідставність розпорядження обєктом оскарження порядку передачі останнього в оренду з боку ПрАТ "Харківський завод транспортного устаткування", а також безпідставність набуття відповідачем коштів, отриманих від ТОВ "Укрпром" в результаті укладеного договору без відповідного права.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів для розгляду справи №922/2016/17 сформовано колегію суддів у складі головуючого судді Гетьмана Р.А., судді Тихого П.В., судді Хачатрян В.С.

У звязку зі зміною складу колегії суддів у даній справі відповідно до Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №6 "Про судове рішення", перебіг передбачених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України строків вирішення спору розпочався знов.

В судове засіданні 06.11.2017р. з'явились представники сторін у даній справ та надали відповідні пояснення. Зважаючи на необхідність надання сторонами додаткових документів, колегія суддів оголосила перерву в судовому засіданні до 28.11.2017р.

Відповідач надав заяву про долучення додаткових документів до справи (вх.№11314 від 08.11.2017р.), а саме копії договору №3/70-А оренди нежитлових приміщень від 03.08.2009р. з додатками. Вказана заява задоволена, копія договору долучена до матеріалів справи.

Позивач надав додаткові пояснення (вх.№11660 від 15.11.2017р.), які долучаються судом до матеріалів справи та розгляд справи здійснюється з їх урахуванням.

Після перерви в судове засідання Харківського апеляційного господарського суду 28.11.2017р. з'явились представники позивача та відповідача. Представник позивача просив задовольнити апеляційну скаргу в повному обсязі. Представник відповідача проти вимог скарги заперечував, просив оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та письмових поясненнях доводи сторін, заслухавши пояснення уповноважених представників сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм чинного законодавства, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Між ПрАТ "ХЗТУ" та ТОВ "УКРПРОМ" було укладено договір оренди №3/70-А від 03.08.2009р., за яким ПрАТ "ХЗТУ" надав у користування ТОВ "УКРПРОМ" нежитлові приміщення в інженерному корпусі літ "У-3" інв. № 1-А, загальною площею 112,7 м2, а саме приміщення № 27 площею 59,4 м2 та приміщення № 28 площею 53.3 м2 розташованого за адресою м. Харків, вул. Достоєвського 3.

Згідно п. 1.5. даного Договору строк оренди починається з моменту передачі Орендодавцем приміщення в оренду Орендатору за Актом приймання - передачі.

Так, на виконання умов п.1.5. даного Договору сторонами було підписано Акт приймання-передачі орендованого приміщення від 12.08.2009р.

Згідно п. 3.1. даного Договору оренда плата нараховується з моменту підписання обома сторонами Акту приймання передачі.

Пунктом п. 1.4. строк оренди складає 11 місяців.

Згідно з п.7.1. Даного Договору Договір вступає в силу з моменту його підписання Сторонами, та вважається укладений на строк зазначений в п.1.1 даного Договору.

29.02.2016р. укладено угоду до Договору №3/70-А від 03.09.2009р. згідно з якої сторони домовились розірвати Договір №3/70-А від 03.08.2009р. за взаємною згодою сторін з дати підписання даної угоди.

01.03.2016р. між ПрАТ "ХЗГУ" та ТОВ "УКРПРОМ" було укладено договір оренди №39/18-16 від 01.03.2016р. за яким ПрАТ "ХЗТУ" надає у платне користування ТОВ "УКРПРОМ" нежитлові приміщення в інженерному корпусі літ "У-3" інв. № 1-А, загальною площею 112,7 м2, а саме приміщення № 27 площею 59,4 м2 та приміщення № 28 площею 53,3 м2 розташованого за адресою м. Харків, вул. Достоєвського 3.

Згідно з умовами Договору строк оренди складає з моменту підписання даного Договору по 28.02.2019р.

Так п. 1.3. даного Договору зазначено, що передача/повернення орендованого приміщення оформлюється актом приймання - передачі, які після підписання становляться невід'ємною частиною Договору.

Плата за орендовані приміщення нараховується з моменту підписання обома сторонами акту приймання передачі орендованого приміщення.

На виконання умов п.1.3. даного Договору Сторонами був підписаний Акт приймання - передачі до Договору оренди №3/70-А від 03.08.2009р., № 39/18-16 від 01.03.2016р. за яким ПрАТ "ХЗТУ" передав, а ТОВ "УКРПРОМ" прийняв нежитлові приміщення в інженерному корпусі літ "У-3" інв. № 1-А, загальною площею 112,7 м, а саме приміщення №27 площею 59,4 м2 та приміщення № 28 площею 53,3 м2 розташованого за адресою м. Харків, вул. Достоєвського 3.

01.03.2017р. Сторонами була підписана угода про розірвання Договору оренди №39/18-16 від 01.03.2016р., за взаємною згодою сторін. Дана угода вступає в силу з моменту підписання її сторонами.

Укладені між сторонами договори оренди №3/70-А від 03.08.2009р. та №39/18- 16 від 01.03.2016р., за своїм змістом та правовою природою є договорами оренди.

Вважаючи свої права порушеними, Державне підприємство "Харківський завод транспортного устаткування" звернулося до господарського суду Харківської області з позовом до Приватного Акціонерного товариства "Харківський завод транспортного устаткування" про визнання недійсним договору оренди від 01.03.2016 за №39/18-16. Обґрунтовуючи підстави даного позову, позивач вважає, що відповідач, укладаючи договір оренди приміщень, уклав правочин, що суперечить вимогам статті 761 Цивільного кодексу України, а отже, керуючись приписами статті 215 Цивільного кодексу України ДП "ХЗТУ" зазначає, що договір оренди №39/18-16 від 01.03.2016р. був укладений особою, що не мала права та не була уповноважена розпоряджатись державним майном, а тому вважав, що договір оренди №39/18-16 відповідає ознакам недійсного правочину.

Позивач звернувся до суду з заявою (вх.№22868 від 14.07.2017) про зміну предмету позову, відповідно до якої просить суд стягнути з відповідача 159401,43 грн. безпідставно одержаних коштів у вигляді доходу за надання в оренду приміщень ДП "ХЗТУ".

Оскаржуваним рішенням господарського суду Харківської області в позові відмовлено повністю. Суд першої інстанції вказав, що правовідносини сторін виникли на підставі договорів оренди майна, які припинили свою дію за домовленістю сторін та підписані на його виконання акти наданих послуг є достатньою та належною правовою підставою набуття коштів відповідачем, а отже договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 Цивільного кодексу України.

Колегія суддів не погоджується з даними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Пункт 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Приписами статті 759 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором найму - (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно статті 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 286 Господарського кодексу України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Відповідно до частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина 1 статті 317 Цивільного кодексу України).

Нормами статті 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватись моральних засад суспільства.

Згідно статті 761 Цивільного кодексу України право передання майна у найм має власник речі, або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

Колегією суддів встановлено, що інженерний корпус, розташований за адресою м. Харків, вул. Достоєвського, 3 належить державі в особі Державного концерну "Укроборонпром", а балансоутримувачем є ДП "Харківський завод транспортного устаткування". Вказане підтверджується наявними у справі матеріалами, зокрема, витягом з Єдиного реєстру об'єктів державної власності щодо державного майна, листом Фонду державного майна України від 28.09.2017р. №10-15-18560, технічним паспортом. Також, вказана обставина не заперечується відповідачем у справі.

Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Федоренко проти України" від 30.06.2006 визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Статтею 1212 Цивільного кодексу України зазначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Суб'єктами в кондикційному зобов'язанні є, з одного боку, власник майна (титульний володілець), який у зобов'язанні має право вимоги та виступає кредитором, а з іншого, - набувач майна, який виступає боржником.

В свою чергу, положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондиційного зобов'язання.

Характерною особливістю кондикційних зобов'язань є те, що підстави для їх виникнення мають широкий спектр: зобов'язання можуть виникати як з дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов'язання, так і третіх осіб, з дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов'язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.

Кондикційне зобов'язання виникає за умов набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого) та набуття чи збереження майна відбулося без правової підстави, або підстава, на основі якої майно набувалося, згодом відпала. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред'явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1)річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами;2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов'язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Відповідно до частини 1 статті 1214 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Враховуючи наведені норми, колегія суддів зазначає, що кондикція - позадоговірний зобов'язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб'єктним складом підпадає під визначення зобов'язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 02.03.2016р. у справі №6-3090цс15.

Колегія суддів встановлює, що незалежно від наявності вини в поведінці відповідача, сам факт отримання відповідачем орендної плати за нерухоме майно, яке не належить на право власності відповідачу, свідчить про втрату позивачем майна, яке у спірних правовідносинах підпадає під вказане вище визначення Європейського суду з прав людини "виправдане очікування" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

При цьому, що відновлення порушених прав за таких обставин і в такий спосіб не створює для відповідача жодних необґрунтованих, додаткових або негативних наслідків, оскільки предметом позову є стягнення грошових коштів, які позивач міг змогу отримувати внаслідок здавання свого майна в оренду за звичайних умов.

Навіть за умови правомірної поведінки відповідача у спірних правовідносинах, в обраний позивачем спосіб захисту відбувається відновлення справедливої рівноваги між правами та обов'язками сторін спору.

Здійснюючи відповідні розрахунки доходів, що підлягають виплаті набувачем на користь потерпілого, слід узяти до уваги таке. Якщо доходи були одержані набувачем реально, то враховується розмір реальних доходів, підтверджених відповідними доказами про їх одержання. Якщо ж набувач не одержував реальних доходів, хоча й міг одержати, або розмір доходів встановити неможливо, то слід виходити зі звичайних цін та/або розміру плати, що склалася на ринку аналогічних (максимально подібних) речей, товарів, робіт, послуг у відповідному регіоні.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів дійшла висновку, що сума боргу нарахована позивачем відповідно до розміру орендної плати, є правильною, що сума стягнення з відповідача у розмірі 159401,43 грн. є обґрунтованою, не спростованою та підтвердженою відповідачем (лист вих.№5217 від 09.06.2017р.; усні пояснення представника відповідача, зафіксовані протоколом судового засідання від 06.11.2017р.)

Також, колегія суддів вважає необхідним зазначити, що реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відповідно до оглядового листа Верховного Суду України, визначено, що надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02)).

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів зазначає, що ефективний засіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

У постанові Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України від 16.09.2015р. у справі № 21-1465а15 зазначено, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Таким чином, звертаючись до суду із вимогою про стягнення грошових коштів, що були безпідставно одержані відповідачем у вигляді доходу за надання в оренду приміщень позивача, колегія суддів дійшла висновку, що обраний позивачем спосіб захисту свого порушеного права є належним способом захисту порушеного права та інтересу позивача.

З огляду на викладене, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду вважає, що доводи, викладені в апеляційній скарзі Державного підприємства "Харківський завод транспортного устаткування", є обґрунтованими, а апеляційна скарга - такою, що підлягає до задоволення. Рішення господарського суду Харківської області від 29.08.2017р. у справі №922/2016/17 слід скасувати через невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по справі за подання позову та апеляційної скарги до суду відшкодовується позивачу за рахунок відповідача.

Керуючись ст.ст.91, 99, 101, 102, п.2 ст.103, п.п.3,4 ч.1 ст.104, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, Харківський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Харківський завод транспортного устаткування" задовольнити.

Рішення господарського суду Харківської області від 29.08.2017р. у справі №922/2016/17 скасувати та прийняти нове рішення.

Позов задовольнити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Харківський завод транспортного устаткування" (адреса: 61035, м. Харків, вулиця Каштанова, 14; ) на користь Державного підприємства "Харківський завод транспортного устаткування" (адреса: 61102, м. Харків, вулиця Достоєвського, 3; , р/р 4909 в ПАТ "Укрексімбанк", МФО 322313) 159401,43 грн., що були безпідставно одержані відповідачем у вигляді доходу за надання в оренду приміщень.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Харківський завод транспортного устаткування" (адреса: 61035, м. Харків, вулиця Каштанова, 14; ) на користь Державного підприємства "Харківський завод транспортного устаткування" (адреса: 61102, м. Харків, вулиця Достоєвського, 3; , р/р 4909 в ПАТ "Укрексімбанк", МФО 322313) витрати по сплаті судового збору за подання позову в сумі 2391,02 грн. та апеляційної скарги у сумі 2630,12 грн.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 04 грудня 2017 року.

Головуючий суддя Р.А. Гетьман

Суддя П.В. Тихий

Суддя В.С. Хачатрян