РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.11.2017Справа № 910/17197/17

За позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

про стягнення 207 000,00 грн., -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_3 (представник за довіреністю № 1638 від 13.11.2017р.);

від відповідача: Говрас І.В. (адвокат за договором 17/17-к про надання правової допомоги від 06.11.2017р.).

Обставини справи:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (надалі - відповідач) суми заборгованості за Договором купівлі-продажу від 04.04.2017р. в розмірі 207 000,00 грн., з яких 195 000,00 грн. суми передоплати вартості товару та 12 000,00 грн. процентів за користування грошовими коштами.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач на виконання умов договору оплатив вартість товару, а відповідач в свою чергу зобов'язання з передачі оплаченого товару не виконав, внаслідок чого позивачем заявлено вимогу про повернення суми передоплати вартості товару за договором та нарахованих на неї процентів за користування грошовими коштами.

Відповідач надав для долучення до матеріалів справи письмовий відзив на позовну заяву, відповідно до якого визнає позовні вимоги в частині стягнення з нього суми основного боргу в розмірі 195 000,00 грн. та процентів за користування грошовими коштами в розмірі 9 872,88 грн. В іншій частині вимог відповідач просить суд відмовити позивачеві за їх необґрунтованістю.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.10.2017р. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі, розгляд призначено на 14.11.2017р.

Зважаючи на те, що в матеріалах справи міститься достатньо доказів, які сприяють всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 14 листопада 2017 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

04.04.2017р. між позивачем (покупець) та відповідачем (продавець) було укладено Договір купівлі-продажу (надалі - Договір), за умовами п. 1.1 договору продавець зобов'язувався передати належний йому товар у власність покупцю, а покупець зобов'язувався прийняти товар та оплатити його на умовах договору.

Згідно з п. п. 2.1., 2.2 Договору найменування товару: носки «Бумчік», кількість товару: 1000 уп.

В п. 3.1. Договору сторони домовились, що продавець зобов'язаний в повному обсязі передати товар покупцю на протязі 30 (тридцяти) днів з моменту оплати/укладення договору.

Відповідно до п. п. 4.1. - 4.2. Договору ціна за одиницю товару: 195 грн. Загальна ціна товару, який продається за договором складає 195 000,00 грн.

Як передбачено в п. 4.3. Договору повна оплата в розмірі 100% має бути перерахована продавцю на протязі 3 (трьох) днів з моменту укладення договору.

В п. 5.1. Договору відповідач взяв на себе зобов'язання передати покупцю товар, визначений договором.

Договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє 1 (один) рік (п. 7.1. Договору).

На виконання умов договору, позивачем було здійснено попередню оплату вартості товару за договором на суму 195 000,00 грн., що підтверджується наданою до матеріалів справи копією платіжного доручення № 26 від 04.04.2017р. на вказану суму та не заперечується відповідачем, проте останнім у передбачений договором строк передачу обмовленого товару позивачу не здійснено.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказує на те, що ним належним чином виконано зобов'язання за договором та оплачено вартість товару на умовах договору, натомість відповідач взяті на себе зобов'язання з передачі оплаченого товару не виконав, внаслідок чого позивачем заявлено вимогу про повернення суми передоплати вартості товару за договором та сплату процентів за користування грошовими коштами.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 6 Цивільного кодексу України сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

У відповідності до ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Договір купівлі-продажу є оплатним, відтак одним із основних обов'язків покупця є оплата ціни товару. Ціна - грошове відображення вартості товару за його кількісну одиницю. Ціна товару, як правило, визначається у договорі за згодою сторін.

Згідно ст. 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов'язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Матеріалами справи (платіжним дорученням №26 від 04.04.2017р.) підтверджується перерахування позивачем на рахунок відповідача вартості передоплати за товар у розмірі 195 000,00 грн.

Пунктом 3.1. Договору визначено строк поставки товару, а саме на протязі 30 (тридцяти) днів з моменту оплати/укладення договору, тобто до 04.05.2017р. включно.

Проте, відповідач в добровільному порядку взяті на себе зобов'язання з передачі обумовленого сторонами товару не виконав.

У розумінні приписів частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України покупцю належить право вимагати, крім іншого, повернення передоплати за непоставлений товар. При цьому, попередньою оплатою є часткова або повна оплата товару до його передання продавцем.

Визначене зазначеною нормою право покупця вимагати від продавця повернення суми попередньої оплати є за своїм змістом правом покупця на односторонню відмову від зобов'язання, внаслідок якої припиняється зобов'язання продавця перед покупцем по поставці товару і виникає нове грошове зобов'язання (постанова Вищого господарського суду України від 18.01.2010р. у справі № 42/423).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У поданому відповідачем до суду відзиві на позовну заяву останнім визнано позов, зокрема, в частині стягнення суми основного боргу в розмірі 195 000,00 грн.

З урахуванням викладеного, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 195 000,00 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 12 000,00 грн. процентів за користування грошовими коштами.

Як передбачено в ч. 3 ст. 693 Цивільного кодексу України на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Відповідно до статті 536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Проценти, зазначені у статті 536 ЦК України - це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми (стаття 1214 ЦК України). Підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України). Вони нараховуються саме у зв'язку з користуванням чужими коштами.

Суд звертає увагу, що право на нарахування та отримання процентів за користування коштами у разі їх безпідставного одержання передбачено законом. Проте, вказана стаття не встановлює розміру процентів за користування грошовими коштами відсилаючи кредитора та боржника з метою вирішення цього питання до договору або закону. Крім того, проценти у розумінні зазначених правових норм застосовуються тільки у випадках користування чужими, тобто залученими на певний строк, коштами за відсутності прострочення виконання грошового зобов'язання або при умові про відстрочення чи розстрочення оплати за отриманий товар, виконані роботи чи надані послуги.

Суд погоджується з доводами позивача, наведеними у позовній заяві щодо застосування до спірних правовідносин аналогії закону, передбаченої в ст. 8 Цивільного кодексу України та встановлення у даному випадку розміру процентів, передбаченого ст. 1048 Цивільного кодексу України, а саме на рівні облікової ставки Національного банку України.

Судом перевірено наведений у позовній заяві розрахунок процентів за користування грошовими коштами та встановлено, що він частково не відповідає нормам цивільного законодавства та умовам Договору.

Так, позивач нараховує проценти за користування грошовими коштами, починаючи з 05.04.2017р. по 28.09.2017р.

При цьому, як зазначає позивач та встановлено судом, прострочення виконання зобов'язання щодо поставки обумовленого сторонами товару у відповідача виникло з 05.05.2017р., а також укладений між сторонами договір не містить положень (умов) щодо обов'язку продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Таким чином, обґрунтованою є сума процентів за користування грошовими коштами в розмірі 9 872,88 грн., нарахованих на суму внесеної позивачем передоплати вартості товару за договором в розмірі 195 000,00 грн. за період з 05.05.2017р. по 28.09.2017р., яка в свою чергу також визнана відповідачем у поданому суду відзиві на позовну заяву.

Відповідно до ст. 78 ГПК України у разі визнання відповідачем позову господарський суд приймає рішення про задоволення позову за умови, що дії відповідача не суперечать законодавству або не порушують прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб.

Судом, у свою чергу, встановлено, що визнання відповідачем позову не суперечить законодавству, а також не порушують прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідачем не надано до матеріалів справи доказів, що підтверджують та обґрунтовують відсутність у нього підстав для невиконання зобов'язань, передбачених умовами Договору, укладеного з позивачем.

За таких обставин, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено, що позовні вимоги в справі №910/17197/17 підлягають частковому задоволенню та до стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 195 000,00 грн. суми передоплати вартості товару та 9 872,88 грн. процентів за користування грошовими коштами.

Судовий збір у розмірі 3 073,09 грн., пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, адреса: 02099, АДРЕСА_1) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2, адреса: 03041, АДРЕСА_2) 195 000,00 грн. (сто дев'яносто п'ять тисяч 00 коп.) суми передоплати вартості товару, 9 872,88 грн. (дев'ять тисяч вісімсот сімдесят дві гривні 88 коп.) процентів за користування грошовими коштами та 3 073,09 грн. (три тисячі сімдесят три гривні 09 коп.) судового збору.

3. В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

4. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 20.11.2017р.

Суддя С.М. Морозов