ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

30.11.2017 Справа № 904/8871/17
За позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Перша", м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 Плюс", м. Дніпро

про стягнення 36 631 грн. 41 коп.

Суддя Рудь І.А.

Представники:

від позивача: ОСОБА_2, дов. №19-2017 від 19.12.2016;

від відповідача: не з'явився.

СУТЬ СПОРУ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Перша" звернулося до господарського суду з позовом, в якому просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 Плюс" заборгованість в розмірі 36 631 грн. 41 коп., з яких: 30 000 грн. 00 коп. - сума основного боргу, 2 064 грн. 02 коп. - індекс інфляцій, 601 грн. 64 коп. - 3% річних, 3 965 грн. 75 коп. пеня.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що на виконання умов договору на відпуск паливно-мастильних матеріалів (ПММ) за паливними картками №495 від 20.10.2016р., укладеного між сторонами, перерахував на рахунок відповідача № 1190, зазначений в договорі, грошові кошти в сумі 30 000 грн. 00 коп., як оплату за дизпаливо «Energy». ОСОБА_1, не отримав паливно-мастильні матеріали від відповідача, у звязку із чим звертався до останнього із претензіями про повернення помилково перерахованих коштів, які залишені без відповіді та задоволення, що стало підставою для нарахування пені, 3% річних, інфляційних та звернення позивача із даним позовом до суду.

30.11.2017р. позивач надав до суду додаткові письмові пояснення від 29.11.2017р. № 992, в яких зазначив, що умовами спірного договору передбачено повідомлення сторонами за 30 календарних днів про зміну реквізитів, адреси тощо, а також внесення змін до договору лише шляхом укладання додаткової угоди. Оскільки відповідач не повідомляв позивача про зміну реквізитів для плати вартості бензину, сторонами не носились будь-які зміни з цього приводу до договору, позивач вважає, що належним чином виконав свої зобовязання за договором щодо внесення попередньої оплати за дизпаливо на рахунок, зазначений у договорі, в той час як відповідачем порушені договірні зобовязання, не поставлено позивачу оплачений товар та на вимогу останнього не повернуті сплачені за товар кошти.

Відповідач явку повноважного представника у призначені судові засідання не забезпечив та не надав витребувані судом документи.

Господарський суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача, оскільки про час та місце розгляду справи останній повідомлений належним чином, про що свідчать поштові повідомлення, долучені до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 75 ГПК України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

В порядку ст.85 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши докази в їх сукупності, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

20.10.2016р. між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Перша" (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 Плюс" (постачальник) було укладено договір на відпуск паливно-мастильних матеріалів (ПММ) за паливними картками № 495 (далі - договір).

В порядку та на умовах, визначених цим договором, постачальник зобов'язується поставити замовнику паливно-мастильні матеріали та паливні картки, на яких воно обліковується, організовувати та забезпечувати відпуск ПММ замовнику або довіреній особі замовника на підставі паливних карток, а замовник зобов'язується приймати та оплачувати надані постачальником паливні картки та ПММ (п. 2.1. договору).

Асортимент, кількість (обсяг), ціна за відповідну одиницю виміру ПММ і паливних карток, визначаються у рахунках, які виставляються постачальником та сплачуються замовником згідно цього договору. Для кожної окремої видачі паливних карток в рамках договору постачальник виставляє замовнику окремий рахунок на підставі заяви (додаток 2), в якій визначена кількість паливних карток та сума до сплати. Заяви на придбання ПММ та Паливних карток направляти по тел/факсу: 044-351-14-98; 044-351-19-94 або електронна адреса: (п. 2.2. договору).

ОСОБА_1 власності на паливні картки від постачальника до замовника переходить з моменту підписання накладній і фактичного отримання паливних карток. ОСОБА_1 власності на ПММ виникає у замовника з моменту фактичного отримання ПММ на підставі авторизаційної відповіді у кількості, що вказана у квитанції терміналу, в повному обсязі згідно з договором та рахунком по ціні, яка була визначена згідно п. 5 договору (п. 2.3. договору).

Відпуск ПММ постачальником замовнику відбувається через мережу АЗС після отримання позитивних авторизаційних відповідей по паливним карткам через термінал (п. 2.4. договору).

Постачальник зобов'язаний в термін не більше 3-х робочих днів з моменту надходження коштів за паливні картки на поточний рахунок, надати замовнику паливні картки, за умови надання представником замовника довіреності на отримання товару, що скріплена підписом та печаткою (за умови її наявності у сторони) замовника, та видаткову накладну на товар (п. 4.1.1. договору).

Замовник зобов'язаний оплачувати паливні картки згідно з умовами цього договору (п. 4.2.1. договору).

Замовник оплачує постачальникові паливні картки, згідно відповідного рахунку, протягом одного банківського дня із дати оформлення такого рахунка від постачальника (п. 5.1. договору).

Замовник оплачує постачальникові вартість ПММ, вказаного у відповідному рахунку, протягом одного банківського дня із дати оформлення такого рахунка від постачальника (п. 5.2. договору).

Ціни в рахунках вказуються в національній валюті України (п. 5.5. договору).

Розрахунки за кожну поставлену партію ПММ здійснюються у безготівковій формі. Умови оплати - передплата в розмірі 100% за кожну партію ПММ та паливних карток згідно пред'явленому постачальником рахунку (п. 5.6. договору).

Цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту підписання сторонами та його скріплення печатками сторін (за наявності печатки у сторони) (п. 7.1. договору).

В розділі 12 договору «Юридичні адреси та банківські реквізити сторін» зазначено розрахунковий рахунок постачальника Товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 Плюс" 1190 відкритий в ПАТ КБ «ПриватБанк».

26.12.2016р. на виконання умов договору позивач відповідно до платіжного доручення № 40159 від 26.12.2016р. (а.с. 15) сплатив відповідачу на розрахунковий рахунок, який зазначено в розділі 12 договору «Юридичні адреси та банківські реквізити сторін», а саме 1190 відкритий в ПАТ КБ «ПриватБанк», грошові кошти у розмірі 30 000 грн. 00 коп. з призначенням платежу: «плата за дизпаливо Energy згідно рах. № 0088/1003502 від 23.12.2016р.».

Відповідно до п. 4.1.1. договору постачальник зобов'язаний в термін не більше 3-х робочих днів з моменту надходження коштів за паливні картки на поточний рахунок, надати замовнику паливні картки, за умови надання представником замовника довіреності на отримання товару, що скріплена підписом та печаткою (за умови її наявності у сторони) замовника, та видаткову накладну на товар.

Однак, як стверджує позивач, відповідач в порушення умов договору паливно-мастильні матеріали та паливні картки не поставив.

Позивач направив відповідачу лист № 06 від 04.01.2017р. (а.с. 11), в якому просив повернути помилково перераховані грошові кошти у розмірі 30 000 грн. 00 коп.

Відповідно до копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 12) відповідач отримав вказаний лист 10.01.2017р.

Однак, жодної відповіді, як вказує позивач, він не отримав, грошові кошти відповідач не повернув.

Позивач зазначає, що повторно звернувся до відповідача із листом № 206 від 10.03.2017р. (а.с. 13), в якому також просив повернути помилково перераховані грошові кошти у розмірі 30 000 грн. 00 коп. Вказана вимога також залишена відповідачем без відповіді та задоволення, що і стало причиною звернення до суду.

Посилаючись на положення ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України та ст.3 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" позивач нарахував та просить стягнути з відповідача пеню за період з 18.01.2017р. по 17.07.2017р. у розмірі 3 965 грн. 75 коп.

На підставі положень ст. 625 Цивільного кодексу України, позивач нарахував додатково до суми основного боргу та вимагає стягнути з відповідача 601 грн. 64 коп. 3% річних за період з 18.01.2017р. по 18.09.2017р. та 2 064 грн. 02 коп. інфляційних втрат за період з 18.01.2017р. по 18.09.2017р.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представника позивача, господарський суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

Так, в обґрунтування позовних вимог позивач посилається на приписи ч. 3 ст. 386, ч. 1 ст. 387 Цивільного кодексу України, зазначаючи, що кошти в сумі 30 000 грн. 00 коп. були ним перераховані на рахунок відповідача помилково, у звязку із чим, він, як власник цих коштів, має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

ОСОБА_1, під час судового розгляду справи, з урахуванням обставин справи та наданих в обґрунтування позовних вимог доказів, вказані правові підстави не знайшли свого підтвердження.

Так, за приписами ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї статті застосовується незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Також положення цієї статті застосовуються до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його в себе за рахунок іншої особи.

Правовідносини про повернення безпідставно набутого майна врегульовані ст. 1212 ЦК України і мають позадоговірний характер.

ОСОБА_1, господарський суд зазначає, що між сторонами було укладено договір на відпуск паливно-мастильних матеріалів (ПММ) за паливними картками №495 від 20.10.2016р., а кошти, які позивач просить стягнути з відповідача, отримано останнім як оплата за дизтопливо, згідно виставленого рахунку, відповідно до умов договору. Отже, спірні кошти було набуто відповідачем за наявності правової підстави - діючого договору на відпуск паливно-мастильних матеріалів (ПММ) за паливними картками, а тому не можуть бути витребувані відповідно до положень ст. ст. 387, 1212 ЦК України як безпідставно набуті.

Так, п. 3.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» містить розяснення, згідно яких «…посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв'язку з цим господарський суд, з'ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини».

За встановлених обставин, господарський суд вважає, що спірні правовідносини врегульовані нормами чинного законодавства щодо поставки товару та повернення передплати за непоставлений товар, відповідно до умов укладеного між сторонами письмового договору.

У відповідності до ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 Цивільного кодексу України).

Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому (ч. 1 ст. 656 Цивільного кодексу України).

Продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу (ст. 663 Цивільного кодексу України).

Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України унормовано, що договір є обовязковим до виконання.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно положень ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобовязання є його не виконання або виконання з порушенням умов, які визначені змістом зобовязання.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Відповідно до ч. 1 статті 670 Цивільного кодексу України якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми.

Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати (ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України).

Оскільки попередню оплату поставки товару здійснено, а товар не поставлено, відповідно до частини другої статті 693 Цивільного кодексу України у покупця виникає право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати від постачальника, який одержав суму попередньої оплати товару і не поставив його у встановлений строк, тому позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Перша" в частині стягнення з відповідача вартості непоставленого товару в розмірі 30 000 грн. 00 коп. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Водночас, нарахування позивачем інфляційних втрат та 3% річних на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України є безпідставним, оскільки стягнення з постачальника суми попередньої оплати, перерахованої за договором купівлі-продажу, не вважається грошовим зобов'язанням у розумінні ст. 625 ЦК України.

За такі дії відповідач несе відповідальність, передбачену частиною третьою статті 693 ЦК України, коли на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Вказаної правової позиції дотримується й Верховний Суд України в постанові від 15.10.2013р. у справі № 5011-42/13539-2012.

За наведених обставин, в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 601 грн. 64 коп. та інфляційних втрат в сумі 2 064 грн. 02 коп. слід відмовити.

Щодо нарахованої позивачем пені, господарський суд зазначає наступне.

Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ст. 548 Цивільного кодексу України).

У разi порушення зобов'язання настають правовi наслiдки, встановленi договором або законом, зокрема - сплата неустойки (п.3 ч.1 ст. 611 Цивільного кодексу України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або iнше майно, якi боржник повинен передати кредиторовi у разi порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у вiдсотках вiд суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст.549 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (ч.ч.4, 6 ст. 231 Господарського кодексу України).

Оскільки законом у даному випадку не передбачено розмір штрафних санкцій, то застосовуються санкції, передбачені договором. Суд зазначає, що стягнення пені за порушення строків поставки товару постачальником не передбачено умовами укладеного між сторонами договору.

Враховуючи викладене, вимоги про стягнення з відповідача пені у заявленому розмірі є безпідставним, а отже позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

За нормами статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За встановлених обставин, відповідач неналежним чином виконав свої, визначені договором, майново-господарські зобовязання перед позивачем з поставки оплаченого позивачем товару, чим порушив умови укладеного із позивачем договору та вищевказані приписи діючого законодавства, тому позовні вимоги позивача про примусове стягнення з відповідача 30 000 грн. 00 коп. вартості оплаченого позивачем, але не поставленого відповідачем товару є обґрунтованими і підлягають задоволенню. В решті позовних вимог слід відмовити.

Відповідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 4, 32, 33, 36, 43, 49, 75, 82-85, 116-117 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 Плюс" (49051, м. Дніпро, просп. Слобожанський, буд. 40-А, ідентифікаційний код 39726851) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Перша" (03150, м. Київ, вул. Фізкультури, буд. 30, ідентифікаційний код 31681672) 30 000 грн. 00 коп. (тридцять тисяч грн.. 00 коп.) попередньої оплати, 1 310 грн. 35 коп. (одну тисячу триста десять грн.. 35 коп.) витрат по сплаті судового збору.

В решті позову відмовити.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Суддя І.А. Рудь

Повне рішення складено 05.12.2017