ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" жовтня 2017 р. Справа № 911/128/17

Господарський суд Київської області в складі:

головуючого судді Христенко О.О.

при секретарі Литовці А.С.

розглянувши справу № 911/128/17

за позовом Державного сільськогосподарського підприємства «Головний

селекційний центр України», Київська область, м. Переяслав-

Хмельницький

до Приватно-орендної агрофірми «Україна», Київська область,

Переяслав-Хмельницький район, с. Велика Каратуль

про визнання недійсною заяви про зарахування зустрічних однорідних

вимог

представники:

від позивача: ОСОБА_1 - довіреність № 70 від 03.05.2017;

від відповідача: ОСОБА_2 - довіреність б/н від 23.01.2017

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне сільськогосподарське підприємство «Головний селекційний центр України» (позивач) звернулось до господарського суду Київської області з позовом до приватно-орендної агрофірми «Україна» (відповідач) з вимогою про визнання недійсної заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог.

В обґрунтування заявленого позову, позивач зазначив, що спірна заява від 04.11.2016 не містить всіх обовязкових умов, встановлених статтею 601 ЦК України, для вчинення дій щодо зарахування зустрічних вимог (немає однорідності вимог). Крім того, в частині зобовязань позивача перед відповідачем, які включені до заяви, сплив строк позовної давності, що за статтею 602 ЦК України виключає зарахування таких вимог, а тому з огляду на приписи ст.ст. 215 та 203 ЦК України заява підлягає визнанню недійсною.

Рішенням господарського суду Київської області від 21.03.2017, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.05.2017 задоволені позовні вимоги Державного сільськогосподарського підприємства «Головний селекційний центр України»; визнано недійсною заяву приватно-орендної агрофірми «Україна» про зарахування зустрічних однорідних вимог від 04.11.2016; присуджено до стягнення з приватно-орендної агрофірми «Україна» на користь Державного сільськогосподарського підприємства «Головний селекційний центр України» 1 378,00 грн. судового збору.

Постановою Вищого господарського суду України від 26.07.2017 задоволено касаційну скаргу приватно-орендної агрофірми «Україна», скасовані рішення господарського суду Київської області від 21.03.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 17.05.2017, а матеріали справи № 911/128/17 передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.08.2017 та ухвали суду від 04.08.2017, справу № 911/128/17 прийнято до розгляду суддею Христенко О.О.

Так, під час нового розгляду справи, позивачем надані додаткові пояснення до позовної заяви (вх. № 18069/17 від 30.08.2017, вх. № 19058/17 від 12.09.2017, вих. № 21458/17 від 11.10.2017), в яких останній підтримав свої позовні вимоги та зазначав про те, що відповідач має намір здійснити зарахування зустрічних однорідних вимог за підстав, які суперечать положенням визначеним ст. 602 ЦК України та вказував про сплив строку позовної давності, що за статтею 602 ЦК України виключає зарахування таких вимог, а тому з огляду на приписи ст.ст. 215 та 203 ЦК України такий правочин підлягає визнанню недійсним.

Відповідачем були надані пояснення по суті позовних вимог, які розглядаються (вх. № 21457/17 від 11.10.2017, вх. № 22470/17 від 25.10.2017) в яких останній заперечуючи проти позову посилався на недоведеність позивачем своїх вимог, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів наявності первинних документів бухгалтерської (фінансової) звітності, які б підтверджували факт надання послуг, виконання робіт або передачі товарно-матеріальних цінностей.

В судовому засіданні 30.08.2017 відповідно до ст. 77 ГПК України оголошувалась перерва до 13.09.2017 о 14 год. 00 хв., в судовому засіданні 13.09.2017 оголошувалась перерва до 11.10.2017 о 16 год. 00 хв., в судовому засіданні 11.10.2017 оголошувалась перерва до 25.10.2017 о 14 год. 00 хв.

Позивач в судових засіданнях підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позов повністю.

Відповідач в судових засіданнях заперечував проти позову та просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

Відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, у судовому засіданні була оголошена вступна та резолютивна частини рішення.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд Київської області, -

ВСТАНОВИВ:

Приватно-орендна агрофірма «Україна» (далі - відповідач) звернулась до Державного сільськогосподарського підприємства «Головний селекційний центр України» (далі - позивач) з вимогою № 0006 від 03.02.2016 р., у якій зазначила, що нею було переховано кошти на банківський рахунок позивача згідно умов договору від 05.04.2010, на підставі: рахунку № 152 від 28.04.2010 на суму 26 181,74 грн.; рахунку № 155 від 05.05.2010 на суму 788,98 грн.; рахунку № 180 від 25.05.2010 на суму 18 419,22 грн.; рахунку № 199 від 04.06.2010 на суму 2 656,33 грн.; рахунків №№ 210, 211 від 16.06.2010 на суму 572,00 грн.; рахунку № 228 від 29.06.2010 на суму 2251,93 грн.; рахунку № 229 від 30.06.2010 на суму 1 115,50 грн.; рахунку № 343 від 05.07.2010 на суму 700,00 грн., а також попередню оплату згідно договору від 05.04.2010 на суми 2 679,50 грн., 30 000,00 грн., 1 184,95 грн., 5 700,00 грн., 6 575,00 грн. Всього перераховано грошових коштів на суму 98 825,15 грн., та вимагало повернути вказані кошти.

11.02.2016, не погодившись з вимогою № 0006, позивач направив на адресу відповідача відповідь від 11.02.2016 № 26 у якій зазначив про безпідставність такої претензії, з огляду на відсутність доказів заборгованості, а також сплив строку позовної давності щодо зазначених вимог.

08.11.2016 на адресу позивача від відповідача надійшла вимога від 31.10.2016 № 97 про повернення грошових коштів у сумі 74 650,94 грн., які були перераховані відповідачем на банківський рахунок позивача на підставі договору № 56/2010 від 24.11.2010, що підтверджується платіжним дорученням від 29.04.2013 у сумі 23 379,00 грн., платіжним дорученням від 29.05.2013 у сумі 15 781,44 грн., касовим ордером; від 04.07.2013 у сумі 10 000,00 грн., касовим ордером від 05.07.2013 у сумі 5 615, 00 грн., касовим ордером від 21.08.2013 у сумі 10 000,00 грн., касовим ордером від 22.08.2013 у сумі 4 940,90 грн., касовим ордером від 20.09.2013 у сумі 4 934,60 грн.

14.11.2016 позивач надіслав на адресу відповідача відповідь № 207 від 11.11.2016 на вимогу № 97, у якій зазначив про її безпідставність, з огляду на відсутність доказів заборгованості, відсутність документів щодо вказаних операцій на підприємстві позивача, а також сплив строку позовної давності щодо зазначених вимог.

19.10.2016 постановою Верховного Суду України у справі № 18/122-12/2 скасовано постанови Київського апеляційного господарського суду від 04.04.2016 р. та Вищого господарського суду України від 15.06.2016 р. та залишено в силі рішення Господарського суду Київської області від 26.01.2016 р., яким відмовлено у задоволенні позовних вимог Приватно-орендної агрофірми «Україна» до Державного сільськогосподарського підприємства «Головний селекційний центр України» про стягнення заборгованості за укладеним між сторонами договором комісії. Крім того Верховний Суд України, здійснивши розподіл судових витрат присудив стягнути з Приватно-орендної агрофірми «Україна» на користь Державного сільськогосподарського підприємства «Головний селекційний центр України» 172 260,00 грн. витрат зі сплати судового збору за подання касаційної скарги та за подання заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України.

04.11.2016 відповідач, відповідно до ст. 601 ЦК України, направив на адресу позивача заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог, оскільки на думку першого, відповідач є боржником позивача за рішенням у справі № 18/122-12/2 на суму 172 260,00 грн., а позивач є боржником відповідача з повернення коштів, які були перераховані останнім за договорами від 05.04.2010 про спільний обробіток земельної ділянки (по рахункам за період з 28.04.2010. по 06.07.2010 та щодо попередньої оплати, перерахованої у період з 30.07.2010 по 17.08.2010 у загальній сумі 98 825,15) згідно вимоги за вих. № 0006 від 03.02.2016 (на суму 102 233,54 грн.) та №56/2010 від 24.11.2010 про надання послуг по утриманню великої рогатої худоби на суму 183 583,48 грн. згідно вимоги за вих. № 97 від 31.10.2016 на суму 74 650,94 грн. щодо коштів перерахованих у період з 29.04.2013 р. по 20.09.2013, а також згідно наказу Господарського суду Київської області щодо примусового виконання рішення у справі № 911/615/15 від 29.12.2015 р. на суму 6 699,00 грн. Вказану Заяву отримано позивачем 15.11.2016 р., про що свідчить відповідна відмітка на вказаній заяві.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно з ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Статтею 204 ЦК України, встановлено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити нормам цього кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами.

Згідно з ч. 3 ст. 203 ГК України, господарське зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування; для зарахування достатньо заяви однієї сторони.

Відповідно до ст. 601 ЦК України, зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Частина 2 статті зазначає, що зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін. Це означає, що заяви однієї сторони достатньо для проведення зарахування. Саме таким чином сформульовані положення Господарського кодексу щодо припинення зарахуванням господарських зобов'язань (ч. 3 ст. 203 ГКУ).

Подібної думки дотримується і Вищий господарський суд України, який зазначає, що «за правовою природою припинення зобов'язання зарахуванням зустрічної вимоги це - одностороння угода, яка оформляється заявою однієї з сторін, і, якщо інша сторона не погоджується з проведенням такого зарахування, вона вправі на підставі статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України звернутися за захистом своїх охоронюваних законом прав до господарського суду» (постанова Вищого господарського суду України від 22.07.2004 р. N 15-03/186).

Вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам:

1) бути зустрічними (кредитор за одним зобов'язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов'язанням є кредитором за другим);

2) бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, у зв'язку з чим зарахування як спосіб припинення зазвичай застосовується до зобов'язань по передачі родових речей, зокрема грошей). Правило про однорідність вимог розповсюджується на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення такої вимоги. Отже, допускається зарахування однорідних вимог, які випливають із різних підстав (різних договорів тощо);

3) строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Зарахуванням можуть бути припинені зобов'язання на будь-якій стадії їх існування, навіть після порушення виконавчого провадження щодо виконання одного із зустрічних зобов'язань. Добровільне виконання зобов'язання на стадії виконавчого провадження допускається і шляхом проведення зарахування однорідних зустрічних вимог (постанова Верховного Суду України від 1 листопада 2005 р. N 15/154).

Виконання судових рішень, згідно з ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», здійснюється на підставах та у спосіб, визначеним у Конституції України, вказаному Законі, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Зазначений закон не містить заборон щодо можливості виконання судового рішення шляхом проведення зарахування зустрічних вимог. Добровільне виконання може здійснюватись у будь-який передбачений чинним законодавством спосіб, або у спосіб, що не суперечить вимогам чинного законодавства.

Статтею 602 Цивільного кодексу України визначені випадки в яких не допускається зарахування зустрічних вимог, зокрема, про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю; про стягнення аліментів; щодо довічного утримання (догляду); у разі спливу позовної давності; за зобов'язаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк, крім випадків, установлених законом; в інших випадках, встановлених договором або законом.

Таким чином, у вказаній статті не міститься обмежень щодо зарахування зустрічних вимог на стадії виконання судових рішень.

Аналогічної правової позиції дотримується й Верховний Суд України у постанові від 09.12.2008 у справі № 37/638.

Як зазначалось вище позивач отримав від відповідача кошти в якості передоплати за роботи/послуги згідно рахунків-фактур та договору від 05.04.2010. Відповідач, вважаючи що зазначені роботи/послуги не було виконано позивачем, в порядку ч. 2 ст. 530 ЦК України звернувся до позивача з вимогами про повернення коштів вих. № 0006 від 03.02.2016 та № 97 від 31.10.2016, які повинні були бути виконанні позивачем у семиденний строк від дня пред`явлення вимог.

Зазначеним спростовується твердження позивача про сплив строку позовної давності щодо повернення отриманих від відповідача коштів, і у зв`язку із цим, як стверджує позивач, неможливість зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Частиною 1 статті 111-12 Господарського процесуального кодексу України визначено, що вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Вищим господарським судом України у своїй постанові від 26.07.2017 у даній справі зазначено про необхідність при новому розгляді зясувати наявність чи відсутність умов, встановлених ст. 601 ЦК України, та обставин, встановлених ст. 602 ЦК України, за яких зарахування зустрічних однорідних вимог не допускається та встановити обставини, з якими закон повязує визнання правочинів недійсними.

У позовній заяві позивач посилається на визнання недійсною заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог з підстав пропуску строку позовної давності для зобов`язання та неоднорідності вимог.

При новому розгляді позивач зазначає у своїх поясненнях, що зарахування зустрічних однорідних вимог є безпідставним, оскільки з боку позивача відсутня заборгованість перед відповідачем і в рахунок отриманих від відповідача коштів позивач надав послуги/виконав роботи. Однак, належних та допустимих доказів (первинних документів) на підтвердження зазначеного позивачем до суду не надано.

Враховуючи вищевикладене, позивачем не доведено невідповідність заяви від 04.11.2016 про зарахування зустрічних однорідних вимог вимогам ст. 601 ЦК України, не доведено наявність обставин, встановлених ст. 602 ЦК України та не доведено наявність обставин, з якими закон пов`язує визнання правочинів недійсними, а саме, позивачем належними та допустимими доказами у розумінні ст.ст. 33, 34 ГПК України, не доведено суду існування підстав, передбачених ст. 203 ЦК України, необхідних для визнання недійсною заяви про зарахування однорідних вимог від 04.11.2016.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовна вимога про визнання недійсною заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог від 04.11.2016 є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Судові витрати, відповідно до ст. ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України, при відмові в задоволені позову покладаються на позивача.

Разом з тим, відповідно до п. 4.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України», у випадках скасування рішення господарського суду і передачі справи на новий розгляд розподіл судового збору у справі, в тому числі й сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги або заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

На підставі викладено, господарський суд вважає за потрібне здійснити розподіл судового збору внесеного при подачі апеляційної та касаційної скарг.

Керуючись ст. ст. 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В задоволені позовних вимог відмовити повністю.

2. Стягнути з Державного сільськогосподарського підприємства «Головний селекційний центр України» (08401, Київська область, м. Переяслав-Хмельницький, вул. Новокиївське шосе, 1-а, ) на користь Приватно-орендної агрофірми «Україна» (08440, Київська область, Переяслав-Хмельницький район, с. Велика Каратуль, вул. Перемоги,2-А, ) 1 515 (одну тисячу пятсот п'ятнадцять) грн. 80 коп. судового збору за розгляд апеляційної скарги та 1 653 (одну тисячу шістсот пятдесят три) грн. 60 коп. судового збору за розгляд касаційної скарги.

Видати наказ.

Рішення вступає в законну силу після закінчення десятиденного строку з дня його належного оформлення і підписання, відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено - 09.11.2017

Суддя О.О. Христенко