КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" листопада 2017 р. Справа№ 910/3964/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Чорної Л.В.

Тищенко О.В.

при секретарі судового засідання: Пугачовій А.С.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 23.11.2017 року по справі №910/3964/16 (в матеріалах справи).

Розглянувши матеріали апеляційної скарги Приватного підприємства "Імперія Смаку"

на рішення Господарського суду міста Києва від 05.04.2016

у справі № 910/3964/16 (суддя сівакові В.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрокристалгруп"

до Приватного підприємства "Імперія Смаку"

про стягнення 187 621,36 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрокристалгруп" (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного підприємства "Імперія Смаку" (надалі - відповідач) про стягнення 187 621,36 грн. заборгованості, з яких: 100 000,00 грн. основного боргу, 78 621,36 грн. інфляційних втрат та 9 000,00 грн. - 3% річних за неналежне виконання взятих на себе останнім зобов'язань згідно договору на надання поворотної фінансової допомоги № 1001-1 від 10.01.2011.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.04.2016 позов задоволено частково, стягнуто з Приватного підприємства "Імперія Смаку" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрокристалгруп" 100 000 (сто тисяч) грн. 00 коп. основного боргу, 78 592 (сімдесят вісім тисяч п'ятсот дев'яносто дві) грн. 10 коп. збитків від зміни індексу інфляції, 9 000 (дев'ять тисяч) грн. 00 коп. - 3% річних, 2 813 (дві тисячі вісімсот тринадцять) грн. 88 коп. витрат по сплаті судового збору. В іншій частині в позові відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 05.04.2016 та прийняти нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись, при цьому на те, що судом першої інстанції неповно досліджено обставини справи, а тому неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

У доводах апеляційного оскарження позивач наголосив на тому, що він не був повідомлений належним чином про дату та час судового засідання, а тому був позбавлений можливості надати свої заперечення та докази. Посилаючись на наведене, відповідач просить відмовити у задоволенні позову, застосувавши до даних спірних правовідносин наслідки спливу строку позовної давності. Окремо відповідачем також зазначено про те, що ним було повернуто борг ще у 2012 році.

Позивач у відзиві просить колегію суддів залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 05.04.2016 залишити без змін, як таке, що прийнято у повній відповідності до вимог діючого законодавства України.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку апеляційну скаргу Приватного підприємства "Імперія Смаку" залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 05.04.2016 по даній справі залишити без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 10.01.2011 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрокристалплюс" (позикодавець, позивач) та Приватним підприємство "Імперія Смаку" (позичальник, відповідач) було укладено договір на надання поворотної фінансової допомоги № 1001-1 (далі - договір).

Згідно з п. 1.1. договору позикодавець надає поворотну фінансову допомогу, а позичальник зобов'язується повернути надані грошові кошти в порядку та на умовах, передбачених даним договором.

Відповідно до п. 2.1. договору поворотна фінансова допомога надається в національній валюті України у розмірі 100 000,00 грн. Сума поворотної фінансової допомоги надається позикодавцем шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок позичальника.

Пунктом 2.2. визначено, що поворотна фінансова допомога надається позичальнику на безоплатній основі, тобто плата за користування грошовими коштами (проценти) не стягується.

Поворотна фінансова допомога надається до 31 грудня 2012 року. (п. 2.3)

Пунктом 3.1. договору передбачено, що поворотна фінансова допомога підлягає поверненню не пізніше строку, вказаного в п. 2.3. даного договору.

Повернення грошових коштів проводиться шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок позикодавця в установі банку (п. 3.2. договору).

Як свідчать матеріали справи, зокрема платіжне доручення № 12 від 10.01.2011 (та виписка з рахунку) позивачем відповідачу було перераховано фінансову допомогу в розмірі 100 000,00 грн.

Спір у справі виник в зв'язку з тим, що за ствердженням позивача, відповідачем в порушення умов договору не було повернуто надані позивачу грошові кошти, в зв'язку з чим у відповідача виникла заборгованість перед позивачем.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення основного боргу, встановив, що відповідач взяті на себе зобов'язання по поверненню грошових коштів в передбачений договором строк повністю не виконав, у зв'язку з чим у відповідача виникла заборгованість перед позивачем, яка становить 100 000,00 грн., доказів протилежного матеріали справи не містять, повернення коштів відповідачем недоведено. Крім того, місцевим господарським судом здійснено власний перерахунок похідних вимог, як наслідок позовні вимоги в частині стягнення похідних вимог задоволено частково, оскільки розрахунок інфляційних втрат визнано частково помилковим.

Відповідач, не погоджуючись із наведеними правовими висновками суду першої інстанції, у доводах апеляційного оскарження наголосив на тому, що він не був повідомлений належним чином про дату та час судового засідання, а тому був позбавлений можливості надати свої заперечення та докази. Посилаючись на наведене, відповідач просить відмовити у задоволенні позову, застосувавши до даних спірних правовідносин наслідки спливу строку позовної давності. Окремо відповідачем також зазначено про те, що ним було повернуто борг ще у 2012 році.

Позивач, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення місцевого господарського суду залишити без змін. Крім того, посилаючись на ухвалу Господарського суду міста Києва від 06.01.2016 про повернення позовної заяви на підставі п.п. 3, 6 ст. 63 ГПК України, позивач зазначив, що позов у даній справі є таким, що поданий вчасно без пропуску строку позовної давності, оскільки позивач усунув недоліки зазначені в ухвалі про повернення та негайно повторно звернувся із позовом.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, взявши до уваги доводи та заперечення обох сторін, вважає за необхідне відзначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема платіжного доручення № 12 від 10.01.2011 та підтверджено випискою з банківського рахунку, позивачем відповідачу було перераховано поворотну фінансову допомогу в розмірі 100 000,00 грн. (а/с 10-11)

В свою чергу, відповідач взяті на себе зобов'язання по поверненню грошових коштів в передбачений договором строк не виконав, у зв'язку з чим у відповідача виникла заборгованість перед позивачем, яка становить 100 000,00 грн..

Доказів протилежного матеріали справи не містять, відповідачем не надано підтверджуючих документів про повернення фінансової допомоги позивачеві.

Статтею 1046 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до п. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (п. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Абзацом 1 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України визначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідачем в процесі апеляційного перегляду даної справи в підтвердження того, що ним повернуто фінансову допомогу позивачу, надано копію податкової декларації за звітний період - 2013 рік, фінансовий звіт суб'єкта малого підприємництва ПП «Імперія смаку» станом на 31 грудня 2013 року, виписку банку по рахунку №4001 ПП «Імперія смаку», оборотно-сальдову відомість за 2013 рік. Надаючи вищезазначені документи, позивач наголосив, що оскільки його не було належним чином повідомлено про дату та час судового засідання у суді першої інстанції, він був позбавлений можливості надати названі документі місцевому господарському суду.

Колегією суддів, за результатом дослідження наданих відповідачем документів, встановлено, що такі жодним чином не свідчать про повернення фінансової допомоги у сумі 100 000,00 грн. Інших доказів відповідачем суду не надано, наявність богу у сумі 100 000,00 грн. не спростовано.

Таким чином, доводи відповідача у апеляційній скарзі про те, що ним було повернуто борг ще у 2012 році колегія суддів визнає безпідставними, з огляду на те, що наведене не підтверджено жодними первинними розрахунковими документами.

Враховуючи вищевикладене, за оцінкою колегії суддів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача боргу в сумі 100 000,00 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Стосовно похідних вимог у вигляді стягнення 78 621,36 грн. інфляційних втрат та 9 000,00 грн. - 3% річних за неналежне виконання взятих на себе останнім зобов'язань згідно договору на надання поворотної фінансової допомоги № 1001-1 від 10.01.2011 колегія суддів, перевіривши періоди нарахування, погоджується з висновком місцевого господарського суду про стягнення з відповідача на користь позивача 78 592,10 грн. збитків від зміни індексу інфляції та 9 000,00 грн. - 3% річних, в іншій частині у стягненні інфляційних втрат правомірно відмовлено.

Відповідач, звертаючись із апеляційною скаргою, заявив про застосування строків позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Частиною 3 ст. 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4). Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. 5).

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен розглянути справу у повному обсязі, дати належну оцінку доказам, відповідно до вимог ст. 43 ГПК України, з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право позивача, за захистом якого той звернувся до суду.

У разі коли таке право не порушене, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості, а якщо буде встановлено судом, що право особи дійсно порушене, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, то суд відмовляє у позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності поважних причин її пропуску.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що право позивача порушено, оскільки має місце заборгованість за договором, водночас відповідачем подано до суду апеляційної інстанції заяву про застосування позовної давності, з посиланням на неможливість подання заяви про застосування позовної давності у суді першої інстанції.

Як слідує з матеріалів справи, трирічний строк позовної давності бере свій початок з 31.12.2012 (п. 2.3 - поворотна фінансова допомога надається до 31.12.2012) та закінчується - 31.12.2015.

З даним позовом товариство звернулось - 04.03.2016, що вбачається з відбитку поштового штемпелю на конверті, в якому подано позов (від 09.03.2016 вх. 3964/16).

Доводи позивача про звернення до суду із даним позовом в межах строку позовної давності, з посиланням на те, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.01.2016 про повернення позовної заяви на підставі п.п.3, 6 ст. 63 ГПК України, підтверджено, що позивач вперше звернувся із позовом в межах строку позовної давності, внаслідок чого позивач, усунувши недоліки зазначені в ухвалі про повернення, негайно повторно звернувся із позовом, колегія суддів визнає необґрунтованими.

Виходячи з загальних засад цивільного (господарського) законодавства та судочинства, до поважних причин пропуску позовної давності мають бути віднесені обставини, що виникли незалежно від волі особи, яка мала право відповідної вимоги та об'єктивно унеможливили звернення цієї особи за судовим захистом у період дії строку позовної давності.

Пунктом 4.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 роз'яснено, що правила переривання перебігу позовної давності (ст. 264 ЦК України) застосовуються господарським судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останній є докази, що підтверджують факт такого переривання. При цьому господарським судом слід мати на увазі, що за змістом ч. 2 ст. 264 ЦК України переривання перебігу позовної давності шляхом пред'явлення позову матиме місце у разі не будь-якого подання позову, а здійсненого з додержанням вимог процесуального закону, зокрема, статей 54, 56, 57 ГПК. Тому якщо господарським судом у прийнятті позовної заяви відмовлено (стаття 62 ГПК) або її повернуто (стаття 63 названого Кодексу), то перебіг позовної давності не переривається. Так само не перериває цього перебігу подання позову з порушенням правил підвідомчості справ.

З урахуванням положення частини четвертої ст. 51 ГПК днем подання позову слід вважати дату поштового штемпеля підприємства зв'язку, через яке надсилається позовна заява (а в разі подання її безпосередньо до господарського суду - дату реєстрації цієї заяви в канцелярії суду). Якщо позовну заяву було повернуто, перебіг позовної давності переривається з того дня, коли заяву подано до суду з додержанням установленого порядку.

Зважаючи, що при первісному зверненні з позовом позивач допустив порушення вимог закону (п. п. 3, 6 ч. 1 ст. 63 ГПК України), колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для переривання перебігу позовної давності, а вищенаведенні посилання позивача визнано необґрунтованими.

Стосовно заяви відповідача про застосування строків позовної давності, колегія суддів вважає за необхідне відзначити про наступне.

Згідно імперативних приписів ч.3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

У пункті 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" від 29.05.2013 №10 роз`яснено, що у суді апеляційної інстанції заявити про сплив позовної давності може сторона у спорі, яка доведе неможливість подання відповідної заяви в суді першої інстанції, зокрема у разі, якщо відповідну сторону не було належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи місцевим господарським судом.

Тобто, звертаючись із вказаною заявою вже до суду апеляційної інстанції, на відповідачеві лежить обов'язок довести неможливість подання відповідної заяви в суді першої інстанції з обґрунтуванням відповідних причин.

Відповідач наголосив, що рішення суду було прийнято у першому судовому засіданні у якому представник був відсутній, оскільки його не було належним чином повідомлено про дату, час та місце судового засідання, тому він був позбавлений можливості подати заяву у суд першої інстанції. Крім того, відповідач зазначив, що сам факт поновлення строків апеляційного оскарження та прийняття скарги відповідача до розгляду підтверджує правомірність доводів відповідача про те, що його не повідомлено про дату судового засідання.

Колегія суддів, оцінюючи наведені обґрунтування відповідача, за результатом дослідження матеріалів справи, визнає їх такими, що не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Як було встановлено, з матеріалів справи не вбачається заявлення письмового чи усного клопотання про застосування позовної давності до прийняття рішення судом першої інстанції, а вирішення питання про застосування позовної давності за ініціативою апеляційного суду, на чому фактично наполягає відповідач у поданій апеляційній скарзі, суперечить приписам ч. 3 ст. 267 ЦК України.

Адже, суд апеляційної інстанції не вправі самостійно вирішувати питання про застосування позовної давності у разі подання відповідачем відповідної заяви після прийняття рішення місцевого господарського суду та відсутності висновків останнього з приводу застосування позовної давності. Апеляційний господарський суд, керуючись ч.ч.1, 2 ст.101 ГПК України, вправі лише перевірити законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в частині висновків щодо наявності чи відсутності підстав для застосування позовної давності, але не вправі безпосередньо застосовувати позовну давність замість суду першої інстанції, за винятком випадку неналежного повідомлення відповідача про час і місце розгляду справи місцевим господарським судом, що в даній правовій ситуації не мало місця.

Як вбачається зі змісту оскарженого судового рішення, місцевий господарський суд, переходячи до розгляду даної справи по суті, встановив, що відповідач належним чином повідомлений про призначення справи до розгляду в засіданні господарського суду, про час і місце його проведення, про що свідчать наявні у справі докази.

Згідно ст. 64 Господарського процесуального кодексу України ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала направляється за адресою місцезнаходження сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України. (п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

У відповідності до ст. 87 Господарського процесуального кодексу України ухвалу від 10.03.2016 про порушення провадження у справі було надіслано відповідачу рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення на адресу, що зазначена в позовній заяві, а саме: м. Київ, вул. Дніпропетровська, 22, яка згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців станом на 10.03.2016 була місцезнаходженням відповідача.

Проте, конверт разом з ухвалою був повернутий до суду поштовим відділенням зв'язку Київ-51 без вручення адресату з довідкою форми Ф-20 з позначкою "не розшукано", скріплено поштовим штемпелем.

Стаття 64 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що у разі відсутності сторін за адресою місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, ухвала про порушення провадження у справі вважається врученою їм належним чином.

Відповідно до абз.3 п. 3.9.1. Постанови Пленуму ВГСУ від 26.12.2011 № 18 встановлено, що у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

За пунктом 3.9.2 постанови пленуму ВГСУ № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" передбачено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Неявка учасника судового процесу в судове засідання не є підставою для скасування судового рішення, якщо ухвалу, в якій зазначено час і місце такого засідання, надіслано йому в порядку, зазначеному в підпункті 3.9.1. підпункту 3.9. названої постанови пленуму ВГСУ.

При цьому слід зазначити і те, що, що законодавство України, в тому числі Господарський процесуальний кодекс України, не зобов'язує суд, чи сторону у справі, зокрема позивача, з'ясовувати фактичне місцезнаходження іншої сторони (сторін) у справі, якщо воно не співпадає з її місцезнаходженням, визначеним згідно зі статтею 93 Цивільного кодексу України, та зазначати таке фактичне місцезнаходження в позовній заяві чи інших процесуальних документах.

В разі коли фактичне місцезнаходження юридичної особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, чи інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.

Таким чином, враховуючи вищенаведені норми процесуального закону, з огляду на те, що ухвалу про порушення провадження у справі було направлено за належною адресою відповідача, колегія суддів вважає, що відповідач був належним чином повідомлений про дату та час судового засідання, місцевим господарським судом вимоги процесуального закону не порушено.

Також звертає увагу на себе і те, що адреса, яка зазначена самим відповідачем в апеляційній скарзі, повністю співпадає із адресою вказаною у позові, та на яку було направлено ухвалу про порушення позовного провадження у справі, а саме: м. Київ, вул. Дніпропетровська, 22. Безпосередньо ухвалу про порушення апеляційного провадження у даній справі, відповідач отримав за вказаною адресою та з'явився до судового засідання у призначений час.

Відтак, з огляду на те, що заяву про застосування строку позовної давності було подано лише до апеляційного суду, враховуючи належне повідомлення відповідача про дату та час судового засідання у суді першої інстанції, колегією суддів заява відповідача про застосування строку позовної давності не приймається до уваги, оскільки стороною недоведено неможливість подання відповідної заяви в суді першої інстанції.

Разом з тим, колегія суддів критично відноситься до доводів скаржника про те, що сам факт поновлення строків апеляційного оскарження та прийняття скарги відповідача до розгляду підтверджує обґрунтованість доводів відповідача про те, що його не повідомлено про дату судового засідання, внаслідок чого він був позбавлений права заявити про сплив позовної давності.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція), яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Приписами ст. 129 Конституції України встановлено основні засади судочинства, до яких, зокрема, віднесено забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін.

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Частиною 2 ст. 124 Конституції України визначено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Таким чином, суд, виходячи з норм чинного закону, враховуючи те, що кожен має право на розгляд його справи судом та кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, з метою відсутності підстав вважати, що сторону було позбавлено права на судовий захист поновив строк апеляційного оскарження та надав можливість скористатись правом апеляційного перегляду судового рішення, надати свої докази та заперечення по справі.

Однак, не слід ототожнювати відновлення строку апеляційного оскарження з процесуальним правом сторони з'явитись до судового засідання з метою здійснення правозахисту, яке залежить виключно від суб'єктивного волевиявлення сторони.

Інших доводів та доказів, які б слугували підставою для скасування судового рішення по даній справі відовідачем не наведено.

У відповідності до ст. 124, пунктів 2, 3, 4 частини другої ст. 129 Конституції України та статей 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів встановила, що у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції. Таким чином, апеляційні вимоги Приватного підприємства "Імперія Смаку" є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

Розподіл судових витрат здійснюється у відповідності до ст. 49 ГПК України та судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається навідповідача.

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 85, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Імперія Смаку" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 05.04.2016 №910/3964/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/3964/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 107 ГПК України.

Постанова Київського апеляційного господарського суду за наслідками перегляду відповідно до ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді Л.В. Чорна

О.В. Тищенко