КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" листопада 2017 р. Справа№ 910/16072/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Іоннікової І.А.

суддів: Тищенко О.В.

Тарасенко К.В.

секретар судового засідання Каніковський А.О.

за участю представників:

від позивача: Громніцький Ю.П. (представник за довіреністю)

від відповідача: Халимон С.В. (представник за довіреністю)

від третьої особи: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Київенерго"

на рішення господарського суду міста Києва від 12.09.2017

у справі № 910/16072/16 (суддя Отрош І.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Київгаз"

до Публічного акціонерного товариства "Київенерго"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг

про стягнення 69943129,77 грн

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Київгаз" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Київенерго" про стягнення 52893649 грн. 89 коп., з яких 45529271 грн. 19 коп. основного боргу, 8930255 грн. 14 коп. пені, 704212 грн. 46 коп. 3% річних та 729911 грн. 11 коп. інфляційних втрат.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилався на те, що відповідач в порушення норм чинного законодавства та укладеного між сторонами Договору №167-15 на розподіл природного газу від 02.02.2015 не у повному обсязі здійснив оплату за надані позивачем у період з січня по липень 2016 року послуги, у зв'язку з чим у відповідача виникла заборгованість у розмірі 42529271 грн. 19 коп. Крім того, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача пеню у розмірі 8930255 грн. 14 коп., 3% річних у розмірі 704212 грн. 46 коп. та інфляційні втрати у розмірі 729911 грн. 11 коп.

Відповідач у відзиві на позовну заяву вказав, що основний борг сплачено ним частково та заборгованість становить 2850942 грн. 04 коп. При цьому, відповідач зазначив, що оплата вартості наданих позивачем послуг здійснювалась не лише через поточні рахунки Публічного акціонерного товариства "Київенерго" у встановленому договором порядку, а й через рахунки зі спеціальним режимом використання, відкриті у ПАТ "Державний ощадний банк України" на виконання постанови КМУ від 18.06.2014 №217 "Про затвердження Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов'язки". Відповідач зазначив, що на виконання вказаного Порядку Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП) у 2016 році постановами від 29.01.2016 №125, від 29.02.2016 №268, від 03.03.2016 №290, від 31.03.2016 №512, від 29.04.2016 №771, від 31.05.2016 №868, від 30.06.2016 №1195, від 29.07.2016 №1337, від 30.08.2016 №1488 були затверджені реєстри нормативів перерахування коштів Публічному акціонерному товариству "Київгаз" як оператору газорозподільної системи на відповідний розрахунковий місяць. Однак, на січень 2016 року НКРЕКП не був затверджений норматив перерахування коштів для Публічного акціонерного товариства "Київгаз", що призвело до прострочення оплати не з вини Публічного акціонерного товариства "Київенерго". Враховуючи викладене, відповідач вважає, що відсутні підстави для стягнення з нього пені, 3% річних та інфляційних втрат, оскільки з прийняттям порядку та відкриттям рахунків зі спеціальним режимом використання було змінено порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, поставлений відповідно до договору про розподіл природного газу.

В суді першої інстанції позивач неодноразово звертався до суду з заявою про збільшення позовних вимог, відповідно до останньої заяви про збільшення позовних вимог позивач просив суд стягнути з відповідача суму основного боргу у розмірі 50365684 грн. 80 коп., пеню у розмірі 15275683 грн. 57 коп., 3% річних у розмірі 1352594 грн. 62 коп. та інфляційні втрати у розмірі 2949166 грн. 78 коп., що разом становить 69943129 грн. 77 коп.

Вказана заява була прийнята судом до розгляду.

Рішенням господарського суду міста Києва від 12.09.2017 позов задоволено частково. Припинено провадження в частині позовних вимог про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Київенерго" суми основного боргу у розмірі 50365684 грн. 80 коп. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Київенерго" на користь Публічного акціонерного товариства "Київгаз" пеню у розмірі 4068315 (чотири мільйони шістдесят вісім тисяч триста п'ятнадцять) грн. 76 коп., 3% річних у розмірі 322104 (триста двадцять дві тисячі сто чотири) грн. 82 коп., інфляційні втрати у розмірі 1290218 (один мільйон двісті дев'яносто тисяч двісті вісімнадцять) грн. 45 коп. та судовий збір у розмірі 165631 (сто шістдесят п'ять тисяч шістсот тридцять одна) грн. 35 коп. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду, Публічне акціонерне товариство "Київенерго" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 12.09.2017 у справі №910/16072/16 в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства "Київенерго" на користь Публічного акціонерного товариства "Київгаз" пені у розмірі 4 068 315,76 грн., 3% річних у розмірі 322104,82 грн., інфляційних втрат у розмірі 1290218, 45 грн. та прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позову.

Підставою для скасування рішення суду скаржник зазначив неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, а також порушення судом норм процесуального та матеріального права. В апеляційній скарзі скаржником зокрема зазначено, що відповідач не користувався коштами, належними до оплати за транспортування природного газу і не міг впливати на їх розподіл між оператором газорозподільної мережі (позивач) та постачальником природного газу. Відповідач стверджує, що вжив усі залежні від нього заходи для дотримання вимог чинного законодавства щодо проведення розрахунків в частині оплати послуг транспортування природного газу, відкрив рахунок із спеціальним режимом використання в уповноваженому банку, своєчасно надавав відомості про укладання договору розподілу природного газу та дотримувався нормативів перерахування коштів, що надходять на поточні рахунки зі спеціальним режимом використання. Також відповідач зазначає, що незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов'язання між сторонами договору в значній частині регулюються відповідними нормами законодавства, застосування та чинність яких не залежить від того, чи передбачали сторони у договорі відповідні умови. Таким чином, на думку відповідача, відсутні підстави для нарахування пені, передбаченої підпунктом 7.2.1 договору, на суму заборгованості, що сплачена через рахунки зі спеціальним режимом використання, та застосування наслідків за порушення грошового зобов'язання, передбачених ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України, оскільки з прийняттям Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов'язки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №217 від 18.06.2014, та відкриттям рахунків із спеціальним режимом використання було змінено порядок і строк проведення розрахунків за послуги з транспортування природного газу.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.10.2017 (у складі: головуючого судді: Іоннікова І.А., суддів Тищенко О.В., Тарасенко К.В.) прийнято апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Київенерго" до провадження; розгляд апеляційної скарги призначено на 28.11.2017.

16.11.2017 через канцелярію суду від третьої особи надійшло клопотання, в якому останній просив розглянути справу з урахуванням наданих третьою особою в суді першої інстанції пояснень, які НКРЕКП повністю підтримує, та за відсутності представника НКРЕКП.

24.11.2017 через канцелярію суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення. При цьому позивач зазначає про те, що обов'язок проведення розрахунків за надані послуги з розподілу природного газу договором покладено саме на ПАТ "Київенерго", а не на його споживачів електричної та теплової енергії, які сплачують за комунальні послуги через поточні рахунки із спеціальним режимом використання; на думку позивача Порядком розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов'язки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №217 від 18.06.2014, законодавством та договором не виключається та не забороняється проведення розрахунків за надані послуги з використанням звичайних поточних рахунків.

В судове засідання апеляційної інстанції представник третьої особи не з'явився.

Оскільки явка представників сторін, третьої особи у судове засідання не була визнана судом обов'язковою, а також зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення сторін, третьої особи про місце, дату та час судового розгляду, з урахуванням заяви третьої особи про розгляд справи за відсутності її представника, апеляційний суд визнав можливим розглядати справу за відсутності представника третьої особи.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представники сторін надали пояснення по суті спору.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

02.02.2015 між Публічним акціонерним товариством "Київгаз", як газорозподільним підприємством, та Публічним акціонерним товариством "Київенерго", як замовником, укладено Договір №167-15 на розподіл природного газу (далі за текстом - Договір), відповідно до умов якого газорозподільне підприємство зобов'язується надати замовнику послугу з транспортування природного газу газорозподільними мережами (далі за текстом - ГРМ) до межі балансової належності об'єктів замовника або його споживачів відповідно до актів розмежування балансової належності газопроводів та експлуатаційної відповідальності сторін. Пункти призначення з переліком комерційних вузлів обліку природного газу та газоспоживаючого обладнання визначаються сторонами у додатку до договору за нормою, наведеною у додатку №2 до цього договору.

Відповідно до п. 2.2 Договору замовник зобов'язується сплатити газорозподільному підприємству вартість послуги з транспортування природного газу ГРМ у розмірі, строки та порядку, передбаченими умовами договору.

Згідно з п. 3.3 Договору газорозподільне підприємство транспортує природний газ у загальному потоці газу від пунктів приймання-передачі газу в ГРМ до пунктів призначення в обсягах, підтверджених оператором.

Відповідно до п. 3.6 Договору обсяг про транспортованого природного газу ГРМ підтверджується підписаними сторонами актами наданих послуг з транспортування природного газу ГРМ, що оформлюються на підставі даних комерційних вузлів обліку, визначених у додатку до договору.

Згідно з п. 3.9 Договору акти наданих послуг є підставою для остаточних розрахунків замовника з газорозподільним підприємством.

Відповідно до п. 5.1 Договору розрахунки за послуги з транспортування природного газу ГРМ здійснюється за тарифом на транспортування природного газу розподільними трубопроводами за 1000 куб.м., встановленим для газорозподільного підприємства Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики.

Згідно з п. 11.1 Договору цей договір набирає чинності з дати його підписання і діє в частині транспортування газу з 01.01.2015 до 31.12.2015, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення. Договір вважається продовженим на аналогічний період, якщо за місяць до закінчення строку дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або про перегляд його умов.

Додатковою угодою №1 від 28.12.2015 до Договору сторони внесли зміни до п. 11.1 договору, зазначивши, що цей договір набирає чинності з дати його підписання і діє в частині транспортування газу з 01.01.2015 до 31.12.2016, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

З матеріалів справи вбачається, що за період з січня по жовтень 2016 року позивач надав відповідачу послуги з розподілу природного газу на загальну суму 291007221 грн. 10 коп., а саме: у січні 2016 року - на суму 75380710 грн. 73 коп., що підтверджується актом приймання-передачі послуг від 31.01.2016, у лютому 2016 року - послуги на суму 54055933 грн. 15 коп., що підтверджується актом приймання-передачі послуг від 29.02.2016; у березні 2016 року - послуги на суму 52853965 грн. 73 коп., що підтверджується актом приймання-передачі послуг від 31.03.2016; у квітні 2016 року - послуги на суму 18894095 грн. 15 коп., що підтверджується актом приймання-передачі послуг від 30.04.2016; у травні 2016 року - послуги на суму 10928491 грн. 21 коп., що підтверджується актом приймання-передачі послуг від 31.05.2016; у червні 2016 року - послуги на суму 9958217 грн. 94 коп., що підтверджується актом приймання-передачі послуг від 30.06.2016; у липні 2016 року - на суму 11483101 грн. 14 коп., що підтверджується актом приймання-передачі послуг від 30.07.2016; у серпні 2016 року на суму 10538200 грн. 54 коп., що підтверджується актом приймання-передачі послуг від 31.08.2016; у вересні 2016 року на суму 10600160 грн. 68 коп., що підтверджується актом приймання-передачі послуг від 30.09.2016; у жовтні 2016 року на суму 36314344 грн. 82 коп., що підтверджується актом приймання-передачі послуг від 31.10.2016.

Вказані акти приймання-передачі послуг з розподілу природного газу газорозподільною системою за Договором підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками юридичних осіб позивача і відповідача (копії актів містяться в матеріалах справи).

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач зазначив, що відповідач не у повному обсязі здійснив оплату за надані позивачем послуги з розподілу природного газу за період з січня по жовтень 2016 року, у зв'язку з чим у відповідача виникла заборгованість у розмірі 50365684,80 грн.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Договір №167-15 на розподіл природного газу за своєю правовою природою є договором про надання послуг з розподілу природного газу.

Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до статті 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки, та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 40 Закону України "Про ринок природного газу" розподіл природного газу здійснюється на підставі та умовах договору розподілу природного газу в порядку, передбаченому кодексом газорозподільних систем та іншими нормативно-правовими актами. За договором розподілу природного газу оператор газорозподільної системи зобов'язується забезпечити замовнику послуги розподілу природного газу на період та умовах, визначених договором розподілу природного газу, а замовник зобов'язується сплатити оператору газорозподільної системи вартість послуг розподілу природного газу. Типовий договір розподілу природного газу затверджується Регулятором. Оператор газорозподільної системи має забезпечити додержання принципу недискримінації під час укладення договорів розподілу природного газу з замовниками. Договір розподілу природного газу є публічним.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" розподіл природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким газорозподільне підприємство зобов'язується транспортувати природний газ, довірений йому замовником, газорозподільними мережами до пункту приймання-передачі газу та передати його споживачу, який відповідно до законодавства має право на одержання зазначеного газу, а замовник зобов'язується сплатити за доставку газу за встановленою в договорі платою.

Відповідно до ч. 7 ст. 18 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" споживачі, крім теплогенеруючих організацій, оплачують вартість спожитого ними природного газу шляхом перерахування коштів виключно на поточний рахунок із спеціальним режимом використання для зарахування коштів, що надходять за спожитий природний газ, відкритий в установах уповноваженого банку гарантованими постачальниками та їх структурними підрозділами.

Згідно з ч. 8 ст. 18 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" кошти перераховуються з поточних рахунків із спеціальним режимом використання для зарахування коштів, що надходять за спожитий природний газ, відкритих в установах уповноваженого банку гарантованими постачальниками та їх структурними підрозділами, згідно з алгоритмом розподілу коштів виключно на: 1) поточний рахунок із спеціальним режимом використання підприємства, що здійснює продаж природного газу гарантованому постачальнику; 2) поточний рахунок газотранспортного підприємства; 3) поточний рахунок газорозподільного підприємства; 4) поточний рахунок гарантованого постачальника.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що сума основного боргу у розмірі 50365684 грн. 80 коп. (за період з січня по жовтень 2016 року) була у повному обсязі сплачена відповідачем протягом розгляду даної справи в суді першої інстанції, що підтверджується наявними в матеріалах справи оборотно-сальдовою відомістю з рахунку позивача про здійснені відповідачем оплати у період з 07.11.2016 по 24.05.2017; довідкою ПАТ "Ощадний банк України" вих. №16/2-05/2203 від 11.07.2017 про надходження у травні 2017 року від Публічного акціонерного товариства "Київенерго" грошових коштів; довідкою ПАТ "Альфа-Банк" вих. №48746-83б/б від 12.07.2017 про надходження коштів від Публічного акціонерного товариства "Київенерго" у період з 20.02.2017 по 31.03.2017; реєстром здійснених відповідачем платежів за Договором №167-15 на розподіл природного газу від 02.02.2015 у період з 02.11.2016 по 31.01.2017.

Відповідно до пункту 1-1 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Як зазначено в п.4.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України, від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 Господарського процесуального кодексу України), у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми Господарського процесуального кодексу України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.

За таких обставин, враховуючи те, що сума основного боргу у розмірі 50365684 грн. 80 коп. (заборгованість за надані позивачем послуги за період з січня 2016 року по жовтень 2016 року за Договором №167-15 на розподіл природного газу від 02.02.2015) була сплачена відповідачем після звернення позивача з даним позовом до суду, суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок місцевого господарського суду про припинення провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Київенерго" суми основного боргу у розмірі 50365684 грн. 80 коп. у зв'язку з відсутністю предмету спору в цій частині позовних вимог (відповідно до пункту 1-1 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).

Водночас між сторонами наявний спір щодо порядку здійснених позивачем зарахувань грошових коштів, що були сплачені відповідачем за Договором №167-15 на розподіл природного газу від 02.02.2015.

Так, як вбачається з наданих в суді першої інстанції 27.07.2017 пояснень відповідача, позивач здійснені відповідачем оплати зараховував в погашення заборгованості, яка виникла не в найдавніший період, а в зручні для себе періоди з метою штучного збільшення періоду прострочення виконання зобов'язання. Відповідач зауважив, що він при здійсненні платежів вказував лише реквізити договору, з огляду на що здійснені ним оплати повинні зараховуватись для погашення заборгованості з найдавнішим періодом її виникнення.

З наданих в суді першої інстанції 18.08.2017 письмових пояснень позивача вбачається, що при здійсненні оплат відповідач у призначенні платежу не вказував періоду, за який здійснюється оплата; належний облік платежів від відповідача здійснювався позивачем відповідно до п. 5.5 Договору №167-15 на розподіл природного газу від 02.02.2015. При цьому, позивач зазначив, що зарахування оплати в якості погашення вже існуючої заборгованості можлива лише з волі позивача, що чітко передбачено частиною 2 п. 5.7 Договору №167-15 на розподіл природного газу від 02.02.2015. Графік погашення заборгованості відповідачем також не пропонувався, хоча таке право передбачено п. 5.7 Договору. Таким чином, оскільки сторони не узгоджували графік погашення заборгованості, позивач самостійно на власний розсуд визначав, як саме зараховувати здійснені відповідачем оплати - в якості погашення поточної заборгованості або в погашення найдавнішої заборгованості.

Загальні правила, види і стандарти розрахунків клієнтів банків та банків у грошовій одиниці України на території України, що здійснюються за участю банків визначені Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, яка затверджена постановою НБУ від 21.01.2004 №22.

Відповідно до п. 2.1 Інструкції розрахункові документи складаються на бланках, форми яких наведені в додатках до цієї Інструкції. Реквізити розрахункових документів за цими формами заповнюються згідно з вимогами додатка 8 до цієї Інструкції та відповідних її глав. У бланках форм розрахункових документів допускається застосування як слова "отримувач", так і слова "одержувач".

Згідно з п. 3.8 Інструкції реквізит "Призначення платежу" платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення "Призначення платежу". Банк перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність вимогам, викладеним у цій главі, лише за зовнішніми ознаками.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, у випадку зазначення платником чіткого призначення платежу (місяць надання послуг) здійснена платником оплата повинна зараховуватись в оплату місяця надання послуг, що вказаний у призначенні платежу. При цьому, самостійна зміна отримувачем коштів призначення платежу, вказаного платником у платіжному документі, суперечить положенням Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, яка затверджена постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 №22.

Питання віднесення платежу, у призначенні якого не зазначено періоду надання послуг (місяця надання послуг), має визначатись одержувачем відповідно до умов договору між платником та одержувачем коштів таким чином: якщо порядок зарахування коштів врегульовано у договорі між платником та одержувачем коштів - згідно з положенням договору; якщо відповідні застереження відсутні у договорі та у разі заборгованості - платежі мають відноситись на погашення заборгованості в хронологічному порядку, тобто починаючи з такої (заборгованості), що виникла у найдавніший період, до повного її погашення.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Вищого господарського суду України від 01.06.2016 у справі №921/942/15-г/15, від 05.02.2014 у справі №920/798/13.

Саме вказаний порядок зарахування узгоджується із загальними засадами добросовісності та розумності поведінки сторін зобов'язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Цивільного кодексу України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в іншій формі.

Таким чином, у випадку отримання позивачем платежу без конкретного призначення платежу за відсутності чіткого погодження сторонами умов договору щодо даного питання та за наявності заборгованості боржника за попередні періоди, кредитор повинен здійснювати зарахування такого платежу саме в рахунок погашення найдавнішої заборгованості (строк виконання зобов'язання щодо якої настав раніше), так як в протилежному випадку - виникають обставини щодо створення умов для збільшення періоду нарахування штрафних санкцій, відсотків за користування чужими грошовими коштами та інфляційних втрат, а отже і завдання шкоди боржнику внаслідок зловживання кредитором своїм правом, що протирічить імперативним приписам ч. 3 ст. 13 Цивільного кодексу України.

Згідно з п. 5.5, п.5.7 Договору оплата вартості послуг за транспортування природного газу ГРМ здійснюється замовником на умовах попередньої оплати авансовими платежами планового обсягу природного газу на період передоплати, визначений сторонами у договорі. У випадку недоплати за фактично про транспортований природний газ ГРМ за розрахунковий період замовник проводить остаточний розрахунок не пізніше 5-го числа місяця, наступного за розрахунковим. У разі виникнення у замовника заборгованості з оплати послуг з транспортування природного газу ГРМ сторони за взаємною згодою та у порядку, передбаченому законодавством України, складають графік погашення заборгованості, який є додатком до договору. У разі відсутності графіка погашення заборгованості газорозподільне підприємство має право грошові кошти, отримані від замовника за послуги з транспортування природного газу ГРМ в поточному розрахунковому періоді, зараховувати в рахунок погашення існуючої заборгованості замовника з найдавнішим строком її виникнення.

Сторонами не надано суду доказів складання графіку погашення заборгованості за спірний період.

З наявних в матеріалах справи доказів (реєстрів платежів за договором, довідок банків про надходження грошових коштів від відповідача, платіжних доручень) вбачається, що всі здійснені відповідачем оплати за Договором не містять чіткого призначення платежу (конкретного місяця надання послуг), а відповідачем вказувались лише реквізити Договору №167-15 на розподіл природного газу від 02.02.2015 при здійсненні часткових оплат.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що сплачені відповідачем грошові кошти за Договором №167-15 на розподіл природного газу від 02.02.2015 повинні були бути зараховані позивачем в рахунок погашення найдавнішої заборгованості (в порядку черговості її виникнення).

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за Договором в частині здійснення оплати за надані позивачем послуги з розподілу природного газу, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача пеню у загальному розмірі 15275683 грн. 57 коп., а саме: 12313682 грн. 33 коп. пені за прострочення оплати послуг, наданих у січні 2016 року; 1713585 грн. 03 коп. пені за прострочення оплати послуг, наданих у лютому 2016 року; 174778 грн. 82 коп. пені за прострочення оплати послуг, наданих у червні 2016 року; 483687 грн. 82 коп. пені за прострочення оплати послуг, наданих у липні 2016 року; 91870 грн. 12 коп. пені за прострочення оплати послуг, наданих у серпні 2016 року; 498079 грн. 46 коп. пені за прострочення оплати послуг, наданих у жовтні 2016 року (відповідно до заяви про збільшення позовних вимог, поданої 29.11.2016 та з урахуванням розрахунку, долученого до матеріалів справи 18.08.2017 на виконання вимог ухвали суду).

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання зобов'язання.

Згідно з статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 7.2.1 Договору, у разі порушення замовником строків оплати із замовника стягується пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Оскільки судом встановлено факт прострочення виконання відповідачем зобов'язання по оплаті послуг за Договором, вимоги позивача про стягнення з відповідача пені є законними та обґрунтованими, та підлягають задоволенню за розрахунком, здійсненим судом першої інстанції (в межах заявлених позивачем періодів нарахування, з урахуванням здійснених відповідачем часткових оплат), за січень 2016 року - 1448122 грн. 64 коп.; за лютий 2016 року - 1371776 грн. 90 коп.; за червень 2016 року - 174778 грн. 82 коп. (у розмірі, заявленому позивачем); за липень 2016 року - 483687 грн. 82 коп. (у розмірі, заявленому позивачем); за серпень 2016 року - 91870 грн. 12 коп. (у розмірі, заявленому позивачем); за жовтень 2016 року - 498079 грн. 46 коп. (у розмірі, заявленому позивачем), що разом становить 4068315 грн. 76 коп.

При цьому, колегія суддів вважає, що місцевим господарським судом правомірно відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про зменшення розміру пені, заявленої позивачем до стягнення, виходячи з того, що пеня у розмірі 4068315 грн. 76 коп. (яка визнана обґрунтованою за розрахунком суду) не є надмірно великою порівняно із збитками кредитора. Також суд звертає увагу, що відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження тяжкого майнового стану Публічного акціонерного товариства "Київенерго".

Позовні вимоги в частині стягнення пені в розмірі 11207367,81 грн. не підлягають задоволенню.

Крім того, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у загальному розмірі 1352594 грн. 62 коп., а саме: 1075349 грн. 50 коп. 3% річних прострочення оплати послуг, наданих у січні 2016 року; 148910 грн. 76 коп. 3% річних за прострочення оплати послуг, наданих у лютому 2016 року; 17245 грн. 58 коп. 3% річних за прострочення оплати послуг, наданих у червні 2016 року; 48650 грн. 82 коп. 3% річних за прострочення оплати послуг, наданих у липні 2016 року; 9072 грн. 30 коп. 3% річних за прострочення оплати послуг, наданих у серпні 2016 року; 53365 грн. 66 коп. 3% річних за прострочення оплати послуг, наданих у жовтні 2016 року; інфляційних втрат у розмірі 2949166 грн. 78 коп., нарахованих за період з березня по травень 2016 року (відповідно до заяви про збільшення позовних вимог, поданої 29.11.2016 та з урахуванням розрахунку, долученого до матеріалів справи 18.08.2017 на виконання вимог ухвали суду).

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з пунктом 3.1, 3.2, 4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові. Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Оскільки судом встановлено факт прострочення виконання відповідачем зобов'язання по оплаті послуг за Договором, вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних, інфляційних втрат є законними та обґрунтованими, та підлягають задоволенню за розрахунком, здійсненим судом першої інстанції (в межах заявлених позивачем періодів нарахування, з урахуванням здійснених відповідачем часткових оплат), за січень 2016 року - 3% річних у сумі 98743 грн. 82 коп.; за лютий 2016 року - 3% річних у сумі 95538 грн.; за червень 2016 року - 3% річних у сумі 17245 грн. 58 коп. (у розмірі, заявленому позивачем); за липень 2016 року - 3% річних у сумі 48139 грн. 46 коп.; за серпень 2016 року - 3% річних у сумі 9072 грн. 30 коп. (у розмірі, заявленому позивачем); за жовтень 2016 року - у сумі 53365 грн. 66 коп. (у розмірі, заявленому позивачем), що разом становить 322104 грн. 82 коп.; інфляційних втрат у розмірі 1290218 грн. 45 коп.

В частині стягнення 3% річних в розмірі 1030489,80 грн. та інфляційних втрат в розмірі 1658948,33 грн. позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі та у відзиві на позов, щодо відсутності підстав для нарахування пені, передбаченої підпунктом 7.2.1 договору, на суму заборгованості, що сплачена через рахунки зі спеціальним режимом використання, та застосування наслідків за порушення грошового зобов'язання, передбачених ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України, посилаючись на те, що з прийняттям Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов'язки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №217 від 18.06.2014, та відкриттям рахунків із спеціальним режимом використання було змінено порядок і строк проведення розрахунків за послуги з транспортування природного газу, є безпідставними, оскільки вказаний Порядок розподілу коштів не змінює порядку та строків проведення розрахунків між сторонами, а визначає механізм розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з гарантованим постачальником природного газу (п. 1 Порядку).

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що вказаний Порядок розподілу коштів вже був чинним на дату укладання Договору №167-15 на розподіл природного газу від 02.02.2015.

Посилання відповідача на те, що незатвердження НКРЕКП нормативу перерахування коштів на січень 2016 року як на підставу, яка звільняє відповідача від сплати пені, 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих за прострочення оплати вартості послуг, також є безпідставною, оскільки відповідно до умов Договору обов'язок з оплати вартості наданих позивачем послуг з розподілу природного газу покладено саме на відповідача як на замовника.

Суд апеляційної інстанції погоджується із здійсненим судом першої інстанції розподілом судових витрат.

Відповідно до ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Вищевикладені обставини справи спростовують доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, та на які він посилається як на підставу скасування рішення суду, а тому відхиляються судом.

За таких обставин, Київський апеляційний господарський суд приходить до висновку, що суд першої інстанції прийняв рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду не вбачається.

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Київенерго" залишити без задоволення, рішення господарського суду міста Києва від 12.09.2017 у справі №910/16072/16 - без змін.

Матеріали справи №910/16072/16 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановлені законом порядку та строки.

Головуючий суддя І.А. Іоннікова

Судді О.В. Тищенко

К.В. Тарасенко