КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" листопада 2017 р. Справа№ 7/719

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Мартюк А.І.

Зубець Л.П.

при секретарі Шмиговській А.М.

за участю представників:

від позивача - Кирищук В.П. (довіреність №17071912 від 19.07.2017 р.)

від відповідача - Бойков О.С. (довіреність б/н від 31.07.2017 р.)

розглянувши матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства «Київенерго»

на рішення господарського суду міста Києва від 05.09.2017 р.

у справі №7/719 (суддя Якименко М.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Київенерго» в особі структурного відокремленого підрозділу «Енергозбут Київенерго»

до Житлово-будівельного кооперативу «Хімік-4»

про стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Київенерго» в особі структурного відокремленого підрозділу «Енергозбут Київенерго» звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Житлово-будівельного кооперативу «Хімік-4» про стягнення 202313,08 грн. боргу за спожиту теплову енергію, 44350,08 грн. інфляційних втрат, 8210,82 грн. 3% річних та 27189,45 грн. пені.

05.09.2017 р. представником позивача була подана заява б/н від 05.09.2017 р. про зменшення розміру позовних вимог, в якій позивач зменшує розмір позовних вимог у зв'язку з частковою сплатою боргу відповідачем та просить суд стягнути з відповідача 148313,08 грн. основного боргу, 8210,82 грн. 3% річних, 44350,08 грн. інфляційних втрат, 27189,45 грн. пені.

Рішенням господарського суду міста Києва від 05.09.2017 р. в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, оскільки при розгляді справи судом порушено загальні принципи судочинства, закріплені ст.ст. 4-7, 38, 43 ГПК України, без належного з'ясування та обговорення усіх обставин справи.

Представник позивача в судовому засіданні повністю підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив скаргу задовольнити, рішення скасувати, позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні, рішення залишити без змін.

В ході розгляду даної справи в суді апеляційної інстанції, представником позивача заявлено клопотання про зупинення провадження по даній справі до вирішення іншої пов'язаної з нею справи №910/30728/15 за позовом Публічного акціонерного товариства «Київенерго» до Житлово-будівельного кооперативу «Хімік-4» про стягнення коштів.

Колегія суддів, вислухавши думку представника відповідача, не знаходить підстав для задоволення вказаного клопотання у зв'язку з тим, що у даному випадку відсутні обставини, які унеможливлюють розгляд справи до вирішення у господарському суді спору по справі №910/30728/15, оскільки суд може самостійно встановити наявність обставин, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги та можливість застосування відповідальності за порушення грошового зобов'язання. Крім того, зупинивши провадження у справі, апеляційний господарський суд порушить право позивача на розумні строки розгляду справи (аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 04.09.2017 р. по справі №910/24394/16).

В ході розгляду даної справи в суді апеляційної інстанції позивачем подано клопотання про призначення судової економічної експертизи для встановлення дійсного розміру заборгованості відповідача перед позивачем, на вирішення якої поставити наступні питання: яка вартість 1 Гкал теплової енергії за період з 01.10.2007 р. по 01.10.2009 р. за договором №23-0094 від 29.06.2000 р. та яка сума переплати або боргу ЖБК «Хімік-4» перед ПАТ «Київенерго» за період з 01.10.2007 р. по 01.10.2009 р. за договором №23-0094 від 29.06.2000 р.

Колегія суддів, вислухавши думку представника відповідача, не вбачає підстав для задоволення вказаного клопотання у зв'язку з тим, що суд може самостійно надати оцінку правовідносинам сторін та дослідити обставини, які підтверджують або спростовують позовні вимоги за наявними в матеріалах справи доказами.

Крім того, згідно судової практики Вищого господарського суду України, що склалась на час розгляду справи у зв'язку з переглядом у касаційному порядку ухвал суду про призначення судової економічної експертизи з аналогічних справ свідчить про те, що поставлені питання не вимагають спеціальних досліджень, їх вирішення віднесено до компетенції суду, який має надати правову оцінку правовідносинам сторін, дослідити первинні документи, що підтверджують заявлені позовні вимоги. Відтак поставлення вказаних питань на вирішення експерта по суті є перекладанням функцій судового органу на експертну установу, що є неприпустимим (постанова Вищого господарського суду України від 04.09.2017 р. по справі №910/24394/16).

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 ГК України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

29.06.2000 р. між Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго» (перейменовано в Публічне акціонерне товариство «Київенерго», енергопостачальна організація) та Житлово-будівельним кооперативом «Хімік - 4» (абонент) укладено договір №23-0094 на постачання теплової енергії у гарячій воді, предметом якого є постачання, користування та своєчасна сплата в повному обсязі спожитої теплової енергії у гарячій воді на умовах, передбачених цим договором.

Відповідно до п. 2.2.1 договору, енергопостачальна організація зобов'язується постачати теплову енергію у вигляді гарячої води на потреби: опалення та вентиляцію - в період опалювального сезону; для гарячого водопостачання - протягом року, в кількості та обсягах згідно з додатком № 1 до цього договору.

Вказаному обов'язку енергопостачальної організації кореспондують визначені п.п. 2.3.1, 2.3.2 договору обов'язки абонента - дотримуватись кількості споживання теплової енергії по кожному параметру в обсягах, які визначені у додатку № 1 до договору, не допускаючи їх перевищення; своєчасно сплачувати вартість спожитої теплової енергії; виконувати умови та порядок оплати, в обсягах і в терміни, які передбачені в додатку № 4 до договору.

На підставі п. 2 додатку №4 до договору, відповідач зобов'язаний щомісячно з 12 по 15 число самостійно отримувати у районному відділі теплозбуту табуляграму фактичного споживання теплової енергії за попередній період, акт звірки на початок розрахункового періоду (один примірник оформленого акта звірки повертає у РВТ), та платіжну вимогу-доручення, куди включені вартість теплової енергії на поточний місяць, з урахуванням остаточного сальдо розрахунків на початок розрахункового періоду.

Відповідно до п. 3 додатку №4 до договору, відповідач здійснює сплату за вказаними в п.2 додатку №4 до договору не пізніше 25 числа поточного місяця.

Докази того, що сторони узгодили інший порядок та строк оплати спожитої за договором теплової енергії в матеріалах справи відсутні.

Пунктом 3.5 додатку №4 до договору передбачено, що у випадку несплати теплової енергії до кінця розрахункового періоду, енергопостачальна організація нараховує абоненту пеню на суму фактичного боргу в розмірі 0,5% за кожен день прострочення платежу по день фактичної сплати, але не більше суми обумовленої чинним законодавством України.

Як передбачено п. 8.1 договору, останній набуває чинності з дня його підписання, та діє до 31.12.2000 р. (а.с. 27).

Відповідно до п. 8.4 договору, останній вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін.

Доказів наявності заяв сторін щодо припинення дії договору та/або заперечень щодо продовження строку дії останнього матеріали справи не містять.

На виконання умов вищезазначеного договору та додатків до нього, за період з 01.10.2007 р. по 01.10.2009 р. позивачем здійснено постачання відповідачу за адресою: м. Київ, вул. Л.Гавро, 17, теплової енергії на загальну суму 617491,13 грн., обсяг якої підтверджується обліковими картками (табуляграмами) по договору, відомостями обліку та довідками про надходження коштів за спожиту згідно договору теплову енергію.

Враховуючи положення п. 2 додатку № 2 до договору щодо визначеного сторонами порядку отримання табуляграм фактичного споживання теплової енергії за попередній період, актів звірки та платіжних вимог - доручень, можливість посилання на відсутність (неодержання) вказаних документів як на підставу невиконання зобов'язань зі своєчасної та повної оплати теплової енергії, в обсязі, який фактично був спожитий у спірний період, у відповідача відсутня.

Як вбачається з матеріалів справи, будь-які заперечення щодо повного та належного надання послуг у абонента відсутні.

Докази пред'явлення відповідачем заперечень щодо якості та обсягів наданих послуг та відмови відповідача від приймання наданих позивачем послуг, а також претензій або заперечень щодо повного та належного виконання позивачем умов договору в матеріалах справи відсутні.

Тобто отримання відповідачем у спірний період теплової енергії у гарячій воді та її обсяг відповідачем не заперечується, підтверджено матеріалами справи та сторонами не оспорюється.

Як стверджує позивач, відповідач своїх зобов'язань щодо оплати спожитої теплової енергії у гарячій воді у строки та порядку, визначені умовами договору та додатками до нього, належним чином не виконав, сплативши лише 459801,63 грн., в результаті чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем за наведеним договором в розмірі 148313,08 грн. (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог).

Спір у даній справі стосується порушення відповідачем своїх зобов'язань за договором в частині своєчасної та повної оплати поставленої позивачем та спожитої відповідачем теплової енергії у гарячій воді.

В свою чергу відповідачем як абонентом за спірним договором заперечується вартість спожитої ним теплової енергії, розмір якої визначений енергопостачальною організацією.

Укладений між сторонами правочин за своїм змістом та правовою природою є договором енергопостачання, який підпадає під правове регулювання параграфу § 5 глави 54 ЦК України та § 3 глави 30 ГК України.

Відповідно до ст. 714 ЦК України, за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами.

Згідно ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частинами 1, 2 ст. 275 та ч. 6 ст. 276 ГК України передбачено, що за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається. Розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється, як правило, у формі попередньої оплати. За погодженням сторін можуть застосовуватися планові платежі з наступним перерахунком або оплата, що провадиться за фактично відпущену енергію.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

За змістом ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 96 ЦК України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Докази визнання недійсним чи розірвання договору № 23-0094 на постачання теплової енергії у гарячій воді від 29.06.2000 р. та/або його окремих положень в матеріалах справи відсутні.

З наданих позивачем доказів вбачається, що позивач взяті на себе зобов'язання виконав належним чином, поставивши відповідачу в період жовтень 2007 року - жовтень 2009 року теплову енергію у вигляді гарячої води згідно умов договору. В свою чергу відповідачем здійснювалась часткова оплата спожитої теплової енергії за спірний період.

Як зазначено позивачем в письмових поясненнях та підтверджено представником позивача в судовому засіданні, в спірний період з жовтня 2007 по жовтень 2009 року для визначення вартості спожитої абонентом теплової енергії в гарячій воді повинно застосовуватись розпорядження КМДА № 1575 від 30.10.2006 р., в редакції розпорядження КМДА № 142 від 12.02.2007 р., яким встановлені тарифи по 113,57 грн. за 1 Гкал (113,20 грн. за 1 Гкал в залежності від встановлення засобу обліку).

Відповідач стверджує, що позивачем безпідставно застосовані тарифи на теплову енергію, які встановлені розпорядженням КМДА від 30.05.2007 р. № 643.

Відповідач вважає, що виконав зобов'язання зі сплати вартості послуг за постачання теплової енергії відповідно до розпорядження КМДА від 20.06.2002 р. №1245, яке зареєстроване в Київському міському управлінні юстиції 27.06.2002 р. за №46/429, та яким встановлено тариф у розмірі 54,42 грн., сплативши 459801,63 грн., в зв'язку з чим за ЖБК «Хімік - 4» відсутня заборгованість з оплати спожитої теплової енергії.

Відповідно до ч.1 ст. 691 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Нормами ст. 632 ЦК України визначено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Згідно ст. 20 Закону України «Про теплопостачання», тарифи на теплову енергію, реалізація якої здійснюється суб'єктами господарювання, що займають монопольне становище на ринку, є регульованими. Тарифи на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії, крім тарифів на виробництво теплової енергії для суб'єктів господарювання, що здійснюють комбіноване виробництво теплової і електричної енергії та/або використовують нетрадиційні та поновлювані джерела енергії, затверджуються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, та органами місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законодавством.

Відповідно до п.1 додатку № 3 до договору, розрахунки з абонентом за відпущену теплову енергію проводяться згідно з тарифами, затвердженими розпорядженням КМДА № 47 від 15.01.1999 р., яким встановлювався тариф для опалення 29,64 грн. за 1 Гкал. без ПДВ.

Згідно п. 3 додатку № 3 до договору, можливе змінення тарифів в період дії договору.

З матеріалів справи вбачається, що постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 30.09.2014 р. у справі №761/8760/14-а, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 15.01.2015 р., визнано незаконними і нечинними з моменту прийняття та скасовано розпорядження Київської міської державної адміністрації від 30.05.2007 р. №643 «Про затвердження тарифів на теплову енергію».

Постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 21.03.2014 р. у справі № 2-а-118/11 (Провадження № 2-а/761/4/2014), залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 10.07.2014 р., визнано незаконними і нечинними з моменту прийняття Розпорядження Київської міської державної адміністрації: № 981 від 31.08.2009 р. «Про затвердження тарифів на теплову енергію, встановлення та погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води для населення»; № 1141 від 30.09.2009 р. «Про продовження дії розпоряджень виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 31.08.2009 р. № 978, № 979, № 980 та №981»; № 1192 від 15.10.2009 р. «Про затвердження тарифів на теплову енергію, встановлення та погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води для населення»; № 1333 від 30.11.2009 р. «Про затвердження тарифів на теплову енергію, встановлення та погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води для населення»; № 392 від 31.05.2010 р. «Про затвердження тарифів на теплову енергію, встановлення та погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води для населення».

Розпорядження Київської міської державної адміністрації підлягають обов'язковій державній реєстрації.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 28.11.2011 р. у справі №21-246а11.

Рішенням господарського суду міста Києва від 21.06.2016 р. у справі № 5011-22/10699-2012, яке набрало законної сили та є чинним, щодо Публічного акціонерного товариства «Київенерго» в порядку ст. 35 ГПК України встановлено ту обставину, що враховуючи визнання вищезазначених розпоряджень КМДА №№ 643, 981, 1192, 1333, 392 недійсними у судовому порядку з моменту їх прийняття, а також неможливість застосування розпоряджень КМДА №1786 та №520 у зв'язку з ненабранням чинності вказаними розпорядженнями за відсутності їх реєстрації в органах Міністерства юстиції України, а також у зв'язку з скасуванням розпорядження КМДА №1245, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність за період з 15.05.2008 р. по 31.12.2010 р. чинних розпоряджень, якими було встановлено тарифи на теплову енергію.

У відповідності до ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як зазначено в п. 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Вищезазначене стосується, фактів встановлених вищезазначеними постановами Шевченківського районного суду м. Києва від 30.09.2014 р. у справі №761/8760/14-а (№ 2-а/761/220/2014) та Шевченківського районного суду міста Києва від 21.03.2014 р. у справі № 2-а-118/11 (№ 2-а/761/4/2014) щодо нечинності оскаржуваних розпоряджень Київської міської державної адміністрації, зокрема №№ 643, 981, 1192, 1333, 392, з моменту прийняття в зв'язку з непроходженням останніми необхідної реєстрації в органах Міністерства юстиції України та відповідно, неправомірність їх застосування, а також встановлений рішенням господарського суду міста Києва у справі № 5011-22/10699-2012 факт відсутності в період з 15.05.2008 р. по 31.12.2010 р. чинних розпоряджень КМДА щодо встановлення тарифів на теплову енергію. При цьому, вказані факти відповідно до норм ГПК та роз'яснень Пленуму Вищого господарського суду України є преюдиційними і доказування не потребують.

В період між прийняттям розпорядження № 1245 та розпорядження № 643 КМДА було прийнято три розпорядження щодо встановлення тарифів, а саме: розпорядження № 1575 від 30.10.2006 р., №1786 від 15.12.2006 р. та № 142 від 12.02.2007 р.

При цьому, впродовж 2003 - 2010 років Київська міська державна адміністрація не здійснювала державну реєстрацію своїх розпоряджень щодо встановлення/погодження тарифів на житлово-комунальні послуги в Київському міському управлінні юстиції.

Розпорядження Київської міської державної адміністрації від 20.06.2002 р. № 1245 (зареєстровано в Київському міському управлінні юстиції 27.06.2002 р. за № 46/429), було останнім зареєстрованим в Київському міському управлінні юстиції розпорядженням щодо тарифів на виробництво теплової енергії основними теплопостачальними підприємствами міста Києва, встановлено тариф на виробництво теплової енергії для житлово-експлуатаційних організацій за 1 Гкал 65,30 грн. з ПДВ.

В подальшому, керуючись наданими повноваженнями, Національна комісія регулювання електроенергетики України, яка виконувала функції Національної комісії регулювання ринку комунальних послуг України, 14.12.2010 р. прийняла постанову № 1729, що набрала чинності з 01.01.2011 р. та діяла до 23.06.2014 р., якою встановлено тарифи на теплову енергію Акціонерній енергопостачальній компанії «Київенерго»: для населення - 169,38 грн. за 1 Гкал (без ПДВ) (якщо будинковий засіб обліку теплової енергії належить балансоутримувачу жилого будинку або відсутній).

Таким чином, при визначенні вартості наданої позивачу енергії в період після 01.01.2011 р. слід застосовувати тарифи, що встановлені постановою НКРЕ від 14.12.2010 р. № 1729.

До 01.01.2011 р., застосовуванню підлягали, тарифи встановлені органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування у встановленому законодавством порядку.

Розпорядження Київської міської державної адміністрації від 20.06.2002 р. № 1245 «Про встановлення тарифів на виробництво теплової енергії та житлово-комунальні послуги для населення» було зареєстроване в Київському міському управлінні юстиції 27.06.2002 р. за №46/429, а тому у відповідності до приписів Указу Президента України №493/92 від 03.10.1992 р. «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади», даний акт набув сили.

Оскільки до моменту набуття сили Постановою № 1729 НКРЕ України, не існувало інших зареєстрованих органами Міністерства юстиції України розпоряджень, окрім Розпорядження №1245 від 20.06.2002 р. Київської міської державної адміністрації «Про встановлення тарифів на виробництво теплової енергії та житлово-комунальні послуги для населення», за спожиту відповідачем у спірний період теплову енергію плата повинна розраховуватись саме за тарифами, розміри яких затверджено наведеним актом Київської міської державної адміністрації.

У даному випадку слід було виходити із тарифів, які були чинними до тарифів, визнаних недійсними, або затверджених на виконання постанови суду.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27.03.2013 р. у справі № 6-6ц13-1.

Крім того, в матеріалах справи наявний підписаний обома сторонами акт звіряння розрахунків за теплову енергію за період з 01.10.2007 року по 01.10.2009 р. за договором станом на 01.08.2017 р., згідно якого з урахуванням тарифів відповідно до розпорядження КМДА № 1245 значиться переплата за ЖБК «Хімік - 4» в сумі 107307,55 грн.

Таким чином, оскільки у період з жовтня 2007 року по жовтень 2009 року відповідачем здійснювалась оплата поставленої за договором теплової енергії та враховуючи те, що рішенням господарського суду міста Києва від 21.06.2016 р. у справі № 5011-22/10699-2012, яке набрало законної сили та є чинним, щодо Публічного акціонерного товариства «Київенерго» в порядку ст. 35 ГПК України встановлено ту обставину, що згідно з висновками експертів за результатами проведення експертного економічного дослідження від 21.06.2013 р. №2440-2448, 2458-2466, 2476-2484, 2494-2502/13-45 та від 05.07.2013 2449-2457/2467-2475/2485-2493/2503-2510/2530/13-45 собівартість 1 Гкал теплової енергії, що вироблялась позивачем та постачалась, в тому числі і відповідачу, у спірний період значно перевищувала тариф на теплову енергію, затверджений вищевказаними спірними розпорядженнями КМДА, яким, в залежності від періоду покривалось від 40 до 68% собівартості Гкал теплової енергії, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідача вартості теплової енергії, що заявлена позивачем.

Слід зазначити про неможливість застосування для визначення вартості теплової енергії, яка спожита ЖБК «Хімік-1» у період з 01.04.2008 р. по 01.10.2009 р. тарифу, який був визначений сторонами в п. 1 додатку №3 до договору, а саме який затверджений розпорядженням КМДА від 15.01.1999 р. № 47, оскільки ч. 1 ст. 58 Конституції України закріплює загальновизнаний принцип права, відповідно до якого закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

У рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 р. № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів наголошується на тому, що дія нормативно-правового акта починається з моменту набрання цим актом чинності та припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності.

Отже, правове регулювання відносин теплопостачання, визначення вартості теплової енергії, ціни (тарифи) здійснює саме той нормативно-правовий акт, який діяв, тобто був чинний саме на момент такого споживання.

Оскільки розпорядження КМДА від 15.01.1999 р. № 47 втратило чинність згідно з розпорядженням КМДА № 1887 від 20.10.2000 р., яке втратило чинність згідно з розпорядженням № 1245 від 20.06.2002 р., то відповідно у період з 01.04.2008 р. по 01.01.2011 р. розпорядження КМДА № 47 від 15.01.1999 р. не було діючим, а тому жодних законних підстав для застосування такого розпорядження при визначенні тарифів на теплову енергію, спожиту у період з 01.04.2008 р. по 01.01.2011 р., немає.

За приписами ст. 20 Закону України «Про теплову енергію», тарифи на теплову енергію повинні забезпечувати відшкодування всіх економічно обґрунтованих витрат на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії. Тариф на теплову енергію для споживача визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії.

При цьому, з огляду на відмову в задоволені позовних вимог позивача про стягнення 148313,08 грн. вартості спожитої теплової енергії, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 27189,45 грн. пені, 8210,82 грн. 3% річних та 44350,08 грн. інфляційних, як похідні від основного зобов'язання, задоволенню не підлягають.

Посилання позивача на висновок експертів КНІДСЕ від 21.06.2013 р. №2440-2448,2458-2466,2476-2484,2494-2502/13-45 за результатами проведення експертного економічного дослідження, колегія суддів оцінює критично, з урахуванням наступного.

Згідно ч. 5 ст. 42 ГПК України, висновок судового експерта для господарського суду не є обов'язковим і оцінюється господарським судом за правилами, встановленими ст. 43 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що вказана судова експертиза була проведена на вимогу генерального директора ПАТ «Київенерго».

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Однак, ніяких первинних документів експерти у зазначеному висновку не досліджували.

Крім того, що в рішенні господарського суду міста Києва від 21.06.2016 р. у справі № 5011-22/10699-2012, яке набрало законної сили та є чинним, щодо Публічного акціонерного товариства «Київенерго» в порядку ст. 35 ГПК України була надана оцінка висновку експертів КНІДСЕ від 21.06.2013 р. №2440-2448,2458-2466,2476-2484,2494-2502/13-45 за результатами проведення експертного економічного дослідження.

Отже, зазначений висновок не підтверджує ціну товару «теплова енергія» та оцінюється колегією суддів критично.

Щодо надання інформації за 3-х сторонніми актами звіряння, колегія суддів зазначає наступне.

Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 26.12.2002 р. № 2306, зареєстрованим в Київському міському управлінні юстиції 28.12.2002 р. за № 100/483, затверджено Методику проведення перерахунків за надані населенню послуги центрального опалення та централізованого гарячого водопостачання.

Розпорядження втратило чинність згідно з розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 27.07.2010 р. № 553, тобто воно було чинне в період, за який мало бути здійснено нарахування субвенцій КМДА за 2006-2009 роки.

У відповідності до п. 5.10. зазначеної методики, інформація про виставлення виробника гарячої води по табуляграмах на підігрів (ПАТ «Київенерго»), виставлення водопостачальної організації по обсягу холодної води на підігрів (ПАТ «АК «Київводоканал») та про обсяг фактично поставленої гарячої води (ЖБК, ОСББ), які зазначаються в зведеному тристоронньому акті (графи 2, 3 та 6), для подальшої обробки та проведення розрахунків (визначення різниці в нарахуваннях) передаються виробником гарячої води (графи 2 та 6) та водопостачальною організацією (графа 3) на магнітних носіях до ГІОЦ КМДА.

Постановою Верховної Ради України від 26.11.1993 р. № 3665-ХІІ «Про державну дотацію на утримання квартир у будинках житлово-будівельних (житлових) кооперативів і молодіжних житлових комплексів» було запроваджено державну дотацію на комунальні послуги, обслуговування та капітальний ремонт будинків житлово-будівельних (житлових) кооперативів і молодіжних житлових комплексів відповідно до порядку, передбаченого чинним законодавством для державного житлового фонду.

Частиною 4 ст. 31 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що у разі затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги нижчими від розміру економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво орган, що їх затвердив, зобов'язаний відшкодувати з відповідного місцевого бюджету виконавцям/виробникам різницю між затвердженим розміром цін/тарифів та економічно обгрунтованими витратами на виробництво цих послуг.

Прикладом зарахування таких субвенцій за 3-хсторонніми актами є Розпорядження Київської міської державної адміністрації від 11.03.2008 р. № 324 про розподіл субвенції з міського бюджету районним бюджетам на погашення кредиторської заборгованості підприємств (організацій), які здійснюють функції по утриманню та експлуатації житлового фонду, за послуги централізованого опалення та гарячого водопостачання перед АЕК «Київенерго» та ЗАТ «ЕК «ДАРТЕЦ» (АК «Дарницька ТЕЦ») із змінами і доповненнями, внесеними розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 11.06.2008 р. № 839.

Таким чином, за 3-хсторонніми актами КП ГІОЦ за дорученням КМДА визначалась різниця в нарахуваннях, яка в подальшому відшкодовувалась виробникам-постачальникам послуг (товару) зокрема і ПАТ «Київенерго».

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем, в порушення зазначеної норми, належним чином апеляційну скаргу не обґрунтовано, доказів та підстав для скасування рішення суду першої інстанції апеляційному суду не наведено.

З огляду на викладене, посилання скаржника на те, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, оскільки при розгляді справи судом порушено загальні принципи судочинства, закріплені ст.ст. 4-7, 38, 43 ГПК України, без належного з'ясування та обговорення усіх обставин справи, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Крім того, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду та не підтверджуються наявними матеріалами справи.

Тому колегія суддів вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 05.09.2017 р. у даній справі є таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Київенерго» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 05.09.2017 р. у справі №7/719 залишити без змін.

Справу №7/719 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання судовим рішенням апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді А.І. Мартюк

Л.П. Зубець