ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

14 листопада 2017 р. Справа № 902/803/17

Господарський суд Вінницької області у складі: судді Матвійчука Василя Васильовича, розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Сільськогосподарського підприємства «НІБУЛОН» (вул. Фалєєвська, буд. 9-Б, м. Миколаїв, 54030)

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1)

про стягнення 248 059,24 грн.

за участю секретаря судового засідання Незамай Д.Д.

представників сторін:

позивача : Лисогор А.Б. за довіреністю №578 від 30.12.2015 р.;

відповідача : Коваль Т.І. за угодою про надання правової допомоги від 12.05.2017р.;

відповідач: ОСОБА_1 підприємець

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю Сільськогосподарського підприємства «НІБУЛОН» звернулося до Господарського суду Вінницької області з позовом про стягнення з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 збитків в сумі 248 059,24грн.

За вказаним позовом 31.08.2017 року судом порушено провадження у справі №902/803/17 з призначенням до розгляду на 20.09.2017 року та зобов'язано сторін надати докази необхідні для вирішення спору в даній справі.

19.09.2017 року до суду надійшов відзив б/н. від 15.09.2017 року на позовну заяву за підписом представника позивача за угодою Т. Коваля, в якому наведено заперечення проти позову.

При розгляді справи 20.09.2017 року, за клопотанням сторін, продовжено строк вирішення спору на 15 днів, оголошено перерву в судовому засіданні до 08.11.2017 року.

02.11.2017 року до суду надійшла заява № 14478/3-17/27 від 27.10.2017 року за підписом представника позивача за довіреністю Грінченко В.В. про зменшення позовних вимог, в якій позивач зменшує позовні вимоги на 4 229,40 грн. та просить стягнути з відповідача збитки в загальному розмірі 243 829,84 грн.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі змінити підставу або предмет позову, збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Заява 14478/3-17/27 від 27.10.2017 року подана представником позивача з дотриманням положень наведеної норми, відтак приймається судом до розгляду, а спір розглядається з урахуванням зменшених позовних вимог.

02.11.2017 року до суду надійшли пояснення № 14477/3-17/27 від 27.10.2017 року за підписом представника позивача за довіреністю Грінченко В.В., в яких наведено заперечення на відзив відповідача.

02.11.2017 року до суду надійшли пояснення № 14595/3-17/27 від 01.11.2017 року за підписом представника позивача за довіреністю Грінченко В.В. щодо розрахунку ціни позову. В додаток до вказаних пояснень додано ряд документів.

При розгляді справи 08.11.2017 року, за клопотанням представників сторін, судом оголошено перерву до 14.11.2017 року.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, пояснень № 14477/3-17/27 від 27.10.2017 року, пояснень № 14595/3-17/27 від 01.11.2017 року обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на самовільне зайняття відповідачем земельної ділянки загальною площею 4,35 га кадастровий номер НОМЕР_2, яка перебувала у користуванні ТОВ СП «НІБУЛОН» на підставі договору оренди землі № 331/58 від 12.05.2006 року, укладеного із гр. ОСОБА_5.

На підставі рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 30.11.2010 року у справі № 2-1371/2010 за гр. ОСОБА_6 (як спадкоємцем), визнано право власності земельну ділянку площею 4,35 га. На підставі вказаного рішення гр. ОСОБА_6 видано Державний акт серії НОМЕР_3 на право власності на земельну ділянку площею 4,3448 га, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землею та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 001927, із зазначенням кадастровим номером НОМЕР_4.

За інформацією Управління Держгеокадастру у Хмільницькому районі Вінницької області від 20.08.2015 року № 27-28-0.4-3035/2-15, земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_2, що належала гр. ОСОБА_5 та земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_4, що належить гр. ОСОБА_6, є однією і тією ж земельною ділянкою.

Водночас, в період дії договору оренди землі від 12.05.2006 року, 01.02.2014 року між гр. ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_1 укладено договір оренди землі № 8-В-Х-В, відповідно до якого в користування відповідачу передано земельну ділянку 4,3448 га, кадастровий номер НОМЕР_4. Право оренди за зазначену земельну ділянку зареєстровано на підставі рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Хмільницького МРУЮ Вінницької області від 26.06.2014 року № 14051367.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 01.06.2016 року у справі № 814/3054/15 скасовано рішення Реєстраційної служби Хмільницького МРУЮ Вінницької області від 26.06.2014 року № 14051367 щодо державної реєстрації іншого речового права - права оренди на спірну земельну ділянку; зобов'язано Реєстраційну службу Хмільницького МРУЮ Вінницької області внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про скасування за ОСОБА_1 іншого речового права - права оренди на спірну земельну ділянку.

Позивач стверджує, що до закінчення строку дії договору оренди землі (до 21.07.2017 року) він був законним землекористувачем спірної земельної ділянки.

Однак, в квітні 2015 року, відповідачем самовільно, розпочато використання земельної ділянки, зокрема, здійснено посів сільськогосподарської культури (кукурудзи).

Внаслідок протиправної поведінки відповідача та самовільного зайняття ним зазначеної земельної ділянки, позивач був позбавлений можливості її використання за цільовим призначенням та зазнав збитки у вигляді неодержаного доходу (упущеної вигоди) в сумі 243 829,84 грн.

Відповідач у відзиві на позовну заяву б/н. від 15.09.2017 року позов ТОВ СП «НІБУЛОН» не визнає , просить суд відмовити в задоволенні позову, з огляду на наступне:

- твердження позивача про самовільне зайняття земельної ділянки не відповідають дійсності, оскільки використання ФОП ОСОБА_1 спірної земельної ділянки відбувалось на підставі правоустановчих документів, що відображено в Акті перевірки дотримання суб'єктами господарювання вимог законодавства № 22/15 від 05.06.2015 року, на який посилається позивач, як на підставу позовних вимог;

- посилання позивача на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 01.06.2016 року у справі № 817/3054/15, на думку відповідача, є безпідставним. Як випливає з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна № 96527441 від 06.09.2017 року, запис № 6142383 від 26.06.2014 року про право ФОП ОСОБА_1 оренди земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_4, площею 4,3448 га, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва ніким і ніколи не скасовувалося, а тому залишається чинним з моменту його внесення;

- оскільки в діях ФОП ОСОБА_1 по використанню спірної земельної ділянки відсутні ознаки протиправності, немає підстав для задоволення позову та стягнення збитків.

Із наявних у справі та досліджених судом доказів вбачається що 12.05.2006 року між гр. ОСОБА_5 (Орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю Сільськогосподарським підприємством «НУБІЛОН» (Орендар) укладено договір оренди землі № 331/58, відповідно до якого передано Орендарю у строкове (строком на 10 років) платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,35 га, яка знаходиться на території Вишеньківської сільської ради Хмільницького району (кадастровий номер НОМЕР_5).

23.07.2006 року між сторонами підписано акт приймання-передачі об'єкта оренди відповідно до якого Орендодавцем передано, а Орендарем прийнято в оренду земельну ділянку обумовлену Договором оренди землі № 331/58.

Поряд із цим між гр. ОСОБА_6 (Орендодавець) та ФОП ОСОБА_1 (Орендар) укладено договір оренди землі від 01.02.2014 року, за яким відповідачу надано у строкове платне і користування (строком на 15 років) земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Вишенськівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області (кадастровий номер НОМЕР_4). Право власності Орендодавця на земельну ділянку, яка передається в оренду, посвідчується Державним актом серія НОМЕР_3 від 22.06.2012р., виданого на підставі рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області № 2-1371 від 30.11.2010 року.

Вказаний договір 26.06.2014 року зареєстровано державним реєстратором РС Хмільницького МРУЮ Вінницької області № 14051367 .

Згідно інформаційної довідки Управління Держгеокадастру у Хмільницькому районі Вінницької області від 20 серпня 2015 року № 27-28-0.4-3035/2-15 земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_5, що належала гр. ОСОБА_5, та земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_4, що належить ОСОБА_6, є однією і тією ж земельною ділянкою.

05.05.2015 року комісією у складі представників АПР Хмільницької РДА, ТОВ СП «НІБУЛОН» та мешканця с. Вишенька складено акт самовільного захоплення земельної ділянки № 4 площею 4,3448 га за кадастровим номером НОМЕР_4 та здійснення на ній посіву кукурудзи ФОП ОСОБА_1

Актом перевірки Державної інспекції сільського господарства у Вінницькій області № 22/15 від 05.06.2015 року встановлено, що ФОП ОСОБА_1 використовує спірну земельну ділянку на підставі договору оренди землі № 8-В-Х-В від 01.02.2014 року, державна реєстрація якого проведена 26.06.2014 року. Фактично ФП ОСОБА_1 використовує земельну ділянку площею 4,3448 га, право користування якої, відповідно до укладеного договору ОСОБА_5 передано ТОВ СП «НІБУЛОН». При цьому зазначено, що використання ФОП ОСОБА_1 земельної ділянки здійснюється відповідно до кадастрового плану та цільового призначення.

Також, в обґрунтування позовних вимог, позивачем надано постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 01.06.2016 року у справі № 817/3054/15 за позовом ТОВ СП «НІБУЛОН» до Реєстраційної служби Хмільницького міськрайонного управління юстиції Вінницької області про визнання протиправним з моменту прийняття та скасування рішення відповідача від 26 червня 2014 року, індексний номер: 14051367 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо державної реєстрації за ОСОБА_1 іншого речового права права оренди земельної ділянки строком на 15 років площею 4,3448 га, кадастровий номер НОМЕР_4, яка розташована на території Вишеньківської сільської ради Хмільницького району Винницької області, якою скасувати рішення Реєстраційної служби Хмільницького міськрайонного управління юстиції Вінницької області від 26.06. 2014 року, індексний номер 14051367. Зобовязано Реєстраційну службу Хмільницького міськрайонного управління юстиції Вінницької області внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про скасування державної реєстрації за ОСОБА_1 іншого речового права - права оренди земельної ділянки строком на 15 років площею 4,3448 га, кадастровий номер НОМЕР_4, яка розташована на території Вишеньківської сільської ради Хмільницького району Вінницької області.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам та наявним в справі доказам, суд виходить із наступного.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Згідно статті 22 Цивільного кодексу України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди; протиправну поведінку заподіювача шкоди; причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

За загальним правилом шкода підлягає відшкодуванню: в повному обсязі - відшкодовується як реальна шкода, тобто втрачене або пошкоджене майно в результаті протиправної поведінки правопорушника, так і упущена вигода; особою, яка безпосередньо завдала шкоду.

Законодавство в деліктних зобов'язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Доведення відсутності вини у спричиненні шкоди відповідно до вимог статті 1166 ЦК України покладено на відповідача.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 19.08.2014 р. у справі № 5011-71/2684-2012, від 02.09.2014 р. у справі № 910/2023/13, від 04.11.2014 р. у справі № 904/1197/14, від 07.10.2015 р. у справі № 916/3371/14, від 28.01.2015 р. у справі № 5023/3993/12(5023/9057/11).

З огляду на те, що позивачем заявлено до стягнення саме упущену вигоду суд приймає до уваги те, що частиною 2 ст. 224 ГК України встановлено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Статтею 225 ГК України передбачено, що до складу збитків, які підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконаний зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов'язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов'язання.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 04.07.2011 р. у справі № 51/250 та від 09.12.2014 р. у справі № 5023/4983/12.

Отже, для застосування такого заходу відповідальності як відшкодування шкоди слід встановити як наявність у діях винної особи усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення.

Таким чином, позивач повинен довести протиправність дій відповідача і їх вину, наявність та розмір збитків, наявність причинно-наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою та спричиненням шкоди.

Всупереч наведеним вище приписам норм матеріального права позивачем не обґрунтовано та не доведено наявність у діях відповідача повного складу цивільного правопорушення, як необхідної умови для стягнення збитків.

Зокрема, ТОВ СП «НІБУЛОН» не доведено протиправності дій ФОП ОСОБА_1, пов'язаних із самовільним зайняття останнім земельної ділянки загальною площею 4,3448 га, оскільки здійснення господарської діяльності стосовно зазначеної земельної ділянки відповідачем відбувається за наявності правової підстави - договору оренди землі № 8-В-Х-В від 01.02.2014 року, укладеного між гр. ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_1.

Даний договір оренди землі № 8-В-Х-В від 01.02.2014 року на момент розгляду даної справи судом не визнано недійсним, окрім того про його недійсність прямо не передбачено законом.

Як встановлено судом та не заперечується позивачем, станом на час розгляду спору договір оренди землі № 8-В-Х-В від 01.02.2014 року є дійсним, адже не лише не визнаний недійсним в судовому порядку, але й навіть не оспорений сторонами по даній справі. Крім того, суд констатує відсутність підстав для скористання господарськими судом своїм правом за статею 83 ГПК України, адже в справі не лише відсутнє клопотання про вихід за межі позовних вимог, але й взагалі не доводиться суперечність Договору оренди землі діючому законодавству. Водночас, суд звертає увагу позивача на те, що за змістом чинного законодавства та за практикою Європейського суду, апріорі є неприпустимим вирішувати в судових справах питання, що зачіпають права та інтереси осіб, що не є сторонами в справі.

В силу приписів ст.ст. 203, 204, 215 ЦК України встановлено принцип презумпції правомірності правочину відповідно до якого, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

Таким чином, зазначений договір за своїм змістом є таким, що створює для його сторін певний обсяг прав та обов'язків.

До того ж суд зважає на Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна № 96527441 від 06.09.2017 року, з якої вбачається, що запис № 6142383 від 26.06.2014 року про право ФОП ОСОБА_1 оренди земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_4, площею 4,3448 га, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва не скасовано.

Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що ст. 152 Земельного кодексу України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання прав, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до частини 1 статті 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

За приписами 15 Цивільного кодексу України кожна сторона має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб'єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб'єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов'язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

За приписами процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб'єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

У рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004р. №18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) дано офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес", як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Згідно з абзацами 2, 3 пункту 3.5 вказаного Рішення Конституційного Суду України, відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України, способами захисту інтересів, зокрема, є: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Інтерес може бути як охоронюваним законом, правоохоронюваним, законним, так і незаконним, тобто таким, що не захищається ні законом, ні правом, не повинен задовольнятися чи забезпечуватися ними, оскільки такий інтерес спрямований на ущемлення прав і свобод інших фізичних і юридичних осіб, обмежує захищені Конституцією та законами України інтереси суспільства, держави або не відповідає Конституції чи законам України, загальновизнаним принципам права.

У вказаному рішенні Конституційного Суду України дано офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес", як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто, інтерес позивача має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам та відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого дано в резолютивній частині вказаного Рішення Конституційного Суду України.

Звертаючись з даним позовом до суду до ТОВ СП «НІБУЛОН» не доведено в чому полягає порушення його прав зі сторони відповідача, враховуючи ті обставини, що останній користується спірною земельною ділянкою на підставі чинного, не визнаного недійсним договору оренди землі № 8-В-Х-В від 01.02.2014 року .

Згідно зі статтею 211 ЗК за самовільне зайняття земельних ділянок громадяни та юридичні особи несуть відповідно до законодавства цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність.

За змістом статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Такими чином зазначені вище обставини в своїй сукупності свідчать про відсутність протиправності дій відповідача, пов'язаних у перешкоджанні позивачу у користуванні земельною ділянкою, внаслідок чого останнім понесено збитки у вигляді упущеної вигоди.

Крім того встановлені обставини свідчать про відсутність причинного зв'язку між понесеними позивачем збитками та стороною заподіювачем збитків, оскільки із встановлених обставин справи вбачається, що обробіток земельної ділянки відповідачем відбувався не самовільно, а на підставі договору оренди землі № 8-В-Х-В від 01.02.2014 року.

Згідно з ч.2 ст.623 ЦК України розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Частиною 4 ст.623 ЦК України унормовано, що при визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані.

При наданні розрахунку збитків позивач виходив виключно із середньої урожайності відповідної сільськогосподарської культури засіяної на земельній ділянці, її валового урожаю та вартості реалізації тощо.

Натомість позивачем не доведено, що ним фактично був би отриманий той обсяг доходу, який він вважає міг бути отриманий за умов використання орендованої земельної ділянки, а також не враховано витрат, які понесені не вирощування відповідної сільськогосподарської продукції та собівартість останньої.

Як визначає ст.32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст.33, 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обов'язковим. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Недоведеність позивачем повного складу цивільного правопорушення в діях відповідача є підставою для відмови у позові у повному обсязі.

Визначаючись з розподілом судох витрат за результатами розгляду даної справи суд зважає на наступне.

В зв'язку з відмовою у задоволенні позову, відповідно положень ст. 49 ГПК України, понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Оркім того, відповідачем у відзиві просить відшкодувати за рахунок позивача витрати на правову допомогу адвоката в сумі 5 500,00 грн..

Згідно з правовою позицією, викладеною у п. 6.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21 лютого 2013 року N 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно зі ст. 48 Господарського процесуального кодексу України, витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України «Про адвокатуру».

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат - це фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом; адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

За змістом ч.3 ст.4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро (організаційні форми адвокатської діяльності).

Як вбачається з матеріалів справи, 06.09.2017 року між ФОП ОСОБА_1 (за договором Клієнт) та адвокатом Коваль Тарасом Івановичем (за договором Адвокат) укладено угоду про надння правової допомоги. (надалі Угода)

Згідно з предметом даної Угоди Адвокат бере на себе зобов'язання надавати таку юридичну допомогу:

консультації та розяснення з юридичних питань, усні та письмові довідки по законодаству;

юридична експертиза експертиза господарських договорів та інших документів (заяв, клопотань, апеляційної, касаційної та інших скарг, відзивів і т.ін.), необхідність складання яких може виникнути в процесі судового розгляду;

здійснення представництва інтересів Клієнта в суді на всіх стадіях судового провадження, включаючи апеляційну та касаційну інстанції з усіма правами, які надано законом заявникові, позивачу, відповідачу та третій особі, в тому числі: з правом предявлення зустрічного позову, повної або часткової відмови від позовних вимог, визнання повністю або частково позову, зміни підстав або предмета позову, укладання мирової угоди, оскарження судових рішень.

Відповідно до п. 3. Угоди Клієнт зобовязується виплатити адвокату гонорар в розмірі 5 500,00 грн.

Відповідно до свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 353 від 29.11.2001р. Коваль Тарас Іванович має право на заняття адвокатською діяльністю на підставі рішення Вінницької обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури № 5 від 29.11.2001р.

Факт проведення позивачем розрахунку за надані послуги підтверджується квитанцією № N1BNA42088 від 07.09.2017 року на суму 5 500,00 грн.

Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до правової позиції викладеної у п. 6.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013 року «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» розподіл сум інших, крім судового збору, судових витрат здійснюється за загальними правилами частини п'ятої статті 49 ГПК, тобто при задоволенні позову вони покладаються на відповідача, при відмові в позові - на позивача, а при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов'язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв'язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

Суд зважає, що факт представництва адвокатом Коваль Т.І. підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, в тому числі відзивом на позовну заяву, письмовими заявами, наданими від імені відповідача. Адвокат Коваль Т.І. приймав участь у судовомих засіданнях від імені відповідача, що зафіксовано у протоколі судового засідання по справі № 902/803/17 від 20.03.2017р., від 08.11.2017р., від 14.11.2017р..

З урахуванням розміру позовних вимог, підготовлених адвокатами процесуальних документів, приймаючи до уваги чинний на час розгляду справи розмір мінімальної заробітної плати, суд вважає, що заявлений відповідачем розмір витрат на оплату послуг адвоката є розумним, отже підлягає стягненню з позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4-3, 4-5, 22, 32, 33, 34, 35, 36, 43, 44, 49, 82, 84, 85, 87, 115 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні позову відмовити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Сільськогосподарського підприємства «НІБУЛОН» (вул. Каботажний спуск, 1, м. Миколаїв, 54002, ) на Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 5 500 (п'ять тисяч п'ятсот ) грн. 00 коп. - витрат на послуги адвоката.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 20 листопада 2017 р.

Суддя Матвійчук В.В.

віддрук. прим.:

1 - до справи