РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.11.2017Справа № 910/13096/17

Суддя Плотницька Н.Б., розглянувши справу

за позовомПриватного малого підприємства "Інтерсевен"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Житло-Буд"
простягнення 308 153 грн 15 коп.
Представники:
від позивача: Востроков В.О. - директор Шевчук П.В. - представник за довіреністю
від відповідача: Гладченко В.О. - представник за довіреністю

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

07.08.2017 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Приватного малого підприємства "Інтерсевен" з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю "Житло-Буд" про стягнення 308 153 грн 15 коп. заборгованості за договором на монтаж, налагодження ліфтового обладнання № 18/08 від 02.09.2008, в тому числі: 113 313 грн 00 коп. основного боргу, 168 213 грн 15 коп. інфляційних втрат та 26 627 грн 00 коп. 3 % річних.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач в порушення норм чинного законодавства України та укладеного між сторонами договору на монтаж, налагодження ліфтового обладнання № 18/08 від 02.09.2008 не виконав зобов'язання з оплати виконаних робіт, у зв'язку з чим в останнього за період з серпня 2009 року по липень 2017 року виникла заборгованість у розмірі 113 313 грн 00 коп.

07.02017 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про відновлення строків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.08.2017 порушено провадження у справі № 910/13096/17, розгляд справи призначено на 25.09.2017.

20.09.2017 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про залучення доказів.

25.09.2017 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшли заява про застосування строків позовної давності та відзив на позовну заяву.

У відповідності до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, для дослідження та оцінки доказів по справі у судовому засіданні 25.09.2017 оголошено перерву до 23.10.2017.

20.10.2017 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про залучення доказів.

У відповідності до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, для дослідження та оцінки доказів по справі у судовому засіданні 23.10.2017 оголошено перерву до 27.11.2017.

31.10.2017 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли клопотання про залучення доказів та клопотання про ознайомлення з матеріалами справи.

У судове засідання 27.11.2017 з'явились представники сторін та надали пояснення по суті спору. Представники позивача в повному обсязі підтримали заявлені позовні вимоги та просять суд їх задовольнити.

Представник відповідача надав пояснення, відповідно до яких заперечує проти заявлених позовних вимог з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, та просить суд відмовити позивачу в задоволенні позову.

У судовому засіданні 27.11.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані суду докази, суд

ВСТАНОВИВ:

02.09.2008 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Житло-Буд" (замовник за договором) та Приватним малим підприємством "Інтерсевен" (підрядник за договором) укладено договір договором на монтаж, налагодження ліфтового обладнання № 18/08, відповідно до умов якого замовник передає, а підрядник приймає на себе виконання робіт з монтажу, наладці пасажирських ліфтів в/п 450кГ, v=1,0 м/с на 8 зуп., в/п 450кГ, v=1,0 м/с на 9 зуп. - 2 од., в/п 450кГ, v=1,0 м/с на 7 зуп. - 1 од., в/п 450кГ, v=1,0 м/с на 6 зуп. 1 од. фірми "Ізамет" в житловому будинку за адресою: вул.. Докучаєвська, 23, секції №№ 4, 6, 7, 10, 12, 14.

Відповідно до пункту 3.1 договору загальна вартість робіт по даному договору становить 533 313 грн 00 коп. в тому числі ПДВ.

Згідно з пунктом 4.1 договору замовник перераховує на розрахунковий рахунок підрядника аванс в сумі 300 000 грн 00 коп. в тому числі ПДВ. Кінцевий розрахунок проводиться на підставі виконаних робіт по акту ф-2, ф-3.

Пунктом 4.2. договору встановлено, що пред'явленні до оплати акти повинні оплачуватися замовником в 3-денний строк з моменту їх отримання.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного договору, суд дійшов до висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором підряду.

Відповідно до норм статті 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Згідно зі статтею 843 Цивільного кодексу України у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення. Ціна роботи у договорі підряду включає відшкодування витрат підрядника та плату за виконану ним роботу.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Як встановлено судом, на виконання умов договору на монтаж, налагодження ліфтового обладнання № 18/08 від 02.09.2008 відповідачем був сплачений аванс у розмірі 300 000 грн 00 коп. та 120 000 грн 00 коп., що підтверджується наявною в матеріалах справи банківськими виписками по рахунку за 09.10.2008 та за 18.12.2008. Також, на виконання умов договору позивачем було виконано роботи, що підтверджується підписаним та скріпленим печатками сторін актом приймання виконаних робіт за липень 2009 року та довідкою про вартість виконаних будівельних робіт за липень 2009 року, належним чином засвідчені копії яких наявні в матеріалах справи.

Судом встановлено, що відповідач в порушення умов договору та норм чинного законодавства належним чином не виконав взяті на себе зобов'язання з оплати виконаних робіт, у зв'язку з чим в останнього виникла заборгованість перед позивачем за виконанні роботи у розмірі 113 313 грн 00 коп., що також не було спростовано відповідачем, зокрема, відповідачем не надано суду доказів оплати виконаних робіт у розмірі 113 313 грн 00 коп.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Твердження відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, щодо оплати виконаних робіт за договором у повному обсязі, не приймаються судом до уваги, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами.

З огляду на вищенаведене та встановленням факту невиконання відповідачем обов'язку з оплати виконаних робіт за договором на монтаж, налагодження ліфтового обладнання № 18/08 від 02.09.2008, вимоги позивача є обґрунтованими та доведеними належними та допустимими доказами, у зв'язку з чим позивач має право на стягнення з відповідача заборгованості за виконані роботи у розмірі 113 313 грн 00 коп.

25.09.2017 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшли заява про застосування строків позовної давності.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Нормами статті 257 Цивільного кодексу України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частиною 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частини 2 статті 267 Цивільного кодексу України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Частина 3 статті 267 Цивільного кодексу України передбачає, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Судом враховані рекомендації, викладені у пункті 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" стосовно того, що за змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина 5 статті 261 Цивільного кодексу України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Для початку перебігу позовної давності має значення не лише день, коли особа із впевненістю довідалася про порушення свого права або про особу, яка його порушила, але й день, коли особа могла довідатися про відповідні обставини.

У відповідності до норм частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 4.2. договору встановлено, що пред'явленні до оплати акти повинні оплачуватися замовником в 3-денний строк з моменту їх отримання.

Положеннями пункту 4.4.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" визначено, що з урахуванням положення частини четвертої статті 51 Господарського процесуального кодексу України днем подання позову слід вважати дату поштового штемпеля підприємства зв'язку, через яке надсилається позовна заява (а в разі подання її безпосередньо до господарського суду - дату реєстрації цієї заяви в канцелярії суду).

Таким чином, відповідно до норм чинного законодавства України, порушене право позивача підлягає захисту судом у разі звернення позивача за захистом протягом встановленого законом загального 3-річного строку позовної давності з моменту, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Згідно з частиною 4 статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд, розглянувши клопотання позивача про відновлення строку позовної давності, подане до суду разом з позовною заявою, відповідно до якого позивач просить суд поновити строк позовної давності для звернення до суду з відповідним позовом, відмовляє в його задоволенні з огляду на наступне.

В абзаці 3 пункту 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України, від 29.05.2013, № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" роз'яснено, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 Цивільного кодексу України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Закон не визначає, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропущення позовної давності поважними. Як правило, це здійснюється за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів. Відповідна ініціатива може виходити й від інших учасників судового процесу, зокрема, прокурора, який не є стороною у справі.

Твердження позивача щодо того, що останній довідався про порушення свого права відповідачем лише 16.05.2017 в процесі судового засідання Київського апеляційного господарського суду по справі № 910/22190/16 за позовом Приватного малого підприємства "Інтерсевен" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Житло-Буд" про стягнення заборгованості за договором на монтаж, налагодження ліфтового обладнання № 3/09 від 03.02.2009, оскільки позивач вважав, що сплата відповідачем 113 500 грн 00 коп. платіжним дорученням № 132 від 06.02.2009 була направлена на розрахунок по договору №18/08 від 02.09.2008, не можуть бути прийняті судом в якості поважних причин пропуску позовної давності, з огляду на наступне.

Як вбачається з наданої позивачем виписки по особовому рахунку № за 06.02.2009, 06.02.2009 відповідачем на рахунок позивача були перераховані кошти в розмірі 113 500 грн 00 коп. з чітким призначенням платежу: "аванс за монтаж ліфтів по договору № 3/09 від 03.02.09 р. по вул. Докучаївській 23 з ПДВ 20%".

Крім цього, як встановлено в постанові Київського апеляційного господарського суду від 16.05.2017 по справі № 910/22190/16, по договору № 3/09 від 03.02.2009 вказана сплата грошей прийнята виконавцем без заперечень за виконання ним робіт по договору № 3/09 від 03.02.2009.

Відповідно до пункту 3.8 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, яка затверджена постановою Національного банку від 21.01.2004 № 22, реквізит "призначення платежу" платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надати повну інформацію про платіж та документ, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Платник визначає повноту інформації з урахуванням вимог законодавства України та відповідає за дані, зазначені в реквізиті платіжного доручення "призначення платежу". Банк перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідальність вимогам Інструкції лише за зовнішніми ознаками.

В той же час, відповідно до пункту 3.8 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку Україні від 21.01.2004 N 22, та пункту 1.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України N 88 від 24.05.1995, отримувач коштів, якщо інше не передбачено договором, не вправі самостійно визначати порядок зарахування коштів, якщо платником чітко визначено призначення платежу.

В листі Національного банку України від 09.06.2011 № 25-111/1438-7141 відповідно до пункту 2.29 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 № 22 зазначено, що платник має право в будь-який час до списання платежу з рахунку відкликати з банку, що його обслуговує, платіжні доручення в порядку, визначеному внутрішніми правилами цього банку. Платник може змінити реквізит "Призначення платежу" до списання коштів з його рахунку, оформивши нове платіжне доручення. Після списання коштів з рахунку платника питання щодо уточнення інформації, зазначеної у реквізиті "призначення платежу", вирішується між сторонами переказу без участі банку.

Тобто, після списання коштів з рахунку платника, будь-які зміни у графі "призначення платежу" мають вирішуватись між сторонами переказу без участі банку.

Проте, всупереч наведеному, позивачем, без погодження з відповідачем, було змінено призначення платежу платіжного доручення № 132 від 06.02.2009 в односторонньому порядку зарахувавши вказані кошти в рахунок погашення заборгованості за договором №18/08 від 02.08.2008 про що свідчить надана позивачем податкова накладна № 14/09 від 06.02.2009.

Таким чином, припущення позивача, щодо виконання відповідачем обов'язку по сплаті робіт за договором на монтаж, налагодження ліфтового обладнання № 18/08 від 02.09.2008, у зв'язку з порушенням позивачем встановленого законом порядку зарахування коштів, що направлені відповідачем в рахунок виконання його зобов'язань перед позивачем, не можуть бути прийняті судом в якості поважних причин пропуску позовної давності.

Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги те, що правовідносини між сторонами щодо виконання та оплати робіт за договором на монтаж, налагодження ліфтового обладнання № 18/08 від 02.09.2008 мали місце з липня 2009 року по серпень 2009 року, а позивач звернувся з даним позовом до суду 07.08.2017, що підтверджується відбитком штампу реєстрації цієї заяви в канцелярії суду, а також судом не було встановлено наявності переривання строку позовної давності та поважних причин її пропуску, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 113 313 грн 00 коп. заборгованості за договором на монтаж, налагодження ліфтового обладнання № 18/08 від 02.09.2008 не підлягають задоволенню, у зв'язку зі спливом позовної давності.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 43, ч. 1 ст. 49, ст.ст. 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 04.12.2017

Суддя Н.Б. Плотницька