РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.11.2017Справа №910/15793/17

За позовом Фермерського господарства «Кулевча»

до Публічного акціонерного товариства «Київський завод шампанських вин «Столичний»

про стягнення заборгованості за Договором поставки № 10 від 08.02.2017 у розмірі 2 699 003,51 грн.

Суддя Грєхова О.А.

Представники сторін:

від позивача: Брагінський П.О., за довіреністю;

від відповідача: Задорожній Р.О., Троєкуров Д.О., за довіреностями.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва були передані позовні вимоги Фермерського господарства «Кулевча» (далі - позивач) до Публічного акціонерного товариства «Київський завод шампанських вин «Столичний» (далі - відповідач) про стягнення заборгованості за Договором поставки № 10 від 08.02.2017 у розмірі 2 699 003,51 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення норм законодавства України та укладеного між сторонами Договору поставки № 10 від 08.02.2017 не здійснив оплату за поставлений позивачем товар, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість у розмірі 2 299 011,92 грн.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 3% річних в розмірі 32 229,41 грн., інфляційні втрати в розмірі 93 219,83 грн. та пеню у розмірі 274 542,37 грн.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 18.09.2017 порушено провадження у справі №910/15793/17 та призначено до розгляду на 17.10.2017.

17.10.2017 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником позивача було подано заяву про відсутність аналогічного спору.

17.10.2017 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником відповідача було клопотання про відкладення розгляду справи.

Представник позивача у судове засідання 17.10.2017 з'явився, представник відповідача не з'явився.

Розглянувши у судовому засіданні 17.10.2017 клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи, заслухавши думку представника позивача, суд задовольнив його.

Враховуючи неявку представника відповідача в судове засідання, а також у зв'язку з невиконанням відповідачем вимог ухвали Господарського суду міста Києва від 18.09.2017 про порушення провадження у справі та задоволенням клопотання про відкладення розгляду справи, розгляд справи було відкладено на 06.11.2017.

03.11.2017 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником позивача було подано клопотання про знайомлення з матеріалами справи.

06.11.2017 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником відповідача було подано клопотання про відкладення розгляду справи та письмові пояснення.

У судове засідання 06.11.2017 представники відповідача з'явились та подали відзив на позовну заяву, у якому заперечуючи проти позову зазначають, що строк оплати за поставлений товар не настав, оскільки позивач ухиляється від погодження графіку здійснення платежу, що відповідно до умов укладеного Договору поставки є обов'язковою умовою для настання строку оплати за поставлений товар. Оскільки відповідач не здійснив прострочення виконання грошового зобов'язання, позовні вимоги про стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат також є безпідставними. Також, відповідач зазначає, що позивачем не дотримано визначений сторонами як обов'язковий досудовий порядок вирішення спору, а відтак позовна заява не підлягає задоволенню, оскільки у випадку звернення позивача з претензією до відповідача сторони мали б змогу погодити графі погашення заборгованості та вирішити спір без звернення до суду.

Представник позивача у судове засідання 06.11.2017 з'явився та подав письмові пояснення.

У судовому засіданні 06.11.2017 судом, в порядку ст. 77 ГПК України, та в межах строків, встановлених ст. 69 ГПК України, було оголошено перерву до 20.11.2017.

У судове засідання 20.11.2017 представник позивача з'явився, надав усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представники відповідача у судовому засіданні 20.11.2017 надали усні пояснення по суті спору, проти позову заперечили з підстав викладених у відзиві.

На виконання вимог ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 82 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 20.11.2017 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

08.02.2017 між Фермерським господарство «Кулевча» (далі - постачальник, позивач) та Публічним акціонерним товариством «Київський завод шампанських вин «Столичний» (далі - покупець, відповідач) укладено Договір поставки № 10 (далі - Договір), відповідно до умов якого постачальник зобов'язується поставити, а покупець прийняти і оплатити виноматеріал шампанський необроблений (далі - товар), для виробництва ігристих вин (шампанського) в наступному асортименті, орієнтовній кількості і за вказаними нижче цінами:

№ п/пНайменування виноматеріалу шампанськогоОд. виміруКількістьЦіна з ПДВ 20%, грнСума з ПДВ 20%, грн
1Аліготе, врожаю 2016р.Дал20 000170,003 400 000,00
2Шардоне, врожаю 2016р.Дал10 000170,001 700 000,00
3Ркацителі, врожаю 2016р.Дал20 000170,003 400 000,00
ВсьогоДал50 000170,008 500 000,00

Відповідно до п. 1.2 Договору загальна сума цього Договору складає сумарну вартість товару, поставленого протягом терміну дії даного Договору.

Згідно з п. 1.3 Договору товар (виноматеріал) поставляється партіями автомобільним транспортом. Партією поставки є один автомобіль.

За умовами п. 2.1 Договору покупець проводить оплату кожної отриманої партії виноматеріалу шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника, через 30 (тридцять) календарних днів від дати поставки партії товару, згідно затвердженого сторонами графіку.

Пунктом 2.2 Договору визначено, що датою поставки партії товару вважається дата, зазначена у відповідній товарно-транспортній накладній за якою здійснюється поставка.

У відповідності до п. 4.1 Договору виноматеріал поставляється партіями, відповідно до заявок на постачання товару оформлених покупцем, з пункту відвантаження виноматеріалу в пункт призначення на умовах FCA - склад постачальника Інкотермс у редакції 2010. Склад постачальника розташований за адресою: Одеська область, Саратський район, с. Кулевча, вул. 60 років Великого Жовтня, 42. Транспортні витрати оплачуються покупцем.

Згідно з п. 4.3 та п. 4.4 Договору заявка на поставку певної партії товару подається покупцем у письмові формі власноручно або передається електронною поштою, факсом, поштовим зв'язком (рекомендованим листом). Якщо інше не було додатково визначено сторонами в додатках, постачання товару повинно бути здійснено в строк, що не перевищує двох календарних днів від дати отримання постачальником заявки покупця.

Цей Договір набирає чинності з дня його підписання і діє до 31.12.2017 (п. 8.1 Договору).

Як зазначає позивач, станом на 13.09.2017 ФГ «Кулевча» поставлено ПАТ «Київський завод шампанських вин «Столичний» товар на загальну суму 2 299 011,92 грн., згідно видаткових накладних № ВН-7 від 15.02.2017, № ВН-8 від 15.02.2017, № ВН-114 від 21.02.2017, № ВН-12 від 21.02.2017, № ВН-2 від 07.03.2017 та від № ВН-3 від 14.03.2017, однак ПАТ «КЗШВ «Столичний» не виконано свої договірні зобов'язання щодо здійснення оплати за Договором за поставлений товар, в зв'язку з чим, позивач вимушений був звернутись до суду з даним позовом.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно п. 1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки, а відповідно до ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Судом встановлено, що позивачем було здійснено поставку відповідачу товару на загальну суму 2 299 011,92 грн., згідно видаткових накладних № ВН-7 від 15.02.2017 на суму 385 322,00 грн., № ВН-8 від 15.02.2017 на суму 392 649,00 грн., № ВН-114 від 21.02.2017 на суму 359 397,00 грн., № ВН-12 від 21.02.2017 на суму 443 275,00 грн., № ВН-2 від 07.03.2017 на суму 359 184,46 грн. та від № ВН-3 від 14.03.2017 на суму 359 184,46 грн., яка підписана сторонами без заперечень та зауважень.

На підтвердження поставки товару відповідачу, матеріали справи також містять товарно-транспортні накладні.

Про належне виконання позивачем своїх зобов'язань за договором свідчить також відсутність з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення позивачем умов договору щодо поставки визначеного товару.

В силу вимог ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

За умовами п. 2.1 Договору покупець проводить оплату кожної отриманої партії виноматеріалу шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника, через 30 (тридцять) календарних днів від дати поставки партії товару, згідно затвердженого сторонами графіку.

Так, доказів на підтвердження узгодження сторонами графіку, матеріали справи не місять, однак, відсутність графіку, жодним чином не змінює строк оплати, який визначено сторонами в умовах Договору, а саме: через 30 (тридцять) календарних днів від дати поставки партії товару.

Таким чином, Фермерським було поставлено Публічному акціонерному товариству «Київський завод шампанських вин «Столичний» товар за Договором на загальну суму 2 299 011,92 грн., в свою чергу, відповідач з порушенням строків оплати, погоджених сторонами у Договорі, не здійснив оплату отриманого товару, в зв'язку з чим, за ним утворилась заборгованість у розмірі 2 299 011,92 грн.

Пунктом 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Порушенням зобов'язання, у відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи, що факт поставки позивачем відповідачу узгодженого товару та факт порушення відповідачем своїх договірних зобов`язань в частині своєчасної та повної оплати отриманого товару підтверджений матеріалами справи і не спростований відповідачем, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення основного боргу в сумі 2 299 011,92 грн.

Позивач також просить суд стягнути з відповідача пеню в розмірі 274 542,37 грн., 3 % річних в розмірі 32 229,41 грн. та інфляційні втрати в розмірі 93 219,83 грн.

Пунктом 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно п. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частина 2 ст. 551 Цивільного кодексу України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Сторони можуть домовитись про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків передбачених законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом зокрема сплата неустойки.

За умовами пункту 5.5 Договору за порушення терміну оплати товару, згідно п. 2.1 Договору, покупець сплачує продавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, від вартості неоплаченого товару за кожний календарний день прострочення платежу.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» встановлює, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені в сумі 274 542,37 грн. судом встановлено, що він містить арифметичну помилку при розрахунку пені на суму заборгованості у розмірі 777 971 грн. за період з 26.05.2017 по 13.08.2017, а відтак судом встановлено, що з відповідача підлягає стягненню пеня у розмірі 258 023,81 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У п. 1.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» роз'яснено, що за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю. Тому у випадках порушення грошового зобов'язання суди не повинні приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов'язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України).

Пунктами 3.1 та 3.2 Постанови визначено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідно до п. 4.1 Постанови сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

За результатом перевірки наданого позивачем розрахунку інфляційних втрат та 3% річних, судом встановлено, що він також містить арифметичні помилки, а відтак стягненню з відповідача підлягають 3% річних в розмірі 32 229,01 грн. та інфляційні втрати в розмірі 93 218,75 грн.

Згідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Зокрема, в силу вимог ст. ст. 33, 34 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Так заперечуючи проти позову, відповідач зазначає, що позивачем не дотримано визначений сторонами як обов'язковий досудовий порядок вирішення спору, а відтак позовна заява не підлягає задоволенню.

Так, за умовами пунктів 7.1 та 7.2 Договору постачальник і покупець вживатимуть всі можливі заходи до вирішення сперечок і розбіжностей, які можуть виникнути з цього Договору або у зв'язку з ним, шляхом переговорів. У випадку, якщо сторони не зможуть дійти згоди, всі суперечки і розбіжності підлягають вирішенню в Господарському суді відповідно до чинного законодавства України.

Однак, право особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист (рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002р. у справі №1-2/2002).

Суд також зазначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов'язків. У такий спосіб здійснюється "право на суд", яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати "вирішення" спору судом.

Окрім того, ч. 1 ст. 6 ГПК України передбачено, що підприємства та організації, що порушили майнові права і законні інтереси інших підприємств та організацій, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення претензії.

Доводи відповідача щодо того, що строк оплати за поставлений товар не настав, спростовується встановленими обставинами справи.

Таким чином, відповідач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов'язку сплатити заявлену до стягнення заборгованість.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з покладенням судового збору в цій частині на відповідача в порядку ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 43, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Київський завод шампанських вин «Столичний» (04073, м. Київ, вулиця Сирецька, будинок 27; ідентифікаційний код: 30373419) на користь Фермерського господарства «Кулевча» (68261, Одеська обл., Саратський район, село Кулевча, вулиця Центральна, будинок 47; ідентифікаційний код: 37232251) заборгованість в розмірі 2 299 011 (два мільйони двісті дев'яносто дев'ять тисяч одинадцять) грн. 92 коп., пеню в розмірі 258 023 (двісті п'ятдесят вісім тисяч двадцять три) грн. 81 коп., 3 % річних в розмірі 32 229 (тридцять дві тисячі двісті двадцять дев'ять) грн. 01 коп., інфляційні втрати в розмірі 93 218 (дев'яносто три тисячі двісті вісімнадцять) грн. 75 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 40 237 (сорок тисяч двісті тридцять сім) грн. 26 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

3. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 22.11.2017.

Суддя О.А. Грєхова