ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" листопада 2017 р. Справа № 914/2111/16

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді М.І. Хабіб

суддів О.В. Зварич

ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання Карнидал Л.Ю.

та представників сторін:

позивача ОСОБА_2 (довіреність б/н від 29.08.2017);

відповідача- Клаптюка В.А. (довіреність №5215 від 15.12.2014),

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства Львівтурист, вих.№ 01/131 від 19.10.2017 (вх.№01-05/5221/17 від 07.11.2017)

на рішення Господарського суду Львівської області від 03.10.2017

у справі №914/2111/16

за позовом : Приватного акціонерного товариства Львівтурист, м. Львів

до відповідача: Публічного акціонерного товариства Укрсоцбанк, м. Київ

про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення із нежитлових приміщень

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ПрАТ «Львівтурист» звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до ПАТ «Укрсоцбанк» про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення відповідача із нежитлових приміщень першого поверху готелю «Турист», розташованого на вул. Коновальця, 103 у м. Львові.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що згідно з Свідоцтвом про право власності на будівлю №1078 від 30.11.1999, виданого Франківською районною адміністрацією Львівської міської ради на підставі розпорядження голови районної адміністрації №1072 від 19.10.1999, позивач є власником нежитлових приміщень на першому поверсі готелю «Турист».

АТ «Львівтурист» та Львівською обласною дирекцією АКБ «Укрсоцбанк» був укладений договір оренди нежитлових приміщень №8 від 10.03.1993. Посилаючись на пункт 1.1 договору, в якому вказано, що сторони уклали угоду про дольову участь у реконструкції туркомплексу «Турист» з метою часткового використання вказаного приміщення під відділення банку на засадах безкоштовної оренди приміщення строком на 30 років як компенсація за внесену суму у реконструкцію туркомплексу, позивач стверджує, що вказаний договір є договором про сумісну діяльність. Крім того, позивач вказує, що пунктом 2.2 договору оренди передбачено передачу орендареві по акту приймання-передачі обєкту оренди після його реконструкції з одночасним підписанням договору оренди. Однак, з 10.03.1993 акт приймання-передачі обєкту оренди не складався, договір оренди не підписувався. Відтак стверджує, що орендні відносини між сторонами не виникли і відповідач користується приміщеннями без наявних на те правових підстав. Зазначає, що відповідач не звільняє незаконно займані нежитлові приміщення та відмовляється від укладення договору оренди, що підтверджується листом №10.102-186/67-14604 від 29.07.2016, а тому на підставі ст. ст.ст,321, 391 ЦК України позивач просив задоволити позов.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 15.08.2016 за вказаним позовом було порушено провадження у справі №914/2111/16. Ухвалою від 12.10.2016 у справі №914/2111/16 провадження у справі було зупинене до набрання законної сили судовим рішенням у справі №914/2508/16 за позовом ПрАТ «Львівтурист» до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання недійсним договору оренди №8 від 10.03.1993.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 18.09.2017 провадження у справі поновлено у звязку з винесенням Господарським судом м. Києва ухвали від 09.02.2017 про припинення провадження у справі №914/2508/16.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 03.10.2017 у справі №914/2111/16 (суддя Фартушок Т.Б.) відмовлено у задоволенні позову. Рішення суду мотивоване ст.ст.3, 11, 15 16, 391, 509, 526, 579 ЦК України, ст.ст. 257, 262, 430 ЦК Української РСР (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), ст.ст. 173, 174,180 ГК України, постановами Верховного Суду України від 27.05.2015 у справі №6-92цс15 та від 16.03.2016 у справі №3-64гс16.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що крім договору оренди сторонами була укладена угода про дольову участь у реконструкції туристичного комплексу «Турист» від 10.03.1993, за умовами якої відповідач зобовязався взяти участь у реконструкції вказаного туристичного комплексу на суму 280млн. крб, а позивач - виділити приміщення для відкриття філії банку та обмінного пункту інвалюти на першому поверсі готельної частини площею 330 кв.м. Суд встановив, що відповідач виконав свої зобовязання за угодою про дольову участь, а позивач виділив банку приміщення площею 330кв.м З аналізу умов угоди про дольову участь та умов договору оренди суд дійшов висновку, що договір оренди №8 від 10.03.1993 за своєю правовою природою є договором оренди, він є оплатним, оскільки використання приміщення під відділення банку на засадах безкоштовної оренди строком на 30 років є компенсацією за дольову участь відповідача на суму 280млн. крб у реконструкції туристичного комплексу. Крім того, суд встановив, що в листах №03/119 від 14.07.1997 та №03/21 від 02.08.2006 позивач сам визнає факт передачі відповідачу приміщень. Відтак суд відхилив доводи позивача та відмовив у задоволенні позову.

Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції, оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає рішення незаконним та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Скаржник вказує, що ПрАТ «Львівтурист» не було повідомлене належним чином про судове засідання 03.10.2017, в якому було прийняте оскаржуване рішення, оскільки ухвала місцевого суду від 28.09.2017 про відкладення розгляду справи на 03.10.2017 на адресу товариства не надходила, тому позивач був позбавлений можливості подати докази та обгрунтувати свою правову позицію, що призвело до порушення процесуального права та принципу змагальності. Вказує, що з 10.03.1993 акт приймання-передачі обєкту оренди не складався, договір оренди не підписувався. Стверджує, що орендні відносини між сторонами не виникли і відповідач користується приміщеннями без наявних на те правових підстав. Крім того, зазначає, що при укладенні договору оренди сторонами не було погоджено розміру орендної плати, яка є однією з істотних умов договору оренди. Визначені у пункті 3.2 договору експлуатаційні витрати не є за своєю суттю орендною платою. Зазначає, що відповідач незаконно займає приміщення, чим позбавляє позивача можливості отримувати прибуток від використання свого майна. Посилається на ст. ст.ст,321, 391 ЦК України та просить задоволити апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечує доводи скаржника, просить залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, апеляційну скаргу без задоволення. Відповідач вказує, що між сторонами існували та продовжують існувати договірні відносини на підставі укладених 10.03.1993 угоди про дольову участь у реконструкції туристичного комплексу «Турист» та договору оренди №8. Зазначає, що умовами договору оренди сторони встановили, що кошти, внесені на реконструкцію приміщення згідно з угодою про дольову участь, є орендною платою за використання приміщення, і на виконання угоди про дольову участь відповідач в повному обсязі сплатив 280 млн.крб, що не заперечується позивачем. Відповідач також вказує, що упродовж 2005-2016 років сторони укладали додаткові угоди до договору оренди, що спростовує доводи апелянта про те, що майно не було передано орендареві.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 10.11.2017 справі №914/2111/16 апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 21.11.2017.

У судовому засіданні 21.11.2017 представник скаржника підтримав доводи апеляційної скарги та надав усні пояснення, просив скасувати рішення, прийняти нове, яким задоволити позов.

Представник відповідача підтримав доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, Львівський апеляційний господарський суд встановив наступне.

10.03.1993 АТ «Львівтурист» та Львівська обласна дирекція АКБ «Укрсоцбанк» уклали угоду про дольову участь у реконструкції туристичного комплексу «Турист» на вул. Коновальця, 103 у м. Львові АТ «Львівтурист» ( том 1, а.с. 62-63)

Відповідно до п.п. 1.1, 1.2 угоди з метою реконструкції туристичного комплексу та забезпечення фінансування робіт АТ пропонує, а банк дає згоду на дольову участь у проведенні вказаних робіт для організації своєї філії. Банк зобовязується прийняти дольову участь в реконструкції туристичного комплексу «Турист» в м. Львові на суму 280 млн.крб., АТ виділяє приміщення для відкриття філії банку та обмінного пункту інвалюти на І-му поверсі готельної частини площею 330 кв.м та один готельний номер «люкс».

Згідно з п.2.1 банк перераховує кошти на реконструкцію готелю в сумі 280млн. крб на розрахунковий рахунок АТ поетапно згідно з графіком та сприяє їх своєчасному засвоєнню.

АТ виділяє приміщення під банк та обмінний пункт інвалюти (п.2.3 угоди).

Відповідно до п.2.4 угоди банк використовує вказане приміщення за призначенням і сплачує АТ усі витрати, повязані з його експлуатацією, за винятком орендної плати.

Угода вступає в силу з дня її підписання та діє протягом 30 років (п.3.5 угоди).

Згідно з графіком (Додатком №1 до угоди) кошти на дольову участь перераховуються банком на такі роботи та в наступні строки: на придбання сантехматеріалів - 60 млн. крб до 12.04.1993; на придбання столярних виробів, меблів та устаткування - 60 млн. крб до 10.05.1993; дольова участь у реконструкції - 80млн.крб до 13.07.1993; дольова участь у реконструкції 80 млн.крб до 30.30.1994 (том 1,а.с. 64).

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується позивачем, відповідач у повній сумі сплатив кошти за угодою про дольову участь , зокрема, останній платіж згідно з рахунком позивача №16 від 28.03.1994 відповідач сплатив меморіальним ордером № 1047 від 30.03.1994 на суму 80 000 000 крб (том 1, а.с. 238, 239).

10.03.1993 АТ «Львівтурист» (орендодавець) та Львівська обласна дирекція АКБ «Укрсоцбанк» уклали (орендар) уклали договір оренди нежитлових приміщень №8 (том 1, а.с. 11-13), у пункті п.1.1 якого вказано, що сторони уклали угоду про дольову участь Укрсоцбанку у реконструкції туркомплексу «Турист» з метою часткового використання вказаного приміщення під відділення банку на засадах безкоштовної оренди приміщення строком на 30 років як компенсація за внесену суму у реконструкцію туркомплексу.

За умовами п.2.1 договору оренди орендодавець передає, а орендар приймає в орендне використання службові приміщення туркомплексу «Турист» для відкриття філії банку, обмінного пункту інвалюти на І-му поверсі готельної частини, загальною площею 330 кв.м, та один готельний номер «люкс», розташовані на вул. Коновальця,103 у м. Львові.

Передача обєкту оренди орендареві здійснюється за актом приймання-передачі обєкту після його реконструкції з одночасним підписанням договору оренди (п.2.2).

Пристосування приміщення до особливостей статутної діяльності орендаря проводиться останнім за свої кошти з погодження орендаря ( п.2.3).

Пунктами 3.2 та 3.3 договору встановлено, що орендар сплачує орендодавцеві витрати, повязані з експлуатацією приміщення,та комунальні послуги.

Договір набуває чинності з моменту його підписання та діє протягом 30 років (п.4.5 договору).

Договір підписаний представниками обох сторін та скріплений їх печатками.

З матеріалів справи вбачається, що приміщення були передані банку і він у відповідності до пункту2.3 договору провів їх ремонт та пристосування до особливостей діяльності банку, що підтверджується, зокрема, актами приймання виконаних робіт та довідками про вартість виконаних робіт за лютий-травень 1994року, додатковими угодами від 01.06.1994 та від 01.12.1994 до підрядного контракту , актами виконаних монтажних робіт за вересень і жовтень 1994 року, актом обстеження технічної оснащеності засобами ОПС установи банку від 18.04.1996 (том 1,а.с. 120-178).

До договору оренди №8 від 10.03.1993 сторони вносили зміни і доповнення шляхом укладення додаткових угод:

- додатковою угодою б/н від 29.12.2005 сторони визначили порядок відшкодування послуг за опалення (том 1,а.с. 66);

- додатковою угодою №2 від 01.08.2011 сторони визначили реквізити для здійснення ПАТ «Укрсоцбанк» відшкодування послуг за опалення орендованих приміщень (том 1,а.с. 67);

- додатковою угодою б/н від 01.07.2014 сторони погодили новий розрахунок суми експлуатаційних витрат по будівлі за орендоване майно і встановили, що така сума становить 3056грн в місяць (том 1,а.с.68-69);

- додатковою угодою б/н від 01.04.2015 сторони змінили суму експлуатаційних витрат по будівлі за орендоване майно і встановили їх в сумі 3690грн за місяць(том 1,а.с.70-71);

- додатковою угодою б/н від 01.10.2015 сторони змінили суму експлуатаційних витрат по будівлі за орендоване майно і встановили їх в сумі 4202грн за місяць (том 1,а.с.72-73);

- додатковій угодою б/н від 01.02.2016 сторони в черговий раз погодили новий розрахунок суми експлуатаційних витрат по будівлі за орендоване майно і встановили їх в сумі 4590грн за місяць (том 1,а.с.74-75).

ПрАТ «Львівтурист» виставляв банку рахунки на оплату експлуатаційних витрат на орендоване майно (амортизації, плати за землю та виробних затрат), а банк їх оплачував (том 1,а.с. 76-85).

Поряд з тим, позивач звернувся до банку листом вих.№01/71 від 12.07.2016 з пропозицією укласти договір оренди нежитлових приміщень на першому поверсі готелю «Турист», площею 330 кв.м, посилаючись на відсутність акту приймання-передачі майна та відсутність орендних відносин між сторонами, яку відповідач відхилив листом №10.102-186/67-14604 від 29.07.2016, в якому вказав на чинність договору оренди від 10.03.1993 та безпідставність такої пропозиції ( том 1,а.с. 15-17).

Дослідивши обставини справи, заслухавши пояснення представників сторін, Львівський апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

На момент укладення сторонами угоди про дольову участь та договору оренди правовідносини сторін регулювалися Цивільним кодексом Української РСР від 18.07.1963 № 1540-VI.

Згідно з ст. 256 ЦК УРСР за договором майнового найму наймодавець зобов'язується надати наймачеві майно у тимчасове користування за плату.

Строк договору майнового найму визначається за погодженням сторін, якщо інше не встановлено чинним законодавством ( ст. 258 ЦК УРСР)..

Відповідно до ст. 262 ЦК УРСР наймодавець зобов'язаний надати наймачеві майно у стані, що відповідає умовам договору і призначенню майна. Наймодавець не відповідає за недоліки майна, які були ним застережені при укладенні договору.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, 10.03.1993 сторони уклали угоду про дольову участь у реконструкції туристичного комплексу «Турист» на вул. Коновальця, 103 у м. Львові, за умовами якої відповідач зобовязався прийняти дольову участь у реконструкції вказаного комплексу на суму 280 млн.крб, а позивач зобовязався виділити відповідачу в рахунок компенсації за дольову участь приміщення для відкриття філії банку та обмінного пункту на І-му поверсі площею 330 кв.м та один готельний номер «люкс».

В цей же день 10.03.1993 сторони уклали договір оренди нежитлових приміщень №8, за умовами якого позивач передає, а відповідач приймає в орендне використання приміщення туркомплексу «Турист» для відкриття філії банку, обмінного пункту інвалюти на І-му поверсі загальною площею 330 кв.м, та один готельний номер «люкс», розташовані на вул. Коновальця,103 у м. Львові строком на 30 років як компенсація за внесену суму у реконструкцію туркомплексу.

Судом встановлено та не заперечується позивачем, що відповідач у повній сумі сплатив кошти за угодою про дольову участь, а позивач надав відповідачу приміщення для відкриття філії банку та обмінного пункту. Відповідач на підставі пункту 2.3 договору оренди провів ремонт та пристосування приміщень до особливостей діяльності банку.

Договором оренди ( п. 3.2 та п.3.3) встановлено, що орендар сплачує орендодавцеві витрати, повязані з експлуатацією приміщення,та комунальні послуги.

Сторони неодноразово упродовж 2005-2016 років укладали додаткові угоди до договору оренди №8 від 10.03.1993, якими вносили зміни і доповнення до договору оренди щодо відшкодування послуг за опалення та експлуатаційних витрат; позивач виставляв банку рахунки на їх оплату, а відповідач їх оплачував.

Вказаний договір оренди №8 від 10.03.1993 не визнаний недійсним у встановленому законом порядку та є чинним. Ухвалою Господарського суду м. Києва від 09.02.2017 припинено провадження у справі №914/2508/16 за позовом ПрАТ «Львівтурист» до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання недійсним договору оренди №8 від 10.03.1993 на підставі п.4 ч.1 ст. 80 ГПК України у звязку з відмовою позивача від позову( т.2, а.с. 32 -35).

Названі обставини спростовують доводи скаржника про відсутність між сторонами орендних відносин та про безпідставне користування відповідачем приміщеннями.

Апеляційний суд відхиляє посилання скаржника на відсутність акту приймання-передачі приміщень, оскільки матеріалами справи підтверджено та не заперечується позивачем, що приміщення фактично були надані позивачем відповідачу. Крім того, чинними нормами законодавства на момент укладення договору оренди не було передбачено обовязкового складання сторонами акту приймання-передачі орендованого майна, як і не визначено способу передачі такого майна.

Щодо доводів скаржника про відсутність істотної умови договору оренди орендної плати, то умовами угоди про дольову участь та договору оренди сторони визначили, що приміщення використовуються банком на засадах безкоштовної оренди як компенсація за внесену суму згідно з угодою про дольову участь у реконструкцію туркомплексу. Тобто, користування приміщеннями є платним і сторони погодили строк та вартість такого користування.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач є власником будівлі на вул. Є. Коновльця ,103 у м. Львові.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За приписами ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Верховний Суд України у своїй постанові від 27.05.2015 у справі №6-92цс15, прийнятій за наслідками неоднакового застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми матеріального права, вказав, що положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

В силу ст. 111-28 ГПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Невиконання судових рішень Верховного Суду України тягне за собою відповідальність, установлену законом.

З огляду на те, що між позивачем і відповідачем існують договірні відносини оренди, колегія суддів апеляційного суду вважає безпідставними посилання скаржника на ст. 391 ЦК України та погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для застосування положень ст. 391 ЦК України до спірних правовідносин та для задоволення позову.

Апеляційний суд також відхиляє доводи скаржника про порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо неповідомлення його про судове засідання 03.10.2017, в якому було прийняте оскаржуване рішення, та позбавлення можливості подати докази та обгрунтувати свою правову позицію, оскільки наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення (том 2, а.с. 4) підтверджено, що позивач 25.09.2017 отримав ухвалу суду першої інстанції від 18.09.2017 про поновлення провадження у справі та призначення її до розгляду у судовому засіданні 28.09.2017, відтак мав можливість подати докази та обгрунтувати свою правову позицію. Крім того, згідно з п. 4 резолютивної частини вказаної ухвали суд визнав явку представників сторін обовязковою, однак, як вбачається з ухвали суду від 28.09.2017 та протоколу судового засідання від 28.09.2017, позивач не виконав вимог суду, не забезпечив явки свого представника в судове засідання, жодних клопотань не подав. Ухвалою суду від 28.09.2017 розгляд справи було відкладено на 03.10.2017. Згідно з відміткою суду, вказана ухвала була надіслана позивачу 29.09.2017. Слід також зазначити, що провадження у справі було порушене ще 15.08.2016 і позивач мав достатньо часу до 03.10.2017 для подання доказів і обгрунтування своєї позиції.

Поряд з тим, скаржник як сторона у справі вправі був згідно із ст. 22 ГПК України знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги та знімати копії, відтак вправі був до 03.10.2017 ознайомитися з матеріалами справи

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

В силу вимог ст.ст. 33,34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з ч.2 ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку, що скаржником не доведено та не подано доказів наявності підстав, передбачених ст. 104 ГПК України, для скасування рішення та для задоволення апеляційної скарги.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст. 43, 49, 91, 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Львівської області від 03.10.2017 у справі № 914/2111/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

3. Справу повернути до місцевого господарського суду.

Постанова підписана 24.11.2017

Головуючий суддя М.І. Хабіб

Суддя О.В. Зварич

Суддя О.С. Скрипчук