ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2017 р. Справа № 909/765/17

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Грици Ю.І.,

секретар судового засідання Максимів Н. Б.,

від позивача: ОСОБА_1 - юрисконсульт підрозділу "Львівська дистанція зв'язку" регіональної філії "Львівська залізниця" ПАТ "Українська залізниця" (довіреність №9208 від 26.10.2017),

від відповідача: ОСОБА_2 - начальник юридичної служби (довіреність № 01-17/ЮС від 20.10.2017),

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (вул. Тверська, 5, м. Київ, 03680) в особі регіональної філії "Львівська залізниця" публічного акціонерного товариства "Укрзалізниця" (вул. Гоголя, 1, м. Львів, 79007)

до відповідача: приватного акціонерного товариства "Івано-Франківський локомотиворемонтний завод" (вул. Залізнична, 22, м. Івано-Франківськ, 76000)

про стягнення коштів в сумі 223 224,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

ПАТ "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" звернулося до господарського суду Івано-Франківської області з позовом до ПрАТ "Івано-Франківський локомотиворемонтний завод" про стягнення коштів в сумі 223224,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що в зв'язку з прострочення здійснення відповідачем договірних зобов'язань в частині виконання останнім робіт, виникла заборгованість в сумі 223224,00 грн., з яких: пеня 163584,00 грн. та штраф 59640,00 грн.

Ухвалою суду від 14.08.2017 порушено провадження у справі та призначено справу до розгляду на 19.09.2017.

Ухвалою суду розгляд справи відкладено на 05.10.2017, а також цією ж ухвалою в зв'язку з неприбуттям в судове засідання представника відповідача без поважних причин і пояснень стягнуто з ПрАТ "Івано-Франківський локомотиворемонтний завод" в доход Державного бюджету 1700,00 грн. штрафу. На виконання вказаної ухвали судом видано наказ від 19.09.2017.

05.10.2017 судове засідання не відбулося у зв'язку із перебуванням судді Грици Ю.І. на лікарняному.

Ухвалою суду від 09.10.2017 розгляд справи призначено на 24.10.2017.

Відповідачем 24.10.2017 подано клопотання про відкладення розгляду справи для можливості врегулювання спору мирним шляхом та продовження строку вирішення спору.

Ухвалою суду від 24.10.2017 продовжено строк вирішення спору на 15 днів та відкладено розгляд справи на 07.11.2017.

В судовому засідання 07.11.2017 представник позивача підтримав позовні вимоги, з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача погодився з фактом існування заборгованості перед позивачем. При цьому, ним в судовому засідання подано заяву про зменшення позовних вимог (вх.№11863/17), в якій посилаючись на ст. 61 Конституції України зазначив, що стягнення пені та штрафу забороняється. Також відповідач посилаючись на відсутність коштів на рахунках та важке майнове становище та на передбачене приписами ст. 83 ГПК і ст. 551 ЦК України право суду щодо зменшення розміру неустойки просив зменшити розмір штрафних санкцій до 10000,00 грн. В додаток до заяви відповідачем подано додаткові письмові докази. Просив заяву задоволити та зменшити розмір штрафних санкцій.

Представник позивача проти задоволення заяви (вх.№11863/17) заперечив.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне:

03.11.2016 між ПАТ "Українська залізниця" (замовник, позивач) та ПрАТ "Івано-Франківський локомотиворемонтний завод" (виконавець, відповідач) укладено договір №Л/Ш-161333/НЮ (далі - договір), відповідно до умов якого виконавець зобов'язався надати послуги ремонтування та технічного обслуговування машини і устаткування спеціальної призначеності, а саме: капітальний ремонт вагонного уповільнювача типу КВ-3, а замовник зобов'язався прийняти і оплатити надані послуги.

В силу ст. ст. 11, 202, 509 ЦК України між сторонами у справі виникли зобов'язальні відносини.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України (ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України).

У відповідності до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно п. 1.2 договору виконавець надає послуги за рахунок власних сил і засобів.

22.11.2016 сторонами складено акт прийому в ремонт вагонного уповільнювача типу КВ-3 на здійснення вимог договору №Л/Ш-161333/НЮ від 03.11.2016. Вказаний акт підписано уповноваженими представниками сторін та скріплено їхніми печатками.

Відповідно до п. 5.7 договору послуги за договором надаються виконавцем протягом 60 календарних днів з дати підписання сторонами акту про здачу уповільнювача в ремонт.

Однак, всупереч умов укладеного між сторонами договору ПрАТ "Івано-Франківський локомотиворемонтний завод" не було виконано ремонту уповільнювача в обумовлений сторонами строк.

Згідно п. 8.3 договору за несвоєчасне надання послуг за договором виконавець сплачує пеню в розмірі 0,1% від вартості своєчасно ненаданих послуг за кожен день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково сплачує штраф у розмірі 7% вказаної вартості.

Пунктом 3.2 договору передбачено, що вартість послуг за даним договором, включаючи ПДВ становить 852000,00 грн.

Згідно ч.ч.1,7 ст.193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Статтями 525, 526 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Представником позивача в судовому засіданні зазначено, що на час розгляду справи свої договірні зобов'язання відповідачем не виконано належним чином.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом першим статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Приписами статті 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

З пояснень представника ПрАТ "Івано-Франківський локомотиворемонтний завод", наданих в судовому засіданні, випливає, що факт укладення договору між сторонами відповідач не заперечує. При цьому також погодився з фактом порушення термінів виконання робіт ПрАТ "Івано-Франківський локомотиворемонтний завод" та фактом виникнення заборгованості з вини заводу. Однак, відповідач заперечив проти суми стягнення штрафних санкцій, в обґрунтування чого подав заяву про зменшення позовних вимог (вх.№11863/17), в якій посилаючись на ст. 61 Конституції України зазначає, що одночасне застосування пені та штрафу за одне й те саме порушення строків надання послуг забороняється.

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання, або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Слід зазначити, що, при укладенні договору, сторони по справі добровільно погодили всі істотні умови правочину, скріпили договір підписами та печатками. А статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

При цьому, чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень можливості передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, відповідно до якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, законодавець допускає можливість одночасного стягнення з учасника господарських відносин, що порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені, а тому посилання відповідача з цього приводу не заслуговують на увагу.

З приводу посилань відповідача на право суду зменшувати розмір штрафних санкцій слід зазначити наступне:

так, дійсно, положеннями частини першої статті 233 ГК України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій.

При цьому, частиною третьою статті 83 ГПК України передбачено право суду на зменшення розміру неустойки у виняткових випадках, однак, не його обов'язок.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Приписами ст. 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Вказаною нормою обов'язок доказування покладений на сторони процесу. Доказування полягає у поданні доказів сторонами та доведенні їх переконливості суду.

Приписами ст. 43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

На підставі наведеного, суд приходить до висновку про те, що відповідачем не було доведено обставин, на які він посилався як на підставу для зменшення розміру штрафних санкцій, належними письмовими доказами, в зв'язку з чим суд не вбачає наявних обґрунтованих підстав для зменшення їхнього розміру, а тому заява відповідача не підлягає задоволенню.

У пункті 8.3 договору сторони погодили розмір пені та штрафу.

Щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України.

З тексту позовної заяви та доданого до неї розрахунку вбачається, що позивачем здійснено розрахунок пені з моменту виникнення прострочення по 01.08.2017, тобто за 192 дні.

Згідно ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Проте, позивачем не враховано приписи вказаної статті та здійснено невірно розрахунок пені.

Беручи до уваги те, що акт прийому підписано представниками сторін 22.11.2016 та враховуючи умови вказаного вище пункту 5.7 договору та приписи ст. 232 ГК України суд вважає, що розрахунок слід здійснити з 22.01.2017 по 21.07.2017 за 181 день прострочки.

Таким чином, при перерахунку судом правильності нарахувань пені встановлено, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню частково, зокрема, в розмірі 154212,00 грн., а в решті суми пені - 9372,00 грн. слід відмовити.

Щодо розміру штрафу, то розрахунок позивачем здійснено вірно.

Враховуючи наведене, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими, проте, виходячи з вищевикладеного, підлягають частковому задоволенню.

Судовий збір покласти на відповідача пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст.ст. 49, 55, 75, 82 -85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

позов задоволити частково.

Стягнути з приватного акціонерного товариства "Івано-Франківський локомотиворемонтний завод" (вул. Залізнична, 22, м. Івано-Франківськ, 76000, код 13655435) на користь публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (вул. Тверська, 5, м. Київ, 03680; вул. Гоголя, 1, м. Львів, 79007; код 40075815) кошти в сумі 213852,00 грн. (двісті тринадцять тисяч вісімсот п'ятдесят дві гривні нуль копійок), з яких: пеня -154212,00 грн. (сто п'ятдесят чотири тисячі двісті дванадцять гривень нуль копійок), штраф - 59640,00 грн. (п'ятдесят дев'ять тисяч шістсот сорок гривень нуль копійок) та судовий збір в розмірі 3207,78 грн. (три тисячі двісті сім гривень сімдесят вісім копійок)

В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Грица Ю.І.

Повний текст рішення складено 28.11.2017.