ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

09.11.2017 Справа № 904/8781/17

За позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Дніпро

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮЖСПЕЦКОНСТРУКЦІЯ", м. Синельникове, Дніпропетровська область

про стягнення заборгованості за договором підряду у розмірі 142 588,00 грн.

Суддя Бєлік В.Г.

Представники:

від позивача: Миргородський В.П., договір б/н від 03.08.2017, адвокат;

ОСОБА_1, Витяг з ЄДР від 13.10.2017;

від відповідача: не з'явився;

СУТЬ СПОРУ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮЖСПЕЦКОНСТРУКЦІЯ" про стягнення заборгованості у загальному розмірі 142 588,00 грн., який складається з сум: 120 407,00 грн. - основний борг, 4 671,00 грн. - 3% річних, 17 510,00 грн. - інфляційні втрати, 10 000,00 грн. - моральна шкода, 4 000,00 грн. - юридичні послуги.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідно до укладеного між сторонами Договору підряду № 06/10/1 від 06.10.2015, позивач виконав будівельно-ремонтні роботи на загальну суму 397 516,00 грн. Відповідачем прийнято роботи, але оплачено частково, в наслідок чого у нього виникла заборгованість у сумі 120 407,00 грн.

Ухвалою Господарського суду від 05.10.2017 порушено провадження у справі призначено до розгляду в засіданні на 19.10.2017 об 11:00год.

19.10.2017 представник позивача до канцелярії суду подав заяву про забезпечення позову, в якій просить суд накласти арешт на кошти у розмірі ціни позову 156 588,00 грн. та судового збору у розмірі 2 348,85 грн., які обліковуються на рахункових рахунках ТОВ "ЮЖСПЕЦКОНСТРУКЦІЯ".

Ухвалою суду від 19.10.2017 розгляд справи відкладено на 09.11.2017 о 10:30 год.

09.11.2017 представник позивача в судовому засіданні надав заяву, в якій просить суд змінити розмір позовних вимог зменшити в частини суми основного боргу до 103 437,00 грн. та стягнути з відповідача:

- 5 814,00 грн. - 3% річних;

- 25 262,00 грн. - інфляційні втрати;

- 10 000,00 грн. - моральна шкода;

- 4 000,00 грн. - юридичні послуги.

Відповідно до ч.4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі зменшення розмір позовних вимог.

Господарським судом заяву про зменшення розміру позовних вимог прийнято до розгляду.

Крім того, позивач надав у судовому засіданні заяву про залишення заяви про забезпечення позову без розгляду, з огляду на те, що відсутня необхідні для арешту коштів боржника, які обліковуються на розрахункових рахунках останнього, у зв'язку з платоспроможністю відповідача.

Господарським процесуальним кодексом України не передбачено залишення заяви про забезпечення позову без розгляду за заявою позивача, тому суд відмовляє у задоволенні такого клопотання.

Відповідач відзив на позов не надав, явку повноважного представника в судове засідання, призначене для розгляду справи, не забезпечив, про дату, час і місце проведення судового засідання відповідач повідомлений належним чином за його місцезнаходженням.

Відповідно до п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18, особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України. За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2 постанови).

Суд вважає за можливе розглянути дану справу по суті за наявними в ній матеріалами відповідно до ст.75 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення відповідно до ч.2 ст. 85 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (Підрядник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЮЖСПЕЦКОНСТРУКЦІЯ" (Замовник) укладений договір підряду № 06/10/1 від 06.10.2015.

За завданням замовника підрядник зобов'язується на свій ризик виконати та здати йому в установлений договором строк роботи, а замовник зобов'язується надати підрядникові фронт робіт та прийняти від підрядника ці роботи і оплатити їх (п. 1.1 договору).

Згідно п. 1.2 договору під роботами, вказаними в п. 1.1 договору, маються на увазі, роботи згідно проектно-кошторисних документів.

Відповідно до п. 1.3 договору роботи за цим договором виконуються засобами та силами підрядника. Матеріали для виконання робіт надаються замовником. При цьому відповідальність за якість матеріалів несе сторона, яка їх надала.

Пунктом 1.4 договору встановлено, що виконані роботи за даним договором передаються за актом приймання-передачі виконаних робіт, який підписується уповноваженими представниками сторін.

Стаття 14 Цивільного кодексу України встановлює, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Згідно зі ч.1 ст. 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

За своєю правовою суттю договір підряду № 06/10/1 від 06.10.2015 є договором підряду.

Згідно п. 4.3 договору підрядник повинен виконати роботи до 30 листопада 2015.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач виконав взяті на себе зобов'язання, у період з жовтня 2015 по грудень 2016 виконав будівельно-технічні роботи на загальну суму 370 596,00грн., що підтверджується наступними актами:

акт приймання виконаних будівельних робіт № 1 за жовтень 2015 на суму 110 463,00 грн.;

акт приймання виконаних будівельних робіт № 2 за листопад 2015 на суму 156 646,00 грн.;

акт приймання виконаних будівельних робіт № 3 за грудень 2015 на суму 68 027,00 грн.;

акт приймання виконаних будівельних робіт № 4 за грудень 2015 на суму 35 460,00 грн.;

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно п. 5.1 договору розрахунки проводяться шляхом поетапної оплати замовником робіт, після підписання сторонами акта виконаних робіт.

У відповідності до п. 5.2 договору аванс в розмірі 30% від вартості робіт перераховується Виконавцю до початку виконання робіт. Погашення авансу відбувається у розмірі 30 % від підписаного сторонами Акту приймання-передачі виконаних робіт.

Пунктом 5.3 договору передбачено, що оплата робіт здійснюється Замовником на підставі Акту приймання-передачі виконаних робіт, згідно з виставленим рахунком Підрядника, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок Підрядника у банку, реквізити якого вказані у цьому Договорі.

Оплата робіт здійснюється Замовником на протязі 10 (десяти) банківських днів з моменту підписання Сторонами Актів приймання-передачі виконаних робіт та надання документів передбачених в п.4.5, а також по мірі надходження коштів Замовнику за виконані Підрядником роботи (п. 5.4 договору).

Згідно із ст.854 Цивільного кодексу України, якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

Відповідач в свою чергу частково оплатив виконані позивачем роботи у загальному розмірі 269 109,00 грн., що підтверджується копіями платіжних доручень №1408 від 13.10.2015р. на суму 50 000,00 грн. № 1576 від 30.10.2015р. на суму 30 000,00 грн., № 1623 від 17.11.2015р. на суму 30 463,00 грн., № 1865 від 01.12.2015р. на суму 148 946,00 грн. № 2687, від 24.04.2017р. на суму 10 000,00 грн. (а.с.34-35).

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач за надані послуги розрахувався лише частково. На момент розгляду справи сума основного боргу, підтверджена матеріалами справи, відповідача перед позивачем складає 101 187,00 грн.

Відповідно до ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Статтею 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми.

У зв'язку з простроченням виконання грошового зобов'язання позивач просить стягнути з відповідача згідно акту № 3 від 07.12.2015 за період з 22.12.2015 по 08.11.2017 3% річних у розмірі 3 841,00 грн. та інфляційні у розмірі 16 808,00 грн. Згідно акту № 4 від 17.12.2015 за період з 01.01.2016 по 08.11.2017 3% річних у розмірі 1 973,00 грн. та інфляційні у розмірі 8 454,00 грн.

Перевіривши правильність нарахування річних, суд вважає за можливе задовольнити вимогу позивача в частині стягнення річних та інфляційних частково. За розрахунком суду, проведеному на підставі листа, Верховного Суду, від 03.04.1997, № 62-97р "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ", сума втрат від інфляції, що підлягає стягненню складає 23 715,09грн.

Під час розрахунку позивач припустився помилки застосувавши до боргу, що виник 22 грудня 2015р. індекс інфляції за грудень, тоді як в даному випадку може застосовуватись індекс інфляції лише з січня 2016р., також позивачем невірно визначено суму боргу з якої нараховуються втрати від інфляції. Сума боргу на яку нараховується індекс інфляції станом на 01.01.2016р. становила 65 727,00 грн., тоді як позивачем розраховувалось від суми 68 027,00грн.. також позивачем не врахований платіж у сумі 10 000,00грн. проведений відповідачем 24.04.2016р.

Що стосується вимоги про стягнення 3% річних то вона підлягає частковому задоволенню в сумі 5 769,01 грн. проти 5 814,00 грн. заявлених позивачем. Помилка позивача полягає у невірному визначенні суми основного боргу на який нараховується 3% річних та неврахуванні останнього платежу відповідача, про що зазначено вище.

Також, позивач просить суд стягнути з відповідачів моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн., яка полягає у моральних стражданнях, які позивачка зазнала внаслідок відмови внесення до реєстру її нового прізвища, відмови укладання договору про обслуговування рахунку в цінних паперах.

Згідно ст. 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, коли закон передбачає її відшкодування незалежно від вини заподіювача шкоди.

У пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 № 4 (далі - Постанова), Верховний Суд України звернув увагу судів на те, що встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Тому суди повинні забезпечити своєчасне, у повній відповідності із Конституцією та законами України, вирішення справ, пов'язаних з відшкодуванням такої шкоди.

Пунктом 3 Постанови встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктом 5 Постанови визначено, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Отже, стягнення моральної шкоди є одним із видів цивільно-правової відповідальності. При цьому, для застосування такої міри відповідальності потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи, шкідливий результат такої поведінки (шкода), причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою, вина правопорушника. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

На позивача покладається обов'язок довести наявність моральної шкоди, протиправність поведінки заподіювача такої шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною моральною шкодою. В свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні даної моральної шкоди.

Суд зазначає, що шкода має реальний характер та у разі, якщо сторона, яка вважає, що її права були порушені та їй спричинена моральна шкода, повинна довести як розмір такої шкоди, так і факт їх понесення.

При цьому, моральна шкода не є санкцією заздалегідь визначеного розміру. Тягар доведення наявності і обґрунтування розміру моральної шкоди покладається на позивача, який повинен довести, що він зазнав певних моральних страждань, які безпосередньо пов'язані із неправомірними діями відповідача та стали єдиною і достатньою причиною, що їх спричинила.

Позивач у позовній заяві зазначає, що суть спричиненої йому моральної шкоди полягає у сильних душевних стражданнях, приниженні престижу та ділової репутації, моральних переживаннях, у зв'язку з порушенням цивільних прав.

У порушення приписів ст. 1167 Цивільного кодексу України та ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, позивачем до суду не надано доказів заподіяння їй моральної шкоди та доказів в обґрунтування заявленого до стягнення розміру такої моральної шкоди.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, господарський суд не вбачає підстав для задоволенні вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн.

Що стосується витрат на послуги адвоката, то вони підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст.48 Господарського процесуального кодексу України витрати, які підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються в порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру". Дія вказаного Закону поширюється тільки на осіб, які є адвокатами.

Порядок стягнення витрат за послуги адвоката визначено у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України, від 21.02.2013, № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" у п. 6.3. якого зазначено про таке.

Витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 Господарського процесуального кодексу України.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

Між Миргородським Вадимом Петровичем (адвокат) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (клієнт) укладено договір про надання правової допомоги № б/н від 03.08.2017.

Згідно п. 2.1 пп. 2.1.1 договору адвокат зобов'язується надати правову допомогу, в тому числі, за окремими дорученнями клієнта.

Відповідно до п. 2.3 пп. 2.3.1 договору клієнт зобов'язаний сплатити гонорар адвокату в розмірі та в строк погоджені між ними.

За надання правової допомоги клієнт зобов'язується виплатити адвокату гонорар у розмірі 4 000,00 грн. (п. 4.1 договору).

Згідно з п. 4.2. договору, Клієнт здійснює оплату Адвокату вказану в п. 4.1. договору до 03.08.2018.

Станом на момент вирішення спору докази оплати відповідачем заборгованості в повному обсязі відсутні.

За таких обставин суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача суми, що підлягає сплаті адвокату на підставі Договору про надання правової допомоги від 03.08.2017р.

З урахуванням всіх обставин справи, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі у наступних сумах: 101 187,00 грн. - основного боргу, 5 769,01 грн. - 3% річних, 23 715,09 грн. - інфляційних втрат, а всього: 130 671,10 грн.

Згідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати стягуються з відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.

Подана раніше заява про забезпечення позову не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 66 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або зі своєї ініціативи має право вжити заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

За змістом цієї статті заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів особи та гарантія реального виконання рішення суду.

У вирішенні питання про забезпечення позову визначальною є оцінка обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів.

Як зазначено в пункті 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №16 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову", у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Забезпечення позову як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи може застосовуватись як за основним, так і за зустрічним позовом на будь-якій стадії процесу, включаючи перегляд рішення, ухвали, постанови (далі - рішення) в апеляційному або у касаційному порядку (п. 2 Постанови Пленуму ВГСУ).

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 16 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів, що рішення суду відповідачем не буде виконане, що є підставою для відмови у заяві про забезпечення позову.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю „ЮЖСПЕЦКОНСТРУКЦІЯ" (52500, Дніпропетровська обл., м. Синельникове, вул. Чехова, 38, ) на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (49000, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 101 187,00 грн. - основного боргу, 5 769,01 грн. - 3% річних, 23 715,09 грн. - інфляційних втрат, 1 961,42 грн. - судового збору.

В решті позову відмовити.

Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання рішення, оформленого відповідно до ст.84 ГПК України.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 14.11.2017

Суддя В.Г. Бєлік