ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" листопада 2017 р.Справа № 922/3360/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Байбака О.І.

при секретарі судового засідання Рученко К.Д.

розглянувши справу

за позовом Керівника Харківської місцевої прокуратури № 1 Харківської області в інтересах держави в особі 1) Регіонального відділення Фонду державного майна по Харківській області, м. Харків; 2) Харківського національного медичного університету, м. Харків
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інверс-Тім", м. Харків
про стягнення 266422,15 грн.
за участю представників сторін:

прокуратури - ОСОБА_1 (службове посвідчення № 013758 від 06.12.2012 р.);

1-го позивача ОСОБА_2 (довіреність № 65 від 08.06.2017 р.);

2-го позивача - не з'явився;

відповідача - ОСОБА_3 (довіреність б/н від 30.10.2017 р.).

ВСТАНОВИВ:

Керівник Харківської місцевої прокуратури № 1 Харківської області в інтересах держави в особі 1) Регіонального відділення Фонду державного майна по Харківській області, м. Харків (1-й позивач); 2) Харківського національного медичного університету, м. Харків (2-й позивач) звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Інверс-Тім", м. Харків (далі за текстом - відповідач) на користь Регіонального відділення Фонду державного майна по Харківській області, м. Харків 106966,55 грн. та на користь Харківського національного медичного університету, м. Харків 159455,60 грн.

Позов обґрунтовано з посиланням на те, що рішенням господарського суду Харківської області від 30.06.2016 р. по справі № 922/1496/16 було визнано недійсним укладений між 1-м позивачем та відповідачем договір оренди № 5936-Н від 13.07.2015 р. та зобовязано відповідача звільнити орендовані приміщення, проте останній зазначене судове рішення не виконав, та продовжує користування цими приміщеннями. В звязку з зазначеними обставинами відповідач, на думку прокурора, зобовязаний сплатити на користь 1-го та 2-го відповідачів плату за час фактичного користування приміщеннями.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 04.10.2017 р. зазначену позовну заяву прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 30.10.2017 р.

Розгляд справи неодноразово відкладався.

В процесі розгляду справи 1-й позивач надав суду письмові пояснення по справі (вх. № 34897 від 24.10.2017 р.), в яких просить суд задовольнити позов прокурора у повному обсязі з посиланням на те, що відповідач безпідставно не виконав рішення господарського суду Харківської області від 30.06.2016 р. у справі № 922/1469/16 та не звільнив орендованих приміщень, чим позбавив 1-го позивача права на отримання орендної плати за той час коли відповідач без належних правових підстав користується приміщеннями. 1-й позивач вважає що в звязку з зазначеними обставинами у відповідача виникло зобовязання з відшкодування плати за час фактичного користування приміщеннями.

Відповідач надав до суду відзив (вх. № 37174 від 10.11.2017 р.), в якому просить суд відмовити прокурору в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що прокурором не було в передбаченому законом порядку сплачено судовий збір за подання позову, та не наведено обґрунтування для здійснення ним представництва інтересів держави в процесі розгляду даної справи. Крім того, відповідач також зазначає, що неповернення нежитлових приміщень після винесення рішення господарського суду Харківської області від 30.06.2016 р. у справі № 922/1469/16 мало місце в звязку з тим, що в межах іншої справи № 922/2632/17 1-го позивача зобовязано укласти з відповідачем новий договір оренди цих нежитлових приміщень.

Прокурор надав суду нормативне та правове обґрунтування підстав звернення прокурора в інтересах держави (вх. № 38138 від 20.11.2017 р.), в якому наполягає на наявності в нього повноважень та підстав на представництво інтересів позивача в межах даної справи, та звернення до суду в особі 1-го та 2-го відповідачів.

2-й позивач надав суду пояснення на позовну заяву (вх. № 38090 від 20.11.2017 р.), в яких просить суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі посилаючись на те, що відповідач використовує приміщення, які належать державі та перебувають на балансі Харківського національного медичного університету, безоплатно та без належних правових підстав, чим спричиняє шкоду економічним інтересам держави. Крім того, 2-й позивач зазначає, що прокуратура повноважна звернутися до господарського суду в інтересах держави в особі 1-го та 2-го позивачів.

На судове засідання 20.11.2017 р. прибули прокурор та представники 1-го позивача та відповідача.

Прокурор та представник 1-го позивача наполягають на задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представник відповідача просить суд в задоволенні позову відмовити.

2-й позивач на судове засідання свого представника не направив, хоча належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, про причини неприбуття представника не повідомив.

Оскільки неявка на судове засідання зазначеного представника не перешкоджає розгляду справи, суд вважає за необхідне розглядати справу за його відсутності, за наявними в матеріалах справи документами, як це передбачено ст. 75 ГПК України.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані суду докази та доводи, суд встановив:

Щодо повноважень прокурора на звернення до суду з позовом по даній справі.

Статтею 121 Конституції України на органи прокуратури покладено функцію представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках визначених законом. Відповідно до статті 123 Конституції України організацію і порядок діяльності органів прокуратури України визначаються законом.

Статтею 1 Закону України Про прокуратуру прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.

Згідно з абзацом четвертим частини першої та частиною другою статті 2 ГПК України господарський суд порушує справи за позовами прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. Частиною другою згаданої статті передбачено, що у позовній заяві прокурор самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, за відсутності ж такого органу або відсутності у нього повноважень зазначає про це в позовній заяві. Прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року у справі №1-1/99, державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної економічної інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх субєктів права власності та господарювання тощо.

З урахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Разом з тим, згідно з вимогами ст. 23 ГПК України, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший субєкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Як свідчить заявлений позов, підставами для звернення з ним даним до суду в інтересах держави, прокурор зазначив наступне.

Відповідно до ст. 53 Конституції України держава забезпечує доступність і безоплатність освіти в державних і комунальних навчальних закладах, розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти.

Статтею 3 Закону України «Про освіту» передбачено, що держава визнає освіту пріоритетною сферою соціально-економічного, духовного і культурного розвитку суспільства.

Невиконання встановлених законодавством норм у вказаній сфері порушує інтереси держави в частині гарантування доступності та розвитку освіти.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» Регіональні відділення Фонду державного майна України здійснюють державну політику у сфері оренди державного майна. Діяльність Фонду ґрунтується на принципах верховенства права та законності.

Відповідно до вимог Положення про регіональне відділення Фонду державного майна України, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 15.05.2012 № 678, зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 11.06.2012 р. за № 935/21247, основними завданнями Регіональні відділення Фонду державного майна України є: здійснення повноважень орендодавця державного майна, здійснення контролю у сфері організації та проведення приватизації державного майна, відчуження державного майна у випадках, встановлених законодавством, передачі державного майна в оренду та користування; повернення у державну власність державного майна, що було приватизоване, відчужене або вибуло з державної власності з порушенням законодавства; управління корпоративними правами держави, які перебувають у сфері його управління.

Невиконання встановлених законодавством норм у вказаній сфері порушує інтереси держави в частині забезпечення належного використання обєктів, що належать Державі.

Прокурор вказує, що відповідач використовує приміщення, які належать державі та перебувають на балансі Харківського національного медичного університету, безоплатно та без належних правових підстав, чим спричиняє шкоду економічним інтересам держави. У той же час Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області та Харківський національний медичний університет упродовж тривалого строку не виконували належним чином покладені на нього функції, не вчиняли дій щодо відшкодування шкоди з відповідача, який не виконує рішення господарського суду Харківської області про повернення майна.

Розглянувши зазначені доводи прокурора, суд вважає їх такими, що можуть бути підставами для звернення прокурора до суду з даним позовом в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України, як державного органу який здійснює державну політику у сфері оренди державного майна, оскільки такий позов спрямований на дотримання встановленого Конституцією України принципу верховенства права, задоволення суспільної потреби у додержанні законності при користуванні майном, яке є державною власністю.

Зазначене також спростовує відповідні доводи відповідача про недоведеність та безпідставність звернення прокурора до суду в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України.

Разом з тим, абз. 3 п. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі зокрема державних компаній.

Оскільки Харківський національний медичний університет не є державним органом, а є державною установою, звернення прокурора до суду в інтересах зазначеної установи суперечить положенням ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

В пункті 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 р. № 7 «Про деякі питання участі прокурора у розгляді справ, підвідомчих господарським судам» зокрема зазначено, що якщо господарський суд помилково порушив провадження у справі за позовом прокурора, в якій неправильно визначено позивача за вимогами про захист інтересів держави, такий позов підлягає залишенню без розгляду відповідно до пункту 1 частини першої статті 81 ГПК України.

За таких обставин, заявлений прокурором позов в частині зверненні в інтересах держави в особі Харківського національного медичного університету підлягає залишенню без розгляду на підставі пункту 1 частини першої статті 81 ГПК України.

Суд також зазначає, що Харківський національний медичний університет, як самостійна юридична особа, у випадку наявності обставин щодо порушення його право та інтересів у спірних правовідносинах, не позбавлена права на звернення до суду з самостійним позовом за їх захистом в передбаченому законом порядку.

Розглянувши поданий прокурором позов в інтересах держави в особі Регіонального відділення фонду державного майна України по суті, суд встановив наступні факти та обставини.

Як свідчать матеріали справи, 13.07.2015 р. між 1-м позивачем, як орендодавцем, та відповідачем, як орендарем, укладено договір оренди державного майна № 5936-Н, за умовами якого орендар отримав в строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно - нежитлові приміщення - кім. з № 1 №23 у підвалі 3-поверхової будівлі з триповерховою надбудовою у центральній частині та двома 4-х поверховими Науково-дослідного інституту гігієни праці та професійних захворювань ХНМУ, інв. №10310001, пам'ятка архітектури, реєстровий номер майна - 01896866.1.АААЛБ045 (далі - майно), загальною площею 334,35 кв. м., розміщене за адресою: м. Харків, вул. Трінклера, 6, що перебуває на балансі Харківського національного медичного університету (ідентифікаційний номер 01896866) (далі Балансоутримувач), вартість якого визначена згідно з висновком про вартість оцінки на 13.03.2015 і становить 1704400,00 грн.

Майно передано в оренду з метою розміщення кафе, яке не здійснює продаж товарів підакцизної групи.

Цей договір укладено строком на 2 роки 11 місяців, що діє з 13.07.2015 р. до 13.06.2018 р. (п. 10.1 договору).

На виконання умов зазначеного договору майно, визначене умовами договору, було передано в позивачем відповідачу оренду згідно з актом приймання-передачі.

Рішенням господарського суду Харківської області від 30.06.2016 р., залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 29.08.2016 та постановою Вищого господарського суду України від 23.11.2016 р. по справі № 922/1469/16 зазначений договір визнано недійсним, припинено зобов'язання за ним на майбутнє, а також зобов'язано відповідача по даній справі звільнити нежитлові приміщення - кімнати з №1 по №23 у підвалі 3-поверхової будівлі з триповерховою надбудовою у центральній частині та двома 4-х поверховими будівлями Науково-дослідного інституту гігієни праці та професійних захворювань Харківського медичного університету загальною площею 334,35 кв. м., які розташовані за адресою: м. Харків, вул. Трінклера, 6 (вартістю 1704400 грн.), та повернути їх 1-му позивачу по даній справі.

Як свідчать матеріали справи з метою примусового виконання зазначеного судового рішення щодо зобовязання відповідача звільнити приміщення, 1-й позивач звернувся до Дзержинського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області з відповідною заявою від 13.10.2016 р. № 38-5409.

За зазначеною заявою, державний виконавець відкрив виконавче провадження ВП № 52803225 згідно з постановою від 02.11.2016 р., однак в ході проведення виконавчих дій відповідач систематично ухилявся від свого обовязку виконати рішення господарського суду Харківської області від 30.06.2016 р. по справі № 922/1469/16 та звільнити приміщення, які були предметом оренди за недійсним договором оренди державного майна від 13.07.2015 р. № 5936-Н, що в т.ч. підтверджується залученими до матеріалів справи актами державного виконавця, зокрема від 13.01.2017 р., від 19.09.2017 р. від 29.09.2017 р., постановами від 15.11.2016 р., та від 30.11.2016 р. про притягнення відповідача до відповідальності за невиконання судового рішення у вигляді сплати штрафу, зверненням державного виконавця до правоохоронних органів з приводу вчинення відповідачем кримінального правопорушення, та внесенням останніми до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань відповідного повідомлення за фактом перешкоджання виконанню рішення господарського суду Харківської області від 30.06.2016 р. по справі № 922/1469/16.

Станом на момент винесення даного судового рішення, приміщення, які були предметом оренди за недійсним договором оренди державного майна від 13.07.2015 р. № 5936-Н відповідачем не звільнені, що також підтвердив в судовому засіданні під час розгляду даної справи представник відповідача. Останній також вказав, що відповідач не має наміру звільняти ці приміщення в звязку з тим, що він за час користування ними зробив в них ремонт, а в межах справи господарського суду Харківської області № 922/2632/17 вимагає від Регіонального відділення фонду державного майна України вчинити дії щодо укладання з відповідачем нового договору оренди, замість договору, який визнано недійсним.

Суд констатує, що в межах справи № 922/2632/17 господарський суд Харківської області виніс рішення від 24.10.2017 р. яким зобовязав Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області виконати свій наказ № 1177 від 07.07.2015 року "Про укладання договору оренди нерухомого майна, розташованого за адресою: м. Харків, вул. Трінклера, 6 з Товариством з обмеженою відповідальністю "Інверс-Тім" в частині укладання зазначеного договору з урахуванням норм частини 5 статті 63 Закону України "Про освіту" та частини 2 статті 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Однак, станом на сьогодні, зазначене судове рішення не набрало законної сили, а нового договору оренди нежитлових приміщень між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області та ТОВ «Інверс-Тім» не укладалося.

Таким чином, з моменту набрання законної сили рішенням господарського суду Харківської області 29.08.2016 р., та до теперішнього часу відповідач користується приміщення, які були предметом оренди за недійсним договором оренди державного майна від 13.07.2015 р. № 5936-Н без належних правових підстав.

Як зазначає прокурор та 1-й позивач, зазначені обставини позбавляють 1-го позивача можливості передати ці приміщення в оренду іншому субєкту господарювання, та відповідно, отримувати на цій підставі орендну плату.

За таких обставин, прокурор та 1-й позивач вважають, що відповідач зобовязаний відшкодувати на користь держави грошові кошти за час фактичного користування зазначеними приміщеннями в сумі, яка дорівнює розміру орендної плати за час такого користування. Зазначену суму прокурор та 1-й позивач розрахували на підставі методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786.

Прокурор та 1-й позивач зазначають, що 1-й позивач за період з березня 2016 року по серпень 2017 року міг отримати орендну плату за приміщення в розмірі 106966,55 грн.

Обставини щодо стягнення зазначених грошових коштів за час фактичного користування відповідачем приміщенням стали підставами для звернення прокурора до суду в інтересах держави в особі Регіонального відділення фонду державного майна України.

Надаючи правову кваліфікацію відносинам, що стали предметом спору, суд виходить з наступного:

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до вимог ст. ст. 32, 34 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з статтею 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

В пункті 2.5. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції, зокрема, зазначено, що будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи. Суд обґрунтовує своє рішення лише тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Подані докази не можуть бути відхилені судом з тих мотивів, що вони не передбачені процесуальним законом.

Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або ненастання певної події.

Так, цивільні права і обов'язки виникають, крім угод, також внаслідок інших дій суб'єктів. Такими діями, зокрема, може бути продовження користування майном після визнання договору оренди недійсним.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Таким чином, обов'язковою умовою, з якою законодавець пов'язує виникнення даного виду зобов'язань, є відсутність правової підстави для набуття, збереження майна однією особою за рахунок іншої особи.

Положеннями ч. 1 ст. 1214 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Суд зазначає, що з моменту набрання законної сили рішення господарського суду Харківської області від 30.06.2016 р. по справі № 922/1469/16 та до теперішнього часу відповідач користується приміщення, які були предметом оренди за недійсним договором оренди державного майна від 13.07.2015 р. № 5936-Н, без належних правових підстав.

Посилання відповідача на наявність судового рішення від 24.10.2017 р. по справі № 922/2632/17 про зобовязання 1-го позивача укласти договір оренди не надає відповідача права на користування цим приміщенням, оскільки по-перше, таке рішення не набрало законної сили, і по-друге договору оренди, як правової підстави для користування відповідачем приміщеннями, станом на сьогодні між 1-м позивачем та відповідачем не укладалося. Тим більше, відповідач продовжуючи користування приміщенням тим самим порушує вимоги, викладені в рішенні господарського суду Харківської області від 30.06.2016 р. по справі № 922/1469/16, яке набрало законної сили, та яким відповідача зобовязано звільнити ці приміщення, що є грубим порушенням вимог ст. 129 Конституції України, ст. 115 ГПК України, тощо.

За таких обставин, суд погоджується з доводами прокурора та 1-го позивача стосовно того, що відповідач зобовязаний відшкодувати на користь 1-го позивача грошові кошти за час фактичного користування зазначеними приміщеннями в сумі, яка дорівнює розміру орендної плати за час такого користування, оскільки в звязку з не звільненням цих приміщень відповідачем, 1-й позивач фактично позбавлений можливості їх використовувати, та як наслідок, можливості передати їх в оренду іншому субєкту господарювання, та відповідно, отримувати на цій підставі орендну плату.

Таким чином, за своєю правовою природою, грошові кошти, які прокурор просить стягнути з відповідача доходами, які держава в особі 1-го позивача могла отримати за звичайних обставин, якби її право не було порушеним з боку відповідача (упущена вигода).

В постанові Верховного суду України від 18.05.2016 по справі № 3-194гс16 прийнятою за наслідками розгляду справ з аналогічних правовідносин, суд вказав, що відповідно до положень статей 2, 43, 54 ГПК господарські суди розглядають справи за позовами суб'єктів господарської діяльності, фізичних осіб, які такими не є, державних та інших органів, які визначають предмет (матеріально-правову вимогу) та підстави (обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, а не самі по собі посилання позивача на певну норму закону) позову. При цьому господарський суд, зясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Упущеною вигодою за змістом статті 22 ЦК та частини 2 статті 224, статті 225 ГК вважаються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене, а друга сторона додержувалася правил здійснення господарської діяльності.

Відшкодування збитків (упущеної вигоди) є видом цивільно-правової відповідальності.

Підстави для настання цивільно-правової відповідальності за порушення законодавства щодо користування майном без належних правових підстав встановлено, зокрема, Цивільним кодексом України.

Таким чином, вирішуючи цей спір, необхідно брати до уваги загальні положення статті 22, глави 82 ЦК.

Так, згідно зі статтею 22 ЦК України збитками зокрема є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Статтею 1166 ЦК передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача і вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Для застосування такого заходу відповідальності як відшкодування шкоди слід встановити як наявність у діях винної особи усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки), так і ступінь вини у розумінні статті 1193 ЦК.

Суд зазначає, що матеріалами даної справи підтверджено факт наявності усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки), так і ступінь вини відповідача у неотриманні державою в особі 1-го позивача доходів, які б вона отримала за звичайних обставин.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зокрема матеріалами даної справи підтверджено факт користування відповідачем приміщеннями без будь-яких правових підстав з 29.08.2016 р. та факт ухиляння останнього від виконання судового рішення господарського суду Харківської області від 30.06.2016 р. по справі № 922/1469/16 про зобовязання звільнити ці приміщення. Внаслідок зазначених обставин, 1-й позивач фактично позбавлений можливості використовувати приміщення, здати їх в оренду іншому субєкту господарювання та отримувати доходи в розмірі орендних платежів.

Таким чином, неотримання доходів 1-м позивачем знаходиться в безпосередньому причинному звязку з протиправними діями відповідача щодо не звільнення приміщення.

Внаслідок несплати відповідачем платежів за фактичне користування з березня 2016 р. по серпень 2017 р. 1-й позивач міг отримати орендну плату за приміщення в розмірі 106966,55 грн. Значену суму розраховано на підставі методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786.

За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення поданого прокурором позову в частині стягнення з відповідача на користь 1-го позивача 106966,55 грн. грошових коштів за фактичне користування приміщеннями за період з березня 2016 р. по серпень 2017 р.

Посилання відповідача на те, що прокурор при зверненні до суду порушив вимоги Закону України «Про судовий збір» суд вважає безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи. Судовий збір згідно з платіжним дорученням № 2211 від 28.09.2017 р. сплачено прокурором в обсязі, достатньому для прийняття його позову до провадження, а надмірно сплачений ним судовий збір може бути повернутий останньому за відповідною заявою.

Так само безпідставними є доводи відповідача про те, що прокурор при звернені до суду діє не у передбачений законом спосіб, зокрема з тих підстав, що згідно з Законом України «Про оренду державного та комунального майна» стягнення орендної плати здійснюється з допомогою виконавчого напису нотаріуса, оскільки наявність у зазначеному Законі певних застережень не можуть бути перешкодою для звернення прокурора до суду за захистом прав та інтересів держави, а можливість такого звернення гарантується Конституцією України.

З урахуванням вимог ст. ст. 44, 49 ГПК України, з відповідача на користь прокурора також підлягає стягненню судовий збір в сумі 1604,50 грн.

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 4-5, 22, 44, 49, 75, 81, 84, 85 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Інверс-Тім" (адреса: 61022, м. Харків, вул. Трінклера, буд. 6; ) на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області (адреса: 61057, м. Харків, майдан Театральний, 1; ) 106966,55 грн., перерахувавши їх на рахунок № 0003 ГУДКСУ у Харківській області, МФО 851011, код ЄДРПОУ УДКСУ: 37999654, отримувач: УК Шевченкі/ОСОБА_4/22080200.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Інверс-Тім" (адреса: 61022, м. Харків, вул. Трінклера, буд. 6; ) на користь прокуратури Харківської області (адреса: 61050, м. Харків, вул. Б. Хмельницького, 4, код 02910108, банк отримувач: Державна казначейська служба України м. Київ, код 820172, рахунок 7171, код класифікації видатків бюджету - 2800) 1604,50 грн. судового збору.

Решту позову залишити без розгляду.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 23.11.2017 р.

Суддя ОСОБА_5