ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
"27" листопада 2017 р. Справа № 914/1075/17
Окрема думка головуючого судді (судді-доповідача) Зварич О.В. у справі №914/1075/17, члени колегії суддів: Малех І.Б., Матущак О.І.
Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 27.11.2017р. залишено без змін рішення господарського суду Львівської області від 10.08.2017р. у справі №914/1075/17 (суддя Крупник Р.В.), яким повністю відмовлено в позові Заступника військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до відповідача-1: Західного управління капітального будівництва Міністерства оборони України до відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю «Енерджі Плюс Україна» за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: КЕВ м. Львова про визнання недійсним договору про будівництво житлового комплексу за адресою: Львівський гарнізон, військове містечко №1, м. Львів, вул.Княгині Ольги, 1-5 від 26.11.2016р.
З рішенням суду першої інстанції та постановою апеляційного господарського суду не погоджуюсь та висловлюю окрему думку, враховуючи таке.
На мій погляд, судом неправильно застосовано норми матеріального права, надано неправильну оцінку доказам у справі, висновки суду не відповідають обставинам справи.
Суд помилково не прийняв до уваги, що спірна земельна ділянка відповідно до ухвали Львівської міської ради від 1 червня 1995 року № 157 та державного акту І-ЛВ №001518 від 26 травня 1997 р. надана в постійне користування квартирно-експлуатаційному управлінню Прикарпатського військового округу. Отже, вона відноситься до земель оборони в силу положень ч.1 та 4 ст.77 Земельного кодексу України, ст.ст.1, 2 Закону України «Про використання земель оборони», згідно яких землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України.
З аналізу матеріалів справи суд встановив, що договір про будівництво житлового комплексу від 26.11.2016 року від імені Міністерства оборони України укладено тимчасово виконуючим обовязки начальника Західного управління капітального будівництва Міністерства оборони України ОСОБА_1 на підставі довіреності № 220/386/д від 10.11.2016 року.
Названою довіреністю ОСОБА_1 уповноважено на підписання від імені Міністерства оборони України за погодженням із Головним квартирно-експлуатаційним управлінням Збройних Сил України договорів ( додаткових угод) на проведення землевпорядних робіт, здійснення дій щодо реєстрації земельних ділянок та речових прав на них за небюджетні кошти, а також здійснення інших дій та правочинів, повязаних з їх виконанням. Повноважень на підписання від імені Міністерства оборони України договорів на будівництво житлових комплексів цією довіреністю не надано.
В матеріалах судової справи відсутні докази щодо погодження спірного договору з Головним квартирно-експлуатаційним управлінням Збройних Сил України.
Відповідно до п.3 Порядку організації будівництва житла для військовослужбовців та членів їх сімей на земельних ділянках, що належать до земель оборони, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 6 липня 2011 року № 715 будівництво житла здійснюється на конкурсних засадах, замовником будівництва житла та організатором конкурсу є Міністерство оборони України.
Пункт 5 Порядку передбачає, що на підставі погодженого з Кабінетом Міністрів України переліку земельних ділянок, на яких планується будівництво житла для військовослужбовців та членів їх сімей, Міністр оборони утворює конкурсну комісію, затверджує її склад та голову.
В порушення вимог зазначеного Порядку договір на будівництво житлового комплексу від 26.11.2016 року укладено без проведення такого конкурсу.
Помилково зазначивши у своєму рішенні, що земельна ділянка за адресою: м.Львів, вул.Княгині Ольги, 1-5 не належить до земель оборони, суд дійшов неправильного висновку про те, що вищеназваний Порядок до спірних правовідносин не застосовується.
Не відбулось також і схвалення спірного правочину з боку Міністерства оборони України.
Статтею 271 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.
Дійсно, відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №90577289 від 25.06.2017 р. підставою реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за Міністерством оборони України вказано договір про будівництво житлового комплексу за адресою: Львівський гарнізон, військове містечко № 1, м.Львів, вул.Княгині Ольги,1-5, серія та номер: 3558, виданий 26.11.2016р., видавник ОСОБА_2, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу; акт приймання-передачі будівельного майданчику до цього договору; акт приймання-передачі квартири та відповідної документації від 10.02.2017 року та акт про зарахування згідно договору про будівництво житлового комплексу за адресою: Львівський гарнізон, військове містечко № 1, м.Львів, вул.Княгині Ольги 1-5, серія та номер: 2, виданий 10.02.2017 року, видавник: Міністерство оборони України та Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕНЕРДЖІ ПЛЮС УКРАЇНА».
Проте, судом не враховано тієї обставини, що від імені Міністерства оборони України оспорюваний договір та усі вищеперелічені акти підписувались т.в.о. начальника Західного управління капітального будівництва МО України ОСОБА_1 без належних повноважень, тому вони не можуть слугувати доказами вчинення Міністерством оборони України дій щодо наступного схвалення правочину в розумінні статті 241 Цивільного кодексу України.
Також помилково не прийнято до уваги доводів прокурора і позивача про те, що 75тис.грн., які відповідач-2 перерахував на виконання спірного договору на рахунки Західного УКБ, не можуть свідчити про схвалення Міністерством оборони України умов цього договору, оскільки управління є окремою юридичною особою з власними банківськими рахунками та використало отримані кошти на власний розсуд.
Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.
Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
В силу статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до частини 1 статті 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.
З врахуванням вищенаведених положень Цивільного та Господарського кодексів України та вищеописаних обставин судової справи № 914/1075/17 вважаю, що рішення господарського суду Львівської області від 10.08.2017р. у цій справі підлягає скасуванню на підставі статей 101, 103, 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, а позов Заступника військового прокурора Західного регіону України про визнання недійсним договору про будівництво житлового комплексу за адресою: Львівський гарнізон, військове містечко №1, м. Львів, вул.Княгині Ольги, 1-5, укладений 26 листопада 2016 року між Міністерством оборони України та товариством з обмеженою відповідальністю «Енерджі Плюс Україна» - задоволенню в повному обсязі.
Головуючий суддя (суддя-доповідач) Зварич О.В.