ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

22 листопада 2017 року Справа № 5015/690/12
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого суддіКондратової І.Д. (доповідач),
суддіКарабаня В.Я.,
суддіНєсвєтової Н.М.,
за участю представників сторін
від скаржникаМайстришин С.Р.;
від позивачаГолуба О.Є.; Грищенка О.М.,
від відповідачане з'явився;
розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Львівське автотранспортне підприємство 24654"
на рішення Господарського суду Львівської області від 19.04.2012 року та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 11.07.2012 року
у справі № 5015/690/12 Господарського суду Львівської області
за позовомПриватного підприємства "Едель"
доВиконавчого комітету Львівської міської ради
провизнання права власності,
В С Т А Н О В И В:

19.04.2012 року Господарський суд Львівської області ухвалив рішення, яким визнав за Приватним підприємством "Едель" (надалі - ПП "Едель") право власності на виробничу будівлю під літ. К-1-2, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Конюшинна, 28, загальною площею 2670,3 кв.м.

27.04.2012 року відповідач оскаржив рішення та просив прийняти нове рішення, яким у позові відмовити, мотивуючи це тим, що об'єкт побудований позивачем без виготовленого та погодженого у встановленому порядку проекту, без отримання відповідного дозволу та на земельній ділянці, не відведеній позивачу у встановленому порядку для цієї мети.

11.07.2012 року суд апеляційної інстанції прийняв постанову, якою апеляційну скаргу Виконавчого комітету Львівської міської ради було залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний господарський суд виходив із того, що ВАТ "Львівське АТП 24654" не заперечує проти вилучення з його користування земельної ділянки площею 0,5374 га., що знаходиться у м. Львові по вул. Конюшинній на користь ПП "Едель" (ВАТ "Львівське АТП 24654" заява б/н від 28.02.2012 року), будівництво не порушує права інших осіб і відповідає будівельним, архітектурним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам, державним стандартам, тому на підставі частини третьої статті 376 ЦК України судом обґрунтовано було задоволено позов.

Публічне акціонерне товариство "Львівське автотранспортне підприємство 24654" (надалі - ПАТ "Львівське АТП 24654", заявник) не було стороною у справі і не брало участь у справі, як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, 25.07.2017 року звернулось до суду із касаційною скаргою на рішення Господарського суду Львівської області від 19.04.2012 року та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 11.07.2012 року, посилаючись на те, що рішення у справі порушує його права як землекористувача земельної ділянки (державний акт на право користування землею серія Б № 060878, що зареєстроване в реєстрі за № 179 від 1982 року), на якій здійснено самочинне будівництво.

ПАТ "Львівське АТП 24654" наполягало, що за договором купівлі-продажу від 17.01.2002 року відчужило ПП "Едель" незавершену будівництвом будівлю майстерні відділення поточного ремонту 29% готовності, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Конюшинна, 2, загальною площею 875 кв.м, проте останнє здійснило самочинне будівництво збільшивши площу до 2670 кв.м, без отримання належного дозволу користувача земельної ділянки. ПАТ "Львівське АТП 24654" зауважує, що заява б/н від 28.02.2012 року не є належним дозволом, оскільки уповноваженим органом товариства таке рішення не приймалось, а голова правління ОСОБА_7 не мав повноважень на вчинення таких дій.

Заявник касаційної інстанції вважає, що суди безпідставно не звернули уваги, що в матеріалах справи немає документів про виділення земельної ділянки позивачу для будівництва спірного об'єкту, а також не встановили факту прийняття його до експлуатації в установленому законодавством порядку.

У письмових поясненнях до касаційної скарги ПАТ "Львівське АТП 24654" додатково зазначило, що Виконавчий комітет Львівської міської ради не є належним відповідачем у справі, а також про необхідність залучення у справі Інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області, яка наділена повноваженнями на прийняття об'єкта в експлуатацію.

Позивач заявив клопотання про припинення касаційного провадження, посилаючись на те, що заявник не має право оскаржувати рішення суду у цій справі, оскільки рішенням Господарського суду Львівської області від 16.09.2010 року у справі № 29/55 було відмовлено у позові ВАТ "Львівське АТП-24654" до ПП "Торгівельно-логістичний центр" про зобов'язання усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою з тих підстав, що державний акт № 179 на земельну ділянку від 1982 року було надано Автоколоні № 2207 Львівського обласного управління вантажного автомобільного транспорту УРСР, а ВАТ "Львівське АТП-24654" не надало суду акту на право користування спірною земельною ділянкою, виданого саме йому.

Беручи до уваги те, що рішення у справі, що оскаржується, ухвалено, виходячи з тих обставин, що ВАТ "Львівське АТП-24654" є користувачем земельної ділянки, на якій позивач здійснив самочинне будівництво, і такі обставини в судах попередніх інстанцій у цій справі позивачем не оспорювалися, Вищий господарський суд України вважає, що обставини, які були встановлені у справі № 29/55, не можуть братися до уваги при вирішенні питання про можливість здійснення перегляду справи в касаційній інстанції за скаргою ПАТ "Львівське АТП 24654", яке не брало участь у справі. Відтак, суд касаційної інстанції відхилив клопотання позивача про припинення касаційного провадження за його мотивами.

Водночас, проаналізувавши всю надану інформацію, Вищий господарський суд України вважає, заявник касаційної скарги не навів жодного факту чи аргументу, здатного переконати суд, що ПАТ "Львівське АТП 24654", як користувач земельної ділянки з 11.07.2012 року (з дня, коли рішення у справі набрало чинності) не знав або не міг знати, що на його земельній ділянці збудована будівля без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил, або те, що площа цієї будівлі значно перевищує площу незавершеної будівництвом будівлі майстерні відділення, що була відчужена позивачу.

Суд касаційної інстанції виходить з того, що остаточним і обов'язковим рішенням суду від 19.04.2012 року, винесеним на користь позивача, останньому було присуджене "майно" в сенсі ст. 1 Протоколу N 1 до Конвенції.

З огляду на ст. 1 Конвенції, кожна Договірна держава має "гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції". Виконання цього загального обов'язку може означати виконання позитивних обов'язків, що випливають з необхідності забезпечення ефективної реалізації гарантованих Конвенцією прав. З контексту ст. 1 Першого протоколу випливає, що ці позитивні обов'язки можуть вимагати від держави вжиття необхідних заходів для захисту права власності (див. рішення у справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України" (Sovtransavto Holding v. Ukraine), N 48553/99, п. 96, ECHR 2002-VII, та відповідні посилання, а також, mutatis mutandis, рішення у справах "Кіґан проти Ірландії" (Keegan v. Ireland) від 26 травня 1994 року, серія А, N 290, с. 19, п. 49, і "Крон та інші проти Нідерландів" (Kroon and Others v. the Netherlands) від 27 жовтня 1994 року, серія А, N 297-С, с. 56, п. 31).

Позбавлення майна в значенні цього другого правила може бути виправданим лише тоді, якщо, зокрема, буде доведено, що воно здійснене "в інтересах суспільства" або "на умовах, передбачених законом". Більше того, будь-яке втручання у право власності має також відповідати вимозі пропорційності. Як Суд неодноразово наголошував, вимоги загального інтересу суспільства мають справедливо врівноважуватися з вимогами захисту основних прав особи, і пошук такої справедливої рівноваги є невід'ємною умовою всієї Конвенції. Далі Суд нагадує, що необхідної рівноваги не буде досягнуто, якщо на заінтересовану особу покладатиметься особистий і надмірний тягар (рішення у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції").

Вищий господарський суд України зауважує, що скасування цього судового рішення більше, ніж через 5 років, за позовом землекористувача, який не міг не знати про наявність цієї будівлі, очевидно становитиме втручання у право заявника на мирне володіння майном в розумінні другого речення першого пункту ст. 1 Першого протоколу.

За цих обставин, навіть припускаючи, що у цьому випадку позбавлення майна слугувало певному суспільному інтересу (дотримання вимог законів при здійсненні будівництва), на думку суду касаційної інстанції, скасуванням остаточного рішення у справі буде порушено справедливу рівновагу, оскільки уповноважені державні органи в особі Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області, а також орган місцевого самоврядування не оскаржували судове рішення з тих підстав, що будівництво здійснено з істотним порушенням будівельних норм, суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; підприємство-заявник не висуває жодних майнових прав на нерухоме майно, яке збудоване на його земельній ділянці, а лише вказує про наявність у нього заперечень проти визнання права власності через збільшення позивачем площі будівництва і через виникнення спору між сторонами щодо проведення ліній електропередач (справа № 914/1384/17). Суд касаційної інстанції бере до уваги, що заявник, як землекористувач, має повноцінну можливість захищати свої інтереси шляхом подання окремого позову до позивача. Так само, відповідно до ч. 7 ст. 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Отже, в такому разі скасування судового рішення про визнання права власності на майно за позивачем через 5 років після його постановлення за скаргою ПАТ "Львівське АТП 24654", яке не брало участь справі, з огляду на мету, яка ним переслідується, становитиме очевидне непропорційне втручання у право власності позивача.

Відповідно до п. 63 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 24.10.2011 № 11 "Про деякі питання практики застосування розділу XII1 Господарського процесуального кодексу України" у розгляді касаційної скарги, поданої особою, яка не брала участі в розгляді справи господарським судом нижчої інстанції і яка вважала, що таким господарським судом вирішено питання про її права та обов'язки, касаційна інстанція, прийнявши касаційну скаргу до провадження (якщо вона не підлягає поверненню з передбачених ГПК України підстав), повинна з'ясувати наявність правового зв'язку між скаржником і сторонами у справі.

Якщо при цьому буде встановлено, що права такої особи судовими рішеннями місцевого та апеляційного господарських судів не порушено та що питання про її права і обов'язки стосовно сторін у справі попередніми судовими інстанціями не вирішувалися, то суд касаційної інстанції своєю ухвалою припиняє касаційне провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 80 ГПК України, оскільки у такому випадку не існує правового зв'язку між скаржником і сторонами у справі, у зв'язку з чим відсутній суб'єкт касаційного оскарження.

Аналогічної позиції про необхідність припинення провадження за скаргами осіб, які не брали участі у справі, і які не довели в суді факту вирішення питання судами попередніх інстанцій про їх права та обов'язки, а також про відсутність необхідності перегляду рішень судів по суті за вказаних обставин дотримується Верховний Суд України, зокрема, у постановах від 07.07.2009 у справі № 01/65-88, від 02.03.2010 у справі № 5/131-09, від 02.03.2010 у справі № 5/130-09, від 23.03.2010 у справі № 1/1120-26/396.

Враховуючи викладене, керуючись п. 1 ч. 1 ст. 80, ст.ст. 86, 107 ГПК України, Вищий господарський суд України

У Х В А Л И В:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Львівське автотранспортне підприємство 24654" на рішення Господарського суду Львівської області від 19.04.2012 року та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 11.07.2012 року у справі № 5015/690/12 припинити.

Головуючий суддя Кондратова І.Д.
СуддяКарабань В.Я.
СуддяНєсвєтова Н.М.