ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.11.2017р. Справа № 917/1751/17

за позовом Дочірнього підприємства "Полтавський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (36024, м. Полтава, вул. Вячеслава Чорновола, буд. 22-А, )

до Служби автомобільних доріг у Полтавській області (36024, м. Полтава, вул. Вячеслава Чорновола, буд. 22-А, )

про стягнення 6 922 678, 51грн.

Суддя Ореховська О.О.

За участю представників:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність від 11.05.2017р. № 01-11/46-1

від відповідача: ОСОБА_2, довіреність від 14.11.2017р. № 01-05/1116

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Судом повідомлено, що повне рішення буде складено у строк не більше п'яти днів з дня проголошення вступної і резолютивної частини рішення.

Суть справи: розглядається позовна заява Дочірнього підприємства "Полтавський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України", м. Полтава (позивач у справі) до Служби автомобільних доріг у Полтавській області, м. Полтава (відповідач у справі) про стягнення 6 922 678,51грн., з яких 527 822,00грн. - 3% річних та 6 394 856,51грн. - інфляційних нарахувань за період прострочення виконання грошового зобов"язання за Договором про закупівлю послуг за бюджетні кошти № 01-06-12 від 23.05.2012р. в редакції Додаткової угоди № 04 від 30.12.2013р.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 23.10.2017р. зазначену позовну заяву прийнято судом до розгляду і порушено провадження у справі № 917/1751/17. Справу призначено до розгляду в судовому засіданні на 14.11.2017р.

Від позивача через канцелярію суду надійшли документи по справі (вх. № 13912 від 14.11.2017р.).

Від відповідача через канцелярію суду надійшов відзив на позов (вх. № 19311 від 14.11.2017р.), в якому відповідач проти позову заперечує з підстав, викладених у відзиві. Зокрема, відповідач вказує на невірне, на його думку, нарахування позивачем заявлених до стягнення сум, а також зазначає, що затримка розрахунку відбулася у зв"язку з відсутністю цільового бюджетного фінансування. Згідно контррозрахунку відповідача 3% річних становлять 526 706,47грн., інфляційні нарахування - 6 035 778,95грн.

Представник позивача в судовому засіданні заявлені вимоги підтримує, на їх задоволенні наполягає.

Представник відповідача проти позову заперечує з підстав, викладених у відзиві на позов.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши в судовому засіданні уповноважених представників сторін, суд встановив:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 24.03.2015р. (а.с. 39-42) у справі № 917/2730/14 позов задоволено частково. Присуджено до стягнення із Служби автомобільних доріг у Полтавській області на користь Дочірнього підприємства "Полтавський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" 6 788 413,19 грн. заборгованості за умовами Договору № 01-06-12 про закупівлю послуг за бюджетні кошти від 23.05.2012 р. в редакції Додаткової угоди № 04 від 30.12.2013 р. та 73 080,00грн. судового збору. Рішення набрало законної сили і на даний час є чинним. На примусове виконання зазначеного рішення господарським судом Полтавської області 09.04.2015р. видано відповідний наказ (а.с. 43). Вищезазначеним рішенням встановлено наступне.

23.05.2012 р. між Службою автомобільних доріг України у Полтавській області (замовник) та Дочірнім підприємством "Полтавський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (підрядник) укладено Договір № 01-06-12 про закупівлю послуг за бюджетні кошти (далі - Договір), за умовами якого підрядник зобов'язувався у 2012 році надати замовникові послуги "Поточний середній ремонт автомобільної дороги державного значення /М-03/ Київ-Харків-Довжанський в межах Полтавської області" (Лот № 10, км 265+800-км271+400), зазначені в Технічному завданні, а замовник - прийняти і оплатити такі послуги (п.1.1. Договору).

У зазначеному договорі сторони, зокрема, узгодили наступне :

- найменування послуг: Будівництво - поточний ремонт (ДБН Д.1.1-1-2000:ГБН Г.1-218-182-2012 "Ремонт автомобільних доріг загального користування. Види ремонтів та перелік робіт"). Кількість послуг виконуваних за цим Договором: а/д /М-03/ Київ-Харків-Довжанський в межах Полтавської області на ділянці км 265+800-км271+400, за лотом № 10 згідно технічного завдання (п. 1.2 Договору);

- ціна цього договору становить 12 596 557,20 грн. (дванадцять млн.. п'ятсот дев'яносто шість тис. п'ятсот п'ятдесят сім грн. 20 коп.), в т.ч. з ПДВ 20 % - 2 099 426,00 грн. (п. 3.1 Договору);

- обсяги закупівлі та ціна можуть бути зменшені за взаємною згодою сторін залежно від реального фінансування видатків (п. 1.3, 3.2 Договору);

- розрахунки проводяться шляхом: оплати замовником після пред'явлення підрядником рахунка на оплату послуг або після підписання сторонами акта (типова форма № КБ -2в "Акт приймання виконаних будівельних робіт") або поетапної оплати замовником наданих послуг (проміжними платежами на підставі форми КБ-2в "Акт приймання виконаних будівельних робіт" після прийняття їх замовником). До рахунка додаються: типова форма № КБ-2в "Акт приймання виконаних будівельних робіт", типова форма № КБ-3 про вартість виконаних будівельних робіт /та витрат/ (п. 4.1, 4.2 Договору);

- цей Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін. Строк цього Договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 7.1 цього Договору та закінчується 31 грудня 2011 року (п. 7.1, 7.2 Договору).

При цьому 30.12.2013 року сторонами укладено додаткову угоду № 04 до даного договору, відповідно до якої внесено зміни до Договору, зокрема до п. 1.1., 1.2 та 10.1. Так, послуга, що надається - поточний середній ремонт, строк надання послуг - до кінця 2014 р., строк дії договору - з 23.05.2012 р. до 31.12.2014 р..

На виконання умов вищевказаного Договору, додаткової угоди до нього, діючих будівельних норм і стандартів позивач своєчасно та з належною якістю власними та залученими засобами виконав роботи щодо ремонту автомобільної дороги.

Факт виконання позивачем робіт у встановленому договором порядку підтверджується довідкою про вартість виконаних будівельних робіт № 1 за березень 2014 р. від 04.03.2014 року, актом приймання виконаних будівельних робіт № 1 за березень 2014 р. від 04.03.2014 року на суму 6 314 517,59 грн., актом приймання виконаних будівельних робіт № 2 за березень 2014 р. від 04.03.2014 р. на суму 122 086,80 грн. та актом приймання виконаних будівельних робіт № 3 за березень 2014 року від 04.03.2014 року на суму 351 808,80 грн.

В порушення умов договору відповідач свої зобов'язання з оплати виконаних робіт не виконав.

Отже в рішенні господарського суду Полтавської області від 24.03.2015р. у справі № 917/2730/14 встановлено наявність між сторонами зобов'язань, що виникли з Договору № 01-06-12 про закупівлю послуг за бюджетні кошти від 23.05.2012 р. в редакції Додаткової угоди № 04 від 30.12.2013 р. Також судом встановлено порушення відповідачем зобов"язань за вказаним договором в частині проведення оплати в сумі 6 788 413,19 грн.

Зазначене рішення набрало законної сили за приписами ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, факти, встановлені рішенням господарського суду Полтавської області від 24.03.2015р. у справі № 917/2730/14, відповідно до ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, є преюдиційними і не потребують повторного доказування.

Обґрунтовуючи свої позові вимоги позивач посилається на те, що заборгованість згідно рішення господарського суду Полтавської області від 24.03.2015р. у справі № 917/2730/14 сплачена відповідачем на його користь 06.10.2016р., на підтвердження чого позивач надав звіт по рахунку ПАТ "Діамантбанк" з 06.10.2016р. по 06.10.2016 р. (а.с. 44-45).

За підрахунком позивача прострочка виконання грошового зобов"язання за Договором № 01-06-12 про закупівлю послуг за бюджетні кошти від 23.05.2012 р. в редакції Додаткової угоди № 04 від 30.12.2013 р. становила 946 днів. А тому в рамках даної справи позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь 527 822,00 грн. 3% річних за період з 05.03.2014 р. по 06.10.2016 р. та 6 394 856,51грн. інфляційних втрат за період березень 2014р. по жовтень 2016р. на суму основного боргу в розмірі 6 788 413,19грн..

При прийнятті рішення суд виходить з наступного.

Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначена норма кореспондується з приписами статті 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 599 ЦК України та ст. 202 ГК України, господарське зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст.610, ст.611 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

При цьому, судом, відповідно до положень ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України, враховано правову позицію, викладену у постановах Верховного суду України від 20.12.2010 р. № 10/25, від 04.07.2011 р. № 13/210/10, від 12.09.2011 р. № 6/433-42/183, від 14.11.2011 р. № 12/207, від 23.01.2012р. № 37/64, про те, що чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з прийняттям судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Відповідно до п. 5.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17.11.2013р. кредитор вправі вимагати, в тому числі в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних як разом зі сплатою суми основного боргу, так і окремо від неї.

В п. 7.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" зазначається, що за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів.

В межах господарської справи № 917/2730/14 встановлено порушення відповідачем умов Договору № 01-06-12 про закупівлю послуг за бюджетні кошти від 23.05.2012 р. в редакції Додаткової угоди № 04 від 30.12.2013 р. в частині проведення оплати в сумі 6 788 413,19грн.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про правомірність заявлення позивачем вимоги про стягнення з відповідача 3% річних інфляційних втрат за період прострочки виконання останнім грошового зобов"язання за Договором № 01-06-12 про закупівлю послуг за бюджетні кошти від 23.05.2012 р. в редакції Додаткової угоди № 04 від 30.12.2013 р.

Судом відхиляються посилання відповідача на те, що затримка розрахунку відбулась у зв"язку з відсутністю цільового бюджетного фінансування, оскільки з урахуванням ч. 2 ст. 617 ЦК України, ч. 2 ст. 218 ГК України та рішення Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005, відсутність бюджетних коштів не звільняє відповідача від обов'язку оплати виконаних робіт.

За змістом позовної заяви позивач просить суд стягнути з відповідача 527 822,00грн. 3% річних за період з 05.03.2014р. по 06.10.2016р. та 6 394 856,51грн. інфляційних втрат за період березень 2014р. по жовтень 2016р.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку суд дійшов до висновку, що позивачем завищено суми 3% річних та інфляційних втрат, які підлягають стягненню.

Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Частиною 5 ст. 254 ЦК України передбачено, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

При проведенні нарахування 3 % річних позивач не врахував, що за п. 4.1 Договору розрахунки Замовником (відповідач у справі) проводяться після пред"явлення Підрядником (позивач у справі) рахунка на оплату послуг або після підписання сторонами акта "Типова форма № КБ-2в "Акт приймання виконаних будівельних робіт".

Акти приймання виконаних будівельних робіт підписані сторонами 04.03.2014р., отже, обов'язок проведення оплати послуг за договором виникає у відповідача 05.03.2014р., а прострочення оплати починається з 06.03.2014р., на що також звертає увагу у відзиві на позов і відповідач.

Оскільки сума боргу була сплачена відповідачем на користь позивача 06.10.2016р. прострочення оплати мало місце до 05.10.2016р.

Крім цього, при нарахуванні інфляційних втрат позивачем не враховано п. 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. N 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", згідно якого індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

З огляду на зазначене, враховуючи визначений вище період початку виникнення та закінчення прострочення виконання грошового зобов"язання, судом встановлено, що обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню є сума 3 % річних у розмірі 526 839,10грн. за період 06.03.2014р. - 05.10.2016р. (включно) та інфляційні втрати в сумі 5 759 720,19грн. за період квітень 2014р. - вересень 2016р. (включно) (розрахунок здійснено за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості штрафних санкцій "Ліга. Закон" та залучено до справи). В іншій частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних нарахувань позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі ст. 33 цього ж Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.34 Господарського процесуального кодексу України).

Частиною 1 ст. 43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а згідно ч. 2 цієї ж статті ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно положень ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 526 839,10грн. 3 % річних та 5 759 720,19грн. інфляційних втрат обґрунтовані, підтверджені документально та нормами матеріального права, відповідачем не спростовані, а тому підлягають задоволенню, в іншій частині - позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 49 ГПК України понесені позивачем при зверненні з даним позовом судові витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України , суд -

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути із Служби автомобільних доріг у Полтавській області (36024, м. Полтава, вул. Вячеслава Чорновола, буд. 22-А, ) на користь Дочірнього підприємства "Полтавський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (36024, м. Полтава, вул. Вячеслава Чорновола, буд. 22-А, ) 526 839,10грн. 3 % річних, 5 759 720,19грн. інфляційних втрат та 94 298,39грн. витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ з набранням цим рішенням законної сили.

3. В іншій частині - у позові відмовити.

Примітка: Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, а у разі, якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення, воно набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання рішення, оформленого відповідно до ст. 84 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня прийняття рішення, а у разі якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення - з дня підписання рішення, оформленого відповідно до ст. 84 цього Кодексу. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційною інстанцією.

Повне рішення складено 16.11.2017р.

Суддя О.О. Ореховська