ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2017 року Справа № 914/410/17
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Катеринчук Л.Й. (головуючого),
Поліщука В.Ю., Ткаченко Н.Г.
розглянувши касаційну скаргуЦентрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України міста Миколаєва Миколаївської області
на постанову та рішенняЛьвівського апеляційного господарського суду від 29.06.2017 Господарського суду Львівської області від 11.04.2017
у справі Господарського суду № 914/410/17 Львівської області
за позовомЦентрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України міста Миколаєва Миколаївської області
доПублічного акціонерного товариства "Кредобанк"
простягнення 10 434, 42 грн.
за відсутності явки в судове засідання представників сторін

В С Т А Н О В И В :

21.02.2017 Управління Пенсійного фонду України у Центральному районі міста Миколаєва (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Кредобанк" (далі - відповідача) про стягнення 10 434, 42 грн. як безпідставно отриманих грошових коштів, що становлять різницю між сумою пенсійних виплат, яка була перерахована позивачем на користь пенсіонера - ОСОБА_4 на його поточний рахунок, відкритий у відповідача, як в банківській установі, та сумою коштів, яку банк-відповідач повернув позивачу за його письмовим розпорядженням у зв'язку із надходженням відомостей про смерть ОСОБА_4 як одержувача пенсійних виплат (том 1, а.с. 5 - 35).

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 06.03.2017 порушено провадження у справі та прийнято позовну заяву до розгляду в судовому засіданні на 21.03.2017, яке ухвалою місцевого господарського суду від 21.03.2017 відкладено на 11.04.2017 (том 1, а.с. 1 - 2, 71).

10.04.2017 до місцевого господарського суду надійшло клопотання про заміну позивача у справі №914/410/17 - Управління Пенсійного фонду України у Центральному районі міста Миколаєва його правонаступником - Центральним об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України міста Миколаєва Миколаївської області у зв'язку з реорганізацією відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України "Про деякі питання функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України" №988 від 21.12.2016 (том 1, а.с. 75).

Рішенням Господарського суду Львівської області від 11.04.2017 (суддя Петрашко М.М.) замінено позивача - Управління Пенсійного фонду України у Центральному районі міста Миколаєва його правонаступником - Центральним об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України міста Миколаєва Миколаївської області; у задоволенні позову відмовлено з огляду на обставини відсутності у відповідача, як установи банку, повноважень на розпорядження спірною сумою грошових коштів, що є власністю клієнта банку, якому такі кошти були перераховані позивачем як пенсійні виплати, та право відповідача лише на вчинення дій з обслуговування поточного рахунку, відкритого в установі банку для зарахування пенсійних виплат клієнта (том 1, а.с. 83 - 88).

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції від 11.04.2017 як таке, що прийняте за умов неповноти з'ясування обставин справи та неправильного застосування до спірних правовідносин положень цивільного законодавства, що визначають правові наслідки збереження майна (грошових коштів) без достатньої правової підстави.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 29.06.2017 (колегія суддів у складі: головуючий суддя - Давид Л.Л., судді: Кордюк Г.Т., Малех І.Б.) апеляційну скаргу Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України міста Миколаєва Миколаївської області залишено без задоволення, а рішення Господарського суду Львівської області від 11.04.2017 у даній справі - без змін з тих же підстав (том 1, а.с. 115 - 120).

Не погоджуючись з прийнятими судами рішеннями по суті спору, позивач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просив скасувати постанову апеляційного суду від 29.06.2017 та рішення суду першої інстанції від 11.04.2017, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, обґрунтовуючи порушенням судами попередніх інстанцій положень статей 526, 629, 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 1, 7, 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", пункту 1.4. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного Банку України №22 від 21.01.2004. Скаржник зазначив про неповноту дослідження судами обставин справи на предмет відсутності на поточному рахунку клієнта банку - пенсіонера ОСОБА_4 всієї суми грошових коштів, перерахованих йому позивачем через установу банку відповідача, на момент звернення позивача до банку-відповідача з письмовим розпорядженням про повернення зарахованих на поточний рахунок ОСОБА_4 пенсійних виплат в період після його смерті, що свідчить про безпідставне збереження відповідачем спірних грошових коштів та є підставою для їх стягнення на користь позивача в порядку статті 1212 ЦК України.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, переглянувши у касаційному порядку постанову апеляційного суду від 29.06.2017 та рішення суду першої інстанції від 11.04.2017 на предмет повноти встановлених обставин справи та правильності їх юридичної оцінки, перевіривши застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, обговоривши доводи касаційної скарги, дійшла висновку про відсутність правових підстав для її задоволення, з огляду на таке.

Статтею 1 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що пенсійні виплати - грошові виплати в системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, що здійснюються у вигляді пенсії, довічної пенсії або одноразової виплати; пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім'ї у випадках, визначених цим Законом.

Виходячи з положень частини 1 статті 58 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та частини 1 статті 8 Закону України "Про пенсійне забезпечення", Пенсійний фонд України є органом, який, зокрема, призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій з коштів Пенсійного фонду України.

Отже, Пенсійний фонд України та його територіальні органи забезпечують реалізацію права громадян на одержання пенсійних виплат шляхом здійснення їх фінансування та виплати одержувачам таких виплат.

Положеннями Порядку виплати пенсій та грошової допомоги через поточні рахунки в банках, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1596 від 30.08.1999, передбачено механізм виплати пенсій їх одержувачам територіальними органами Пенсійного фонду України шляхом зарахування на поточні рахунки одержувачів пенсії (далі - одержувачі) в уповноважених банках.

Так, виплата і доставка пенсій здійснюється уповноваженими банками на умовах, визначених цим Порядком, та на підставі договорів, що укладаються між уповноваженими банками та органами Пенсійного фонду. Зарахування сум пенсій уповноваженими банками на поточні рахунки здійснюється не пізніше наступного операційного дня після надходження відповідних сум від органів Пенсійного фонду. У разі надходження до уповноваженого банку відомостей про смерть одержувача уповноважений банк зобов'язаний припинити зарахування коштів на поточний рахунок з місяця, наступного за місяцем смерті одержувача, і зробити відповідну відмітку в примірнику списку, що підлягає поверненню органу Пенсійного фонду. Суми пенсій, зараховані на поточний рахунок, разом із нарахованими на них відсотками починаючи з місяця, наступного за місяцем смерті одержувача, підлягають поверненню уповноваженим банком органам Пенсійного фонду не пізніше наступного операційного дня після надходження таких відомостей (пункти 3, 15, 18 Порядку).

Відповідно до частин 1, 3 статті 1066 ЦК України, за договором банківського рахунку банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Згідно з частиною 1 статті 1067 ЦК України, договір банківського рахунку укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунку у банку на умовах, погоджених сторонами.

Статтею 2 Закону України "Про банки та банківську діяльність" передбачено, що банківські рахунки - це рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов'язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які дають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів.

За змістом пунктів 1.3., 1.39., 1.40. статті 1, пункту 7.1.2. статті 7 та статті 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", грошові кошти, переказані платником отримувачу, з моменту їх зарахування на рахунок переходять у власність отримувача; примусовим списанням є списання коштів, що здійснюється стягувачем без згоди платника на підставі встановлених законом виконавчих документів у випадках, передбачених законом; стягувачем вважається особа, яка може бути ініціатором переказу коштів з рахунка платника на підставі виконавчих документів, визначених законом; банк на договірній основі повинен здійснювати зберігання коштів на поточному рахунку, проводити розрахунково-касові операції за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Відповідно до статті 1071 ЦК України, банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Отже, власником коштів, виплачених застрахованій особі територіальним органом Пенсійного фонду України відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та зарахованих банком на її особовий рахунок, є безпосередньо одержувач пенсійних виплат як клієнт банку. Банк не має права розпоряджатися грошовими коштами, що знаходяться на рахунку фізичної особи, при цьому, у визначених законодавством випадках, у банку виникає обов'язок здійснити дії щодо списання грошових коштів з особистого рахунка клієнта, зокрема, у випадку смерті особи, якій перераховувалась пенсія за договором між банком та пенсійним фондом.

Така правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду України відповідно до Постанов від 19.08.2014 у справі №925/1015/13, від 19.08.2014 у справі №925/1059/13, від 19.08.2014 у справі №925/1011/13 та від 02.09.2014 у справі №925/2112/13 у подібних правовідносинах.

Частиною 1 статті 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, спір у даній справі виник у зв'язку з пред'явленням позивачем, як територіальним органом Пенсійного фонду України, до відповідача-банківської установи вимоги про повернення коштів на суму 10 434, 42 грн., зарахованих на поточний рахунок ОСОБА_4 як пенсійних виплат після його смерті.

Матеріалами справи підтверджується та судами встановлено, що між сторонами спору укладено договір №05/01/10-4 від 05.01.2010, за умовами якого банк (відповідач у справі) виконує функції виплати пенсій та грошової допомоги, передбачені Порядком виплати пенсій та грошової допомоги через поточні рахунки в банках, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №1596 від 30.08.1999; згідно з Додатковою угодою №7 від 30.06.2015 до основного договору, термін дії договору №05/01/10-4 від 05.01.2010 продовжено до 01.01.2016 (том 1, а.с. 11 - 17).

Судами встановлено, що відповідно до статті 3 договору №05/01/10-4 від 05.01.2010, сторони погодили, що позивач зобов'язується забезпечити перерахування коштів на виплату пенсій та грошової допомоги, що фінансуються з коштів Фонду, на рахунки банку-відповідача протягом місяця за датами у межах виплатного періоду, але не пізніше ніж за один операційний день до встановленої дати виплати; відповідач зобов'язується відкрити поточні рахунки пенсіонерам і одержувачам допомоги та видати їм безкоштовно ощадні книжки або платіжні картки, зараховувати суми пенсій та грошової допомоги на поточні рахунки одержувачів не пізніше наступного операційного дня після надходження коштів від органів Фонду (позивача у справі), видавати одержувачам належні їм суми пенсій та грошової допомоги за першою їх вимогою.

Суди встановили, що статтею 8 договору №05/01/10-4 від 05.01.2010 сторони визначили обов'язок банку-відповідача припинити зарахування на поточний рахунок одержувача суми пенсії (грошової допомоги) з місяця, наступного за місяцем смерті одержувача після отримання про це повідомлення; при цьому, суми пенсій (грошової допомоги), зараховані на поточний рахунок одержувача, разом з нарахованими на них відсотками, починаючи з місяця, наступного за місяцем його смерті, банк повертає органам Фонду за їх письмовим розпорядженням не пізніше наступного операційного дня надходження відомостей про смерть одержувача за умови наявності цих сум на поточному рахунку пенсіонера.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, відповідно до списків на зарахування пенсій на поточні рахунки, передані позивачем банку-відповідачу, в період з 20.12.2015 по 20.04.2016 ОСОБА_4 було перераховано грошові кошти на виплату пенсії на загальну суму 28 532, 28 грн., які відповідачем зараховано на його поточний рахунок (том 1, а.с. 18 - 28, 65 - 66).

Судами встановлено, що позивачем направлено на адресу відповідача письмове розпорядження за вих. №5737/04-2 від 16.05.2016 про повернення коштів на суму 28 532, 28 грн., нарахованих як пенсійні виплати після смерті 28.11.2015 клієнта банку - ОСОБА_4; 18.05.2016 відповідач перерахував позивачу 18 097, 86 грн. залишку коштів на поточному рахунку ОСОБА_4 (том 1, а.с. 8, 66).

Судами встановлено та матеріалами справи підтверджуються обставини направлення позивачем на адресу відповідача листа за вих. №10043/04 від 22.08.2016 з проханням про повернення банком коштів на суму 10 434, 42 грн., що становлять різницю між сумою фактично перерахованих позивачем банку коштів на виплату пенсії ОСОБА_4 в період з 01.12.2015 по 30.04.2016 та сумою коштів, повернених відповідачем на письмову вимогу позивача (28 532, 28 грн. - 18 097, 86 грн. = 10 434, 42 грн.); як відповідь, відповідач листом за №182-41257/16 від 28.09.2016 повідомив позивача про те, що станом на 18.05.2016 залишок коштів на поточному рахунку ОСОБА_4 становив 18 097, 86 грн., які й було повернено банком позивачу 18.05.2016 (том 1, а.с. 9, 10).

При цьому, місцевим господарським судом встановлено, що в період з 28.11.2015 по 31.12.2015 мало місце зняття коштів з поточного рахунку ОСОБА_4 третіми особами, які володіли платіжною карткою померлого клієнта банку (том 1, а.с. 65 - 66); однак, доказів повернення грошових коштів в розмірі 10 434, 42 грн. на поточний рахунок ОСОБА_4 на момент розгляду даного спору по суті місцевим господарським судом сторонами не надано.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що банк-відповідач не є набувачем грошових коштів, які позивачем було перераховано на поточний рахунок клієнта як пенсійні виплати, а лише вчиняє дії з обслуговування банківського рахунка пенсіонера та не має права на розпорядження особистими коштами клієнта, оскільки власником коштів є безпосередньо пенсіонер як одержувач пенсійних виплат, в тому числі й у разі його смерті.

При цьому, місцевий господарський суд зазначив, що сума грошових коштів в розмірі 10 434, 42 грн., щодо повернення якої відповідачем-установою банку, на користь позивача, як територіального органу Пенсійного фонду України, виник спір, не може вважатися такою, що набута відповідачем без достатньої правової підстави, оскільки спірні кошти перераховано позивачем банку-відповідачу на виконання умов договору №05/01/10-4 від 05.01.2010 та були в подальшому зняті із поточного рахунку пенсіонера ОСОБА_4 третьою особою, яка володіла платіжною карткою померлого клієнта банку.

Також, суд першої інстанції здійснив процесуальну заміну позивача у справі - Управління Пенсійного фонду України у Центральному районі міста Миколаєва його правонаступником - Центральним об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України міста Миколаєва Миколаївської області, зважаючи на загальновідомий факт реорганізації органів Пенсійного фонду України відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України "Про деякі питання функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України" №988 від 21.12.2016.

Апеляційний суд, переглядаючи справу в повному обсязі, погодився із здійсненою судом першої інстанції оцінкою доказів у справі та не вбачав правових підстав для скасування прийнятого ним рішення від 11.04.2017 про відмову в позові.

Згідно з частиною 1 статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Аналогічна правова норма зазначена в частині 1 статті 14 ЦК України, згідно з якою цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

З огляду на таке, колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність правових підстав для зобов'язання відповідача вчинити дії щодо списання грошових коштів з рахунку клієнта банку та зазначає, що законодавством України не передбачено права позивача, як стягувача, за власною ініціативою вимагати від банківських установ здійснити примусове стягнення грошових коштів з банківських рахунків одержувачів пенсійних виплат та вимагати від банку повернення зайво перерахованих коштів у випадку смерті застрахованих осіб (пенсіонерів), так як і обов'язку банку вчиняти такі дії на вимогу позивача.

Доводи скаржника, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів касаційного суду вважає такими, що спростовуються висновками судів першої та апеляційної інстанцій, та спрямовані на захист позивачем своїх майнових прав неналежним способом, який порушує майнові права фізичних осіб (їх спадкоємців) на розпорядження грошовими коштами, які перебувають на особових рахунках фізичних осіб, порушує діючий правовий порядок в Україні, а отже, такі доводи є необґрунтованими.

З огляду на таке, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що постанова апеляційного суду від 29.06.2017 та рішення суду першої інстанції від 11.04.2017 у даній справі прийняті з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому правові підстави для їх зміни чи скасування відсутні.

Колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що позивач не позбавлений можливості звернутися до спадкоємців або осіб, які незаконно використали платіжну картку померлого ОСОБА_4, про відшкодування шкоди, завданої отриманням пенсійних коштів безпідставно.

На підставі викладеного та керуючись статтями 1115, 1117, 1119 - 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України міста Миколаєва Миколаївської області залишити без задоволення.

2. Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 29.06.2017 та рішення Господарського суду Львівської області від 11.04.2017 у справі №914/410/17 залишити без змін.

Головуючий Л.Й. Катеринчук

Судді В.Ю. Поліщук

Н.Г. Ткаченко