КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" листопада 2017 р. Справа№ 910/8440/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Чорної Л.В.

Разіної Т.І.

секретар судового засідання - Пугачова А.С.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 16.11.2017 по справі №910/8440/17 (в матеріалах справи).

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного підприємства "Окко-Бізнес Контракт"

на рішення Господарського суду міста Києва від 08.08.2017

у справі №910/8440/17 (суддя Морозов С.М.)

за позовом Приватного підприємства "Окко-Бізнес Контракт"

до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва"

про визнання недійсною додаткової угоди.

ВСТАНОВИВ:

В травні 2017 року Приватне підприємство "Окко-Бізнес Контракт" (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" про визнання недійсною Додаткової угоди №1 від 29.12.2016 до Договору поставки №ЦЗВ-14-03616-01 від 20.10.2016.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що укладаючи Додаткову угоду №1 сторони порушили встановлений законом порядок внесення змін до договору, а отже існують підстави для визнання правочину про внесення змін до договору недійсним.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.08.2017 у справі №910/8440/17 в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції від 08.08.2017, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить зазначене рішення суду скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на неповне з'ясування обставин господарським судом, що мають значення для справи; на порушення норм матеріального та процесуального права, а саме: ст.43 ГПК України, ст.ст.203, 207 Цивільного кодексу України та ч.5 ст.36 Закону України «Про публічні закупівлі».

Відповідач не скористався своїм правом згідно ч. 1 ст. 96 ГПК України та не надав суду відзив на апеляційну скаргу, що згідно ч. 2 ст. 96 ГПК не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та заслухавши представників сторін, судова колегія встановила наступне.

20.10.2016 між позивачем, як постачальником, та відповідачем, як замовником, був укладений Договір поставки №ЦЗВ-14-03616-01 (далі - Договір), відповідно до умов якого постачальник зобов'язувався поставити, а замовник прийняти та оплатити паливо рідинне та газ; оливи мастильні (дизельне паливо), назване в подальшому "товар", найменування, марка та кількість якого вказується в специфікаціях, які є невід'ємною частиною договору, на умовах, що викладені у цьому договорі.

У відповідності до п.2.3 Договору сторони планували за цим договором поставити товар на суму 140 976 740,00 грн, крім того ПДВ 20% - 28 195 348,00 грн, на загальну суму 169 172 088,00 грн.

В подальшому між сторонами було підписано Додаткову угоду №1 від 29.12.2016 до Договору (далі - Додаткова угода), якою, зокрема, внесли зміни до п.12.2 Договору.

Відповідно до п.4. Додаткової угоди викладено п.12.2 Договору в наступній редакції: "Термін дії договору встановлюється з моменту його підписання обома сторонами до 31.03.2017р., а в разі наявності потреби замовника, що підтверджено відповідним повідомленням та рознарядкою, направленими на адресу постачальника та в частині оплати - до повного виконання".

Звертаючись до Господарського суду міста Києва з даним позовом, позивач вказував на те, що укладаючи Додаткову угоду №1 сторони порушили встановлений законом порядок внесення змін до договору щодо строку продовження дії договорів про закупівлю, а отже існують підстави для визнання правочину про внесення змін до договору недійсним.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що спірна Додаткова угода не суперечить положенням ст.203 Цивільного кодексу України, іншим вимогам чинного законодавства та містить всі істотні умови встановленні законодавством для даного виду правочинів.

Згідно із ч.1 ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

У відповідності до ст.101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню чи зміні з наступних підстав.

Положеннями ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України передбачено, що одним із способів захисту цивільного права може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

За приписами ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У відповідності до ст.203 Цивільного кодексу України загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За приписами п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) передбачені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої-третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 7-1 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності" тощо.

Таким чином, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин за приписами ч. 3 ст. 215 ЦК України може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст.11 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 Цивільного кодексу України).

Договором на підставі ст.626 Цивільного кодексу України є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зміст договору становлять згідно ст.628 Цивільного кодексу України умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписами ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Положеннями ч. ч. 1, 2, 3 ст. 180 Господарського кодексу України встановлено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Судова колегія проаналізувавши умови Договору №ЦЗВ-14-03616-01 від 20.10.2016 вважає, що останній за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання як норм глави 61 Цивільного кодексу України, так і спеціальних вимог законодавства про публічні (державні) закупівлі.

У відповідності до ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст.655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч.1 ст.691 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Договір купівлі-продажу є оплатним, відтак одним із основних обов'язків покупця є оплата ціни товару. Ціна - грошове відображення вартості товару за його кількісну одиницю. Ціна товару, як правило, визначається у договорі за згодою сторін.

У відповідності до ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

За таких обставин, зважаючи на положення ст. ст. 6, 627 - 628, 638 Цивільного кодексу України, ст. ст. 42, 180 Господарського кодексу України, з яких випливає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства, зважаючи на факт виконання сторонами зобов'язань по договору, про що сторонами не заперечується, судова колегія дійшла до висновку про укладення між сторонами договору з погодженням всіх його умов, які ним обумовлюються.

Пункт 7 статті 180 Господарського кодексу України визначає, що строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору. На зобов'язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Стаття 631 Цивільного кодексу України встановлює строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Відповідно до ст.632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

За змістом ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Зі змісту Додаткової угоди № 1 вбачається, що вона підписана обома сторонами та скріплена їхніми печатками, що свідчить про волевиявлення його сторін щодо викладених в ній умов та змісту угоди в цілому.

У відповідності до ст.ст. 653, 654 Цивільного кодексу України у разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. Зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Позивач стверджує, що рішення тендерного комітету філії "ЦЗВ" ПАТ "Укрзалізниця" №83/16 від 29.12.2016р. є незаконним, а оспорювана Додаткова угода №1 - недійсною, у зв'язку з недодержанням сторонами в момент вчинення цього правочину встановленого законом порядку, обґрунтовуючи це тим, що на дату прийняття тендерним комітетом рішення про продовження строку дії Договору, зобов'язання постачальника були виконані у повному обсязі, а процедура закупівлі завершилася.

За твердженнями позивача, для забезпечення потреб у дизельному паливі з прогнозованим строком виникнення на початку 2017 року замовник мав право або продовжити строк дію договору на обґрунтований для задоволення таких потреб строк або розпочати у 2016 році нові процедури закупівлі, натомість замовником обрано одночасно два способи та на дату прийняття рішення про продовження строку дії Договору відповідачем розпочато 8 процедур закупівлі дизельного палива, кінцевим строком укладення яких є лютий 2017 року, що на думку позивача, свідчить, що станом на лютий 2017 рік підстави для поставки дизельного палива будуть забезпечені.

Згідно з ч.1 ст.10 Закону України "Про здійснення державних закупівель" замовник безоплатно подає для оприлюднення на веб-порталі Уповноваженого органу в порядку, встановленому цим Законом, інформацію про закупівлю, зокрема, оголошення про проведення процедури закупівлі - не пізніш як за 20 робочих днів до дня розкриття пропозицій конкурсних торгів або кваліфікаційних пропозицій, якщо цим Законом для окремих процедур закупівлі не встановлено інший строк.

У відповідності до порядку, встановленого Закону України "Про здійснення державних закупівель", оголошення про проведення процедури закупівлі було розміщене на веб-порталі Уповноваженого органу 27.01.2016 за №019670 у ВДЗ №17.

За результатами проведення процедури закупівлі філією "ЦЗВ" ПАТ "Укрзалізниця" було акцептовано пропозицію позивача та 20.10.2016р. між сторонами було укладено договір поставки №ЦЗВ-14-03616-01.

Згідно із п.п.12.2, 12.7 Договору поставки термін дії даного договору встановлюється з моменту його підписання обома сторонами до 31.12.2016. Всі доповнення та зміни до даного договору дійсні лише в тому випадку, якщо вони зроблені в письмовій формі і підписані обома сторонами.

Відповідно до ч. 6 ст. 40 Закону України "Про здійснення державних закупівель" дія договору про закупівлю може продовжуватися на строк, достатній для проведення процедури закупівлі на початку наступного року, в обсязі, що не перевищує 20 відсотків суми, визначеної в договорі, укладеному в попередньому році, якщо видатки на цю мету затверджено в установленому порядку.

25.12.2015 Верховною Радою України було прийнято Закон України "Про публічні закупівлі" за № 922-УІІІ, який встановлює правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади.

На підставі Закону України "Про публічні закупівлі", 01.08.2016 для всіх замовників Закон України "Про здійснення державних закупівель" втратив чинність.

Відповідно до п. 7 Розділу IX "Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про публічні закупівлі" процедури закупівель товарів, робіт та послуг розпочаті до введення в дію цього Закону, завершуються відповідно до порядку що діяв до введення в дію цього Закону.

З цього слідує, що на замовника у відповідності до п. 7 Розділу ІХ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про публічні закупівлі" покладається і обов'язок у правовідносинах, які виникли за результатами процедури закупівлі що були розпочаті до введення в дію зазначеного Закону, дотримуватись порядку встановленого Закону України "Про здійснення державних закупівель".

Згідно з ч.ч. 1, 5 ст.36 закону України "Про публічні закупівлі" договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Дія договору про закупівлю може продовжуватися на строк, достатній для проведення процедури закупівлі на початку наступного року, в обсязі, що не перевищує 20 відсотків суми, визначеної в договорі, укладеному в попередньому році, якщо видатки на цю мету затверджено в установленому порядку.

Як свідчать матеріали справи, на підставі ст.654 Цивільного кодексу України та з урахуванням вимог ч.6 ст.40 Закону України "Про здійснення державних закупівель" та ч.5 ст.36 закону України "Про публічні закупівлі" між філією "ЦЗВ" ПАТ "Укрзалізниця" та позивачем було укладено Додаткову угоду № 1 до Договору, якою термін дії договору було продовжено на строк до 31.03.2017.

Крім того, в матеріалах справи міститься лист-відповідь позивача вих. № 1804 від 26.12.2016, яким останній надав згоду відповідачу на підписання додаткової угоди про збільшення суми та пролонгацію Договору поставки №ЦЗВ-14-03616-01 від 20.10.2016 у відповідності до ч. 5 ст. 36 Закону України "Про публічні закупівлі".

З системного аналізу норм законодавства, що регулюють спірні правовідносини, початком процедури закупівлі є оприлюднення (опублікування) інформації про закупівлю на веб-порталі Уповноваженого органу, а завершальним етапом - є укладання договору, і результати виконання якого в обов'язковому порядку публікується інформація на веб-порталі Уповноваженого органу.

Згідно із ст. 10 Закону України "Про здійснення державних закупівель" перелік інформації про закупівлю, яка має оприлюднюватись на веб-порталі Уповноваженого органу в порядку, встановленому Уповноваженим органом та цим Законом, серед якої, зокрема, інформація про виконання договору - протягом трьох днів з дня закінчення строку дії договору, виконання договору або його розірвання.

Тобто, опублікування відповідачем інформації про виконання договору поставки у вигляді звіту є юридичним оформленням правовідносин, виникли за результатом проведення процедури, після якої у сторін вже не виникають нових прав та обов'язки за договором.

У відповідності до ст.11 Закону "Про публічні закупівлі" передбачені повноваження тендерного комітету або уповноваженої особи, серед яких, зокрема: планування закупівлі, складення та затвердження річного плану закупівель; здійснення вибору процедури закупівлі; проведення процедури закупівель; забезпечення рівних умов для всіх учасників, об'єктивний та чесний вибір переможця; забезпечення складання, затвердження та зберігання відповідних документів з питань публічних закупівель, визначених цим Законом; забезпечення оприлюднення інформації та звіту щодо публічних закупівель відповідно до Закону; здійснення інших дії, передбачені цим Законом.

Відповідно до положень Законом України "Про здійснення державних закупівель" на комітет з конкурсних торгів покладалися повноваження аналогічні тендерному комітету.

Таким чином, як Законом України "Про публічні закупівлі", так і Законом України "Про здійснення державних закупівель" до компетенції комітету з конкурсних торгів/тендерного комітету не віднесено повноваження з прийняття чи погодження рішень, пов'язаних із виконанням, зміною чи припиненням договорів, які були укладені за результатами процедури закупівлі.

Отже, спеціальним законодавством України не передбачена необхідність у додатковому погодженні можливості внесення змін до договору поставки, оформленому протоколом від №83/16 від 29.12.2016 засідання тендерного комітету філії "ЦЗВ" ПАТ "Укрзалізниця", а тому, є виключно правом замовника, яке останній має право реалізовувати на власний розсуд.

Враховуючи вищевикладене та зазначені правові положення, судова колегія вважає, що оспорювана Додаткова угода №1 як невід'ємна частина договору поставки підлягала оформленню в тій самій формі, що і договір поставки, зберігаючи єдиний режим правового регулювання спільного кола правовідносин в порядку, встановленому Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України та з урахуванням вимог ч. 6 ст. 40 Закону про закупівлі від 10.04.2014.

Таким чином, сторони, при прийнятті рішення про погодження укладання Додаткової угоди №1 до Договору поставки щодо продовження строку дії договору, правомірно керувалися положеннями Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених нормами ч. 6 ст. 40 Закону України "Про здійснення державних закупівель" (оскільки, процедура закупівлі була розпочата до введення в дію Закону про публічні закупівлі).

Відтак, твердження позивача про виникнення сумнівів у реальності існування нагальної потреби ПАТ «Укрзалізниця» у дизельному паливі на початку 2017 року як підстави для продовження строку дії договору є безпідставним, та такими, що протирічать діям самого позивача та принципам свободи договору, вільному волевиявленню сторін на вступ у договірні відносини та визначенню їх змісту шляхом досягнення домовленості сторін, спрямованої на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

На момент укладання спірного правочину позивач не мав жодних заперечень та застережень із приводу законності та правомірності дій замовника в особі філії "ЦЗВ" ПАТ "Укрзалізниця" щодо продовження строку дії договору поставки.

Враховуючи, що на дату втрати чинності Законом України "Про здійснення державних закупівель" (01.08.2016) процедура закупівлі вже була розпочата (27.01.2016 - день опублікування оголошення на офіційному веб-сайті) та фактично тривали правовідносини, які виникли за результатами процедури закупівлі, то подальше правове регулювання способу встановлення або зміни цивільних прав та обов'язків має здійснюватись в загальному порядку, передбаченому цивільним законодавством, але з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про здійснення державних закупівель".

В свою чергу, ст. 41 Законом України "Про здійснення державних закупівель" передбачає, що договір про закупівлю є нікчемним у разі його укладення в період оскарження процедури закупівлі відповідно до статті 18 цього Закону, а також у разі його укладення з порушенням строків, передбачених абзацами третім, четвертим частини другої статті 31, абзацом четвертим частини п'ятої статті 36 та абзацом другим частини третьої статті 39 цього Закону, крім випадків зупинення перебігу строків у зв'язку з розглядом скарги органом оскарження відповідно до статті 18 цього Закону.

У відповідності до п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Аналогічна правова позиція викладена і в постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними".

З огляду на викладене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що при підписанні оспорюваної Додаткової угоди сторони були вільними в її укладенні та визначенні її умов. При цьому, умови спірного правочину не суперечать чинному законодавству України, моральним засадам суспільства, особи, які його вчиняли, мали необхідний обсяг дієздатності, волевиявлення учасників було вільним, правочин був вчинений у належній формі і був спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені.

Враховуючи зазначене, Додаткова угода №1 до Договору поставки № ЦЗВ-14-03616-01 від 20.10.2016 не суперечить чинному законодавству, а доводи апелянта про її невідповідність вимогам закону є безпідставними.

У силу приписів ст.204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом спірного правочину недійсним, покладається на позивача.

У відповідності до ст.ст.32-34 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються судом письмовими та речовими доказами, поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь у судовому процесі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

При цьому, обов'язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку, що позивачем не доведено наявності правових підстав для визнання недійсною Додаткової угоди №1 від 29.12.2016 до Договору поставки № ЦЗВ-14-03616-01 від 20.10.2016, а тому вказана вимога є неправомірною та задоволенню не підлягає.

Доводи апелянта з приводу порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Інші доводи, наведені позивачем в апеляційній скарзі, судовою колегією до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи.

Виходячи з наведеного, судова колегія вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи. Судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційні скарги та скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду.

Судові витрати на підставі ст.49 ГПК України покладаються на апелянта.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Окко-Бізнес Контракт" на рішення Господарського суду міста Києва від 08.08.2017 у справі №910/8440/17 залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду міста Києва від 08.08.2017 у справі №910/8440/17 залишити без змін.

3.Матеріали справи №910/8440/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 107 ГПК України.

Постанова Київського апеляційного господарського суду за наслідками перегляду відповідно до ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді Л.В. Чорна

Т.І. Разіна