ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2017 року Справа № 906/318/17
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого:Панової І.Ю.,
суддів:Катеринчук Л.Й., Погребняка В.Я.,
розглянувши касаційну скаргу Служби автомобільних доріг у Житомирській області
на рішенняГосподарського суду Житомирської області від 07.06.2017
та постановуРівненського апеляційного господарського суду від 10.07.2017
у справі№ 906/318/17 господарського суду Житомирської області
за позовомДочірнього підприємства "Житомирський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України"
доСлужби автомобільних доріг у Житомирській області
простягнення 17 482 569,33 грн.
за участю представників сторін: від Служби автомобільних доріг у Житомирській області - Войдевич О.А.;

від ДП "Житомирський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України"- адвокат Фрейдун О.М.,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Житомирської області від 07.06.2017 (суддя Тимошенко О.М.) у справі № 906/318/17 задоволено позов Дочірнього підприємства "Житомирський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (далі - ДП "Житомирський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України", позивач) до Служби автомобільних доріг у Житомирській області (далі - відповідач) про стягнення 17 482 569,33 грн.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 10.07.2017 у справі № 906/318/17 (колегія суддів: Петухов М.Г. - головуючий, Гулова А.Г., Маціщук А.В.) рішення господарського суду Житомирської області від 07.06.2017 залишено без змін.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції та постановою апеляційної інстанції, Служба автомобільних доріг у Житомирській області звернулася до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою, просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ДП "Житомирський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України" до Служби автомобільних доріг у Житомирській області про стягнення 17 482 569,33 грн.

Касаційна скарга мотивована порушенням судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, а саме: ст.ст. 264, 266 ЦК України, ст.ст. 43, 84, 105 ГК України, ст.43 ГПК України.

Переглянувши в касаційному порядку прийняті у справі судові акти, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на таке.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та вбачається з матеріалів справи, рішенням господарського суду Житомирської області від 04.03.2014 у справі №5/906/3/13-г частково задоволено позов ДП "Житомирський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України" (далі - позивач) до Служби автомобільних доріг у Житомирській області (далі - відповідач), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ГУ ДКС України у Житомирській області, про стягнення 23 530 202 грн. 50 коп. та стягнуто з відповідача на користь позивача 23 422 778 грн. 50 коп. - боргу за виконані роботи згідно договору №2 від 11.03.2010 про надання послуг з експлуатаційного утримання та поточного (планово-попереджувального) ремонту автомобільних доріг державного та місцевого значення загального користування Житомирської області.

Вказане рішення залишене без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій і набрало законної сили 14.05.2015.

При цьому, місцевий суд встановив, що відповідачем на виконання рішення суду у справі №5/906/3/13-г було сплачено борг у повному обсязі, що підтверджується банківськими виписками від 27.10.2015 на суму 7 825 424 грн., 09.11.2015 на суму 6 272 261 грн. 83 коп., 24.11.2015 на суму 612 878 грн., 30.11.2015 на суму 8 776 298 грн. 52 коп.

Предметом спору у даній справі є вимога позивача про стягнення з відповідача 1 123 185 грн. 10 коп. 3% річних за період з 07.04.2014 по 30.11.2015 та 16 359 384 грн. 23 коп. інфляційних втрат за період з квітня 2014 по листопад 2015 за прострочення виконання грошового зобов'язання, оскільки останній не вчасно розрахувався за виконані позивачем роботи згідно договору №2 від 11.03.2010 про надання послуг з експлуатаційного утримання та поточного (планово-попереджувального) ремонту автомобільних доріг державного та місцевого значення загального користування Житомирської області. Дані вимоги не заявлялись при розгляді справи №5/906/3/13-г.

Втім, місцевий суд в обґрунтування рішення зазначив, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, розглядаючи позовні вимоги, суд першої інстанції перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат і 3% річних, дійшов висновку, що він складений арифметично правильно.

Крім того, місцевий суд встановив, що в процесі судового розгляду справи відповідач, заперечуючи проти позову, просив застосувати строки позовної давності посилався на п.п.3.4,4.3 Постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.13 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", в яких зазначено, що до вимог про стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та сум процентів застосовується загальна позовна давність в три роки згідно ст. 257 ЦК України.

Втім, місцевий господарський суд не прийняв до уваги вказані заперечення відповідача з урахуванням положень ч. 2 ст. 625 ЦК України і в обґрунтування рішення зазначив про те, що кредитор вправі вимагати в судовому порядку стягнення сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання, оскільки зазначена відповідачем постанова вказує на строки звернення з вимогою про стягнення боргу та прив'язаних до нього сум річних та інфляційних.

Приймаючи рішення у даній справі про задоволення позовних вимог місцевий господарський суд виходив з того, що оскільки позовні вимоги про стягнення основного боргу в сумі 17 482 569,33 грн. позивачем належно обґрунтовані і заявлені вчасно, то позивач вправі нарахувати річні та інфляційні за весь час прострочення сплати заборгованості, які є компенсацією матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів та за користування боржником коштами.

Переглядаючи судове рішення в апеляційному провадженні суд апеляційної інстанції встановив, що 11.03.2010 між ДП "Житомирський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України" (далі - позивач, підрядник) та Службою автомобільних доріг у Житомирській області (далі- відповідач, замовник) укладено договір № 2 про надання послуг з експлуатаційного утримання та поточного (планово-попереджувального) ремонту автомобільних доріг державного та місцевого значення загального користування Житомирської області (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору, замовник доручив підряднику і зобов'язався прийняти і оплатити надання послуг з експлуатаційного утримання та поточного (планово-попереджувального) ремонту автомобільних доріг державного та місцевого значення загального користування Житомирської області протяжністю 8522 км. (далі - послуги), в межах виділених фінансових ресурсів згідно з вимогами діючих нормативно-правових актів, зокрема "Технічних правил ремонту та утримання автомобільних доріг загального користування України", "Класифікації робіт з ремонтів автомобільних доріг загального користування", "Класифікації робіт з експлуатаційного утримання автомобільних доріг загального користування", а підрядник зобов'язався на свій власний ризик виконати роботи, доручені йому замовником.

Згідно п.1.2 договору, послуги (роботи) виконуються підрядником згідно щомісячних планів-завдань та затверджених замовником актів-дефектів та на основі їх складених підрядником та затверджених замовником щомісячних кошторисів на уточнені обсяги і види робіт.

Відповідно до п.2.1 договору, підрядник надає послуги (виконує роботи) з 11.03.2010 по 31.12.2010.

Згідно п.2.2 договору, надання послуг (виконання робіт) здійснюється підрядником після одержання ним, в термін до 1 числа календарного місяця, у якому необхідно надати послуги (виконати роботи) по даному договору плану-завдання, акту дефектів, затвердженого замовником та на основі їх складеного кошторису підписаного підрядником та затвердженого службою.

У п. 3.1 договору сторони передбачили, що договірна ціна послуг (робіт), що доручаються підряднику по цьому договору визначається тендерною пропозицією підрядника і складає 127 867 860 грн. з урахуванням ПДВ.

Згідно п.3.2 договору, у випадку зміни обсягу фінансування з державного бюджету у 2010 році, вартість договору може бути скоригована шляхом укладання додаткової угоди. Визначення вартості послуг (робіт) проводиться згідно з "Правилами визначення вартості робіт з експлуатаційного утримання автомобільних доріг загального користування" ВБН В.3.2-218-180-2003 (із змінами) та "Порядком визначення вартості будівництва, реконструкції, капітального та поточного ремонтів автомобільних доріг загального користування" ВБН. Д.1.1-218-1-2001 (із змінами та доповненнями) та іншими діючими нормативними документами.

Підрядник залучає до надання послуг (виконання робіт) субпідрядників за погодженням із замовником у порядку встановленому чинним законодавством. Укладання субпідрядних договорів не створює будь-яких правових відносин між замовником і субпідрядниками (п.6 договору).

Пунктом 8.1 договору передбачено, що фінансування послуг (робіт) здійснюється за рахунок державних (бюджетних) коштів.

Згідно з п 8.3 договору, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.12.2009 № 1335 бюджетні зобов'язання за договором

Відповідно до п.9.1 договору, підрядник виконує обсяги послуг (робіт) в межах фінансових ресурсів замовника, призначених на ці цілі. Усі розрахунки за надані послуги (виконані роботи) по цьому договору здійснюються шляхом перерахування відповідних коштів на рахунок підрядника.

За цим договором, замовник здійснює щомісячні розрахунки за надані послуги (виконані роботи) підрядником по мірі надходження коштів на реєстраційний рахунок служби на підставі "Актів приймання виконаних підрядних робіт" (форма № КБ-2в) та "Довідок про вартість виконаних підрядних робіт" (форма КС № 3) за рахунок джерел фінансування замовника (п.9.2 договору).

Відповідно до п 9.3 договору, акти наданих послуг (виконаних робіт) готує підрядник і разом з представником замовника протягом 3 днів перевіряє акти з фактично наданими послугами (виконаними роботами).

Згідно п 9.4 договору, замовник може здійснювати подекадно проміжні платежі за надані послуги (виконані роботи) після підписання акту приймання наданих послуг (виконаних робіт) (форма № КБ-2в) і довідки про вартість наданих послуг (виконаних робіт) та витрат (форма № КБ-3), складених у відповідності з положеннями чинних ДБН та ВБН, підписаних уповноваженими представниками сторін.

Пунктом 15.1 договору визначено, що строком дії договору є час, протягом якого сторони будуть здійснювати свої права та виконувати свої обов'язки відповідно до договору. Договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2010. У разі неповного виконання сторонами своїх зобов'язань договір продовжує свою дію до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

При цьому, апеляційний суд встановив, що рішенням господарського суду Житомирської області від 04.03.2014 у справі №5/906/3/13-г було частково задоволено позов ДП "Житомирський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України" до Служби автомобільних доріг у Житомирській області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ГУ ДКС України у Житомирській області, про стягнення 23 530 202,50 грн. та стягнуто з відповідача на користь позивача 23 422 778 грн. 50 коп. - боргу за виконані роботи згідно договору №2 від 11.03.2010 про надання послуг з експлуатаційного утримання та поточного (планово-попереджувального) ремонту автомобільних доріг державного та місцевого значення загального користування Житомирської області.

Також, апеляційний суд зазначив про те, що під час розгляду справи №5/906/3/13-г господарський суд Житомирської області встановив, що на виконання умов договору №2 від 11.03.2010 та підставі складених комісійних дефектних актів відповідача позивачем з моменту укладення договору до грудня 2010 року виконувались обумовлені договором та актами дефектів роботи (послуги) з експлуатаційного утримання та поточного (планово- попереджувального) ремонту автомобільних доріг загального користування Житомирської області, що підтверджується відповідними актами дефектів, актами приймання виконаних будівельних робіт (форма № КБ-2в) та довідками про вартість виконаних будівельних робіт та витрат (форма № КБ-3).

Крім того, апеляційний суд відмітив в постанові, що матеріали справи містять дані про те, що фактично відповідач надавав акти дефектів, безпосередньо в яких розшифровувались види робіт та кількість цих робіт в залежності від одиниці виміру, хоча пп.1.2 договору було визначено виконання робіт позивачем на підставі щомісячних планів-завдань, затверджених відповідачем актів - дефектів та на їх основі складених позивачем та затверджених відповідачем щомісячних кошторисів на уточнені обсяги і види робіт. На підставі складених та затверджених відповідачем актів-дефектів складалися щомісячні локальні та об'єктні кошториси, які уточнювали види та обсяги робіт. Проектно-кошторисна документація щодо виконання робіт складалась відповідно до чинних нормативних актів та згідно пп.4.1 договору, що не заперечується відповідачем. За результатами фактично виконаних робіт, які повністю відповідали поставленим завданням відповідача, структурні підрозділи підприємства, які безпосередньо виконували роботу, складали акти приймання виконаних робіт, типові форми КБ-2в.

Втім, з моменту укладення договору № 2 від 11.03.2010 та до грудня 2010 року позивачем виконано роботи на загальну суму 91 065 827,57 грн., але відповідач свої договірні зобов'язання по оплаті виконаних позивачем робіт виконав частково, на суму 67 535 625,07 грн.

Таким чином, внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх договірних зобов'язань, утворилась заборгованість перед позивачем в сумі 23 530 202,50 грн.

Вказане рішення було залишене без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій і набрало законної сили 14.05.2015.

Відповідно до вимог ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, апеляційний суд з матеріалів справи встановив, що відповідачем на виконання рішення суду у справі №5/906/3/13-г було сплачено борг у повному обсязі, що підтверджується банківськими виписками від 27.10.2015 на суму 7 825 424 грн., 09.11.2015 на суму 6 272 261 грн. 83 коп., 24.11.2015 на суму 612 878 грн., 30.11.2015 на суму 8 776 298 грн. 52 коп.

Як зазначалося вище, звертаючись з позовом у справі № 906/318/17 позивач просив стягнути з відповідача 1 123 185 грн. 10 коп. 3% річних за період з 07.04.2014 по 30.11.2015; 16 359 384 грн. 23 коп. інфляційних втрат за період з квітня 2014 по листопад 2015 за простроченні грошового зобов'язання.

Відтак, суд апеляційної інстанції встановив, що дані вимоги не заявлялись при розгляді справи 5/906/3/13-г.

Як свідчать встановлені обставини у даній справі, між сторонами виникли договірні правовідносини на підставі укладення договору про надання послуг.

Частиною 2 ст.625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми.

Відповідно до правової позиції викладеної у п. п. 3.1, 4.1, 7.1 Постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як і інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

На підставі аналізу наведених норм матеріального права, апеляційний суд в обґрунтування постанови вказав, що 3% річних та інфляційні втрати можуть бути нараховані за весь час прострочення сплати заборгованості, при цьому позивач вправі самостійно визначати період за який здійснюється їх розрахунок.

До того ж, суд апеляційної інстанції звернув увагу на те, що борг відповідача перед позивачем виник не на підставі рішення у справі № 5/906/3-13-г, а з господарського зобов'язання, яке виникло на підставі договору № 2 від 11.03.2010 про надання послуг з експлуатаційного утримання та поточного (планово-попереджувального) ремонту автомобільних доріг державного та місцевого значення загального користування Житомирської області.

Враховуючи встановлені обставини справи, та правильність розрахунку інфляційних втрат і 3% річних за прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання, апеляційний суд обґрунтовано погодився з місцевим господарським судом щодо їх задоволення, оскільки дані вимоги не заявлялись при розгляді справи №5/906/3/13-г.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 26.04.2017 у справі № 918/329/16.

Також апеляційним судом правомірно не взято до уваги заяву відповідача про застосування строку позовної давності на підставі приписів ст. 257 ЦК України. В обґрунтування своїх доводів відповідач посилався на п. 5.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" де вказано, що зі спливом позовної давності за вимогою про повернення або сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, передбачених ст.ст. 536, 625 ЦК України, і сум інфляційних нарахувань згідно з тією ж ст. 625 ЦК України (незалежно від періоду часу, за який обчислено відповідні суми процентів та інфляційних нарахувань, оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу).

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Як роз'яснено в абз. 3 п. 7.1. Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Частиною ч. 2 ст. 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Згідно ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Суд апеляційної інстанції дав оцінку наявним у справі доказам і встановив, що відповідач фактично розрахувався з позивачем за договором - 30.11.2015.

Між тим, апеляційний суд звернув увагу на те, що зазначена відповідачем постанова вказує на строки звернення з вимогою про стягнення боргу та прив'язаних до нього сум річних та інфляційних, проте, позивач звертався до господарського суду з позовом у справі № 5/906/3/13- г про стягнення основного боргу.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що оскільки позовну давність було перервано, шляхом пред'явленням позову про стягнення боргу, після чого перебіг позовної давності почався заново, у зв'язку з чим місцевий господарський суд обґрунтовано задовольнив позовні вимоги стягнувши з відповідача борг у сумі 17 482 569,33 грн., з яких: 1123185,10грн. 3% річних за період з 07.04.14 по 30.11.15; 16359384,23 грн. інфляційних за період з квітня 2014 по листопад 2015.

З урахуванням вказаного вище, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, встановлення обставин пов'язаних із переривання перебігу позовної давності свідчить про правильність застосування господарськими судами ч. 2 ст. 264 ЦК України.

Підставами для скасування або зміни рішення місцевого чи апеляційного господарського суду або постанови апеляційного господарського суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права (ч. 1 ст. 11110 ГПК України).

Оскільки постанова Рівненського апеляційного господарського суду від 10.07.2017 та рішення господарського суду Житомирської області від 07.06.2017 відповідають нормам матеріального та процесуального права підстав для їх скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 1117, 1119 - 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Служби автомобільних доріг у Житомирській області залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Житомирської області від 07.06.2017 та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 10.07.2017 у справі № 906/318/17 залишити без змін.

Головуючий І.Ю. Панова

Судді Л.Й. Катеринчук

В.Я. Погребняк