номер провадження справи 18/83/17-9/81/17
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.11.2017 Справа № 908/1368/17

за позовом: Приватного акціонерного товариства Авдіївський коксохімічний завод (86065, Донецька область, м. Авдіївка, проїзд Індустріальний, 1)

до відповідача: Публічного акціонерного товариства Запорізький завод феросплавів (69035, м. Запоріжжя, вул. Діагональна, 11)

про стягнення суми 1492653,33 грн.

Суддя Боєва О.С.

За участю представників сторін:

Від позивача: ОСОБА_1, довіреність № 11/09/14 від 01.01.2017р. (запізнився, був присутній під час проголошення вступної та резолютивної частин рішення);

Від відповідача: ОСОБА_2, довіреність № 18-73 від 19.12.2016р.

СУТЬ СПОРУ:

Приватне акціонерне товариства Авдіївський коксохімічний завод звернулось в господарський суд Запорізької області з позовом про стягнення з Публічного акціонерного товариства Запорізький завод феросплавів суми у розмірі 1497336,67 грн., що складається з 1335737,34 грн. неустойки та 161599,34 грн. 3% річних.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 06.07.2017р. позовна заява прийнята до розгляду, порушено провадження у справі № 908/1368/17, справі присвоєно номер провадження № 18/83/17.

На підставі пунктів 2.3.17 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, у звязку зі перебуванням на лікарняному судді-доповідача у справі ОСОБА_3, здійснено перерозподіл справи між суддями та відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу від 19.09.2017р. призначено її до розгляду судді Боєвій О.С.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 19.09.2017р. справу №908/1368/17 прийнято до розгляду суддею Боєвою О.С., присвоєно справі номер провадження 18/83/17-9/81/17, розгляд справи призначено на 12.10.2017р. На підставі ст. 77 ГПК України у судовому засіданні 12.10.2017р. оголошувалася перерва до 09.11.2017р.

Справу розглянуто 09.11.2017р., оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

За письмовим клопотанням представників сторін фіксація судового процесу технічними засобами не здійснювалася.

18.09.2017р. судом отримано заяву позивача за вих. № 11/04/539 від 15.09.2017р. про уточнення позовних вимог, згідно якої, у звязку допущеними арифметичними помилками, позивач просить стягнути з відповідача 1337762,62 грн. пені та 154890,71 грн. 3% річних, всього 1492653,33 грн.

У відзиві відповідача на заяву про уточнення позовних вимог, який надійшов до суду 19.09.2017р., відповідач зазначив, що не заперечує проти реалізації позивачем передбаченого ст. 22 ГПК України права на зменшення розміру позовних вимог, при цьому, звертає увагу на приписи п.1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань».

Суд відзначає, що за змістом заява позивача фактично є заявою про зменшення розміру позовних вимог, подана позивачем відповідно до ст. 22 ГПК України, відповідає вимогам чинного законодавства, не суперечить правам і охоронюваним законом інтересам сторін та прийнята судом до розгляду.

Таким чином, судом розглядаються позовні вимоги стягнення з відповідача суми в розмірі 1492653,33 грн., що складається з 1337762,62 грн. пені та 154890,71 грн. 3% річних.

У судовому засіданні 12.10.2017р. представник позивача в повному обсязі підтримав вимоги, викладені у позові, з урахуванням поданої раніше заяви про зменшення розміру позовних вимог. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на приписи ст.ст. 526, 625 Цивільного кодексу України. Підставою для звернення з позовом до суду зазначено несвоєчасне виконання відповідачем грошових зобовязань за договором поставки №113/17Сб від 03.02.2017 р., у звязку з чим, враховуючи положення договору та норми чинного законодавства, позивачем нараховані до стягнення неустойка та 3% річних.

Представник відповідача проти заявлених позовних вимог заперечив частково. У відзиві на позов відповідач позовні вимоги визнає частково, за контррозрахунком відповідача сума пені складає 1264355,99 грн., а сума 3% річних 155540,93 грн.

Також, представник відповідача у судовому засіданні підтримав позицію, викладену у клопотанні, яке надійшло до суду 19.09.2017р., в якому відповідач просить зменшити штрафні санкції (пеню), що підлягає стягненню, на 80% та надав додаткові письмові пояснення до клопотання про зменшення пені. 09.11.2017р. до господарського суду від відповідача надійшли додаткові пояснення до клопотання про зменшення штрафної санкції (пені).

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

03.02.2017р. між Приватним акціонерним товариством Авдіївський коксохімічний завод (Постачальником, позивачем у справі) та Публічним акціонерним товариством Запорізький завод феросплавів (Покупцем, відповідачем у справі) було укладено договір № 113/17Сб (надалі Договір).

Відповідно до п. 1.1 Договору (в редакції Протоколу розбіжностей від 08.02.2017р.) Постачальник зобовязався поставити і передати у власність Покупцю продукцію коксохімічного виробництва (далі товар) у відповідності до асортименту, якості, строків, в обсязі, за цінами і на умовах, передбачених в Специфікаціях до цього договору, які є його невідємною частиною, а Покупець зобовязався прийняти товар та оплатити на умовах цього договору. Витрати з перевезення (залізничний тариф) товару від пункту відправлення до пункту призначення відносяться на покупця, якщо інше не передбачено Специфікаціями.

Згідно з п. 2.1 Договору Постачальник зобовязується здійснити поточні поставки товару, обумовленого у специфікаціях до цього договору, на умовах FCA залізнична станція Авдіївка відправлення (згідно правил ІНКОТЕРМС-2000), що підтверджується залізничними накладними (квитанціями), якщо інші умови поставки не обумовлені специфікаціями до даного договору. Моментом поставки (дата поставки) товару вважається дата штемпеля (електронного підпису) станції Авдіївка на залізничній квитанції (квитанції про приймання вантажу на маршрут або групу вагонів), якщо інше не передбачено базисними умовами поставки, узгодженими сторонами в специфікації. Моментом виконання зобовязань з поставки (дата поставки) товару вважається дата календарного штемпеля станції відправлення на залізничній квитанції (квитанції про прийманні вантажу на маршрут або групу вагонів), якщо інше не передбачено базисними умовами поставки, узгодженими сторонами в Специфікації.

Пунктом 3.1 Договору передбачено, що ціна товару за одиницю та за позиціями зазначається в специфікаціях до даного договору.

За умовами п. 3.3 договору, Покупець оплачує товару, що поставляється, шляхом перерахування грошових коштів на рахунок Постачальника протягом 30 банківських днів з дати поставки товару. Оплата здійснюється на підставі первинних документів, зазначених в п. 2.1.

Відповідно до п. 3.4 Договору Покупець розраховується з Постачальником за товар в грошовій формі. Оплата здійснюється в національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника.

Датою оплати вважається дата зарахування грошових коштів Покупця на поточний рахунок постачальника (п. 3.5 Договору).

Згідно із п. 8.2 Договору у випадку прострочення оплати товару Покупець сплачує Постачальнику від вартості неоплаченого товару пеню за кожний день прострочення оплати в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період утворення прострочення. Пеня нараховується за весь період прострочення.

Пунктом 9.5 Договору встановлено, що даний договір вступає в силу з моменту його підписання та діє до 31.12.2017 та, відповідно, за грошовими розрахунками, до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобовязань.

Матеріалами справи підтверджується, що на виконання умов Договору позивачем поставлено відповідачу за актами приймання-передачі товар та виставлено на оплату рахунки-фактури:

- № 91381694 від 13.02.2017 на суму 964392,72 грн.;

- № 91378197 від 14.02.2017 на суму 322158,90 грн.;

- № 91383475 від 15.02.2017 на суму 1963474,61 грн.;

- № 91384758 від 15.02.2017 на суму 1030764,16 грн.;

- № 91382111 від 16.02.2017 на суму 334112,68 грн.;

- № 91385685 від 17.02.2017 на суму 1293439,14 грн.;

- № 91386227 від 18.02.2017 на суму 2650860,10 грн.;

- № 91384995 від 19.02.2017 на суму 964935,89 грн.;

- № 91383835 від 20.02.2017 на суму 669462,62 грн.;

- № 91385971 від 21.02.2017 на суму 1654537,87 грн.;

- № 91392284 від 21.02.2017 на суму 359732,68 грн.;

- № 91392502 від 22.02.2017 на суму 336022,68 грн.;

- № 91393823 від 22.02.2017 на суму 1046967,37 грн.;

- № 91390249 від 23.02.2017 на суму 1971331,85 грн.;

- № 91397123 від 24.02.2017 на суму 2288230,87 грн.;

- № 91396407 від 25.02.2017 на суму 1011344,00 грн.;

- № 91398098 від 25.02.2017 на суму 318214,00 грн.;

- № 91397177 від 27.02.2017 на суму 2021806,49 грн.;

- № 91399147 від 28.02.2017 на суму 1700399,94 грн.;

- № 91408982 від 01.03.2017 на суму 2064745,31 грн.;

- № 91403978 від 02.03.2017 на суму 680478,40 грн.;

- № 91409636 від 03.03.2017 на суму 2029748,50 грн.;

- № 91412493 від 04.03.2017 на суму 1593645,11 грн.;

- № 91411626 від 05.03.2017 на суму 629161,52 грн.;

- № 91411775 від 05.03.2017 на суму 1032511,60 грн.;

- № 91410899 від 06.03.2017 на суму 1658005,21 грн.;

- № 91404288 від 07.03.2017 на суму 2593212,55 грн.;

- № 91411179 від 08.03.2017 на суму 648186,94 грн.;

- № 91413016 від 09.03.2017 на суму 1325129,42 грн.

Як встановлено судом, на час розгляду справи відповідач розрахувався з позивачем за поставлений товар повністю, але з порушенням строків, передбачених п. 3.3 договору №113/17Сб, що підтверджується наданими до матеріалів справи банківськими виписками.

За доводами позивача, неналежне виконання відповідачем зобовязань за Договором щодо строків оплати отриманого товару є підставою для покладення на нього додаткової відповідальності у вигляді передбачених Договором та законом пені та відсотків річних.

Позовні вимоги про стягнення з Публічного акціонерного товариства Запорізький завод феросплавів суми в розмірі 1492653,33 грн., що складається з 1337762,62 грн. пені та 154890,71 грн. 3% річних, стали предметом судового розгляду у даній справі.

Проаналізувавши норми законодавства, оцінивши докази, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню на наступних підставах.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини... Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Аналогічні положення містить ст. 174 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні приписи містить ст. 193 Господарського кодексу України.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як підтверджено матеріалами справи, правовідносини між позивачем та відповідачем у спірний період врегульовані укладеним між ними Договором № 113/17Сб від 03.02.2017 р., за умовами якого позивач зобовязався поставити та передати відповідачу ОСОБА_4, а відповідач прийняти товар та сплатити сплачувати його вартість.

Згідно з приписами п. 7 ст. 193 Господарського кодексу України та ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому, пунктом 2 ст. 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Статтею 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач свої зобовязання щодо своєчасної оплати поставленого товару, всупереч умов Договору та вимог закону, в обумовлений Договором строк не виконав.

Як встановлено судом, на час розгляду справи відповідач повністю розрахувався з позивачем за поставлений товар, але з порушенням строків, передбачених п. 3.3 Договору, що підтверджується копіями банківських виписок по рахункам.

Відповідно до статей 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (ч. 2 ст. 217 ГК України).

Статтею 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (п. 6 ст. 231 ГК України).

Згідно зі ст. 1 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань платники коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню у розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Разом з тим, статтею 3 Закону встановлено, що розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Вимога про стягнення пені заявлена позивачем на підставі пункту 8.2 Договору, за змістом якого, у випадку прострочення оплати товару Покупець сплачує Постачальнику від вартості неоплаченого товару пеню за кожний день прострочення оплати в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період утворення прострочення.

Факт прострочення зобовязання суд вважає доведеним та відповідачем не заперечується, що є підставою для нарахування пені згідно п. 8.2 Договору за відповідні періоди.

Розрахунок пені перевірено судом за допомогою юридичної інформаційно-пошукової системи «Законодавство» та встановлено, що з огляду на допущені позивачем арифметичні помилки, розмір заявленої до стягнення суми пені є меншим, ніж встановлено судом, тому обґрунтованою слід визнати суму пені у заявленому позивачем розмірі - 1337762,62 грн.

Також, за порушення виконання відповідачем грошового зобовязання з оплати отриманого товару позивач, посилаючись на приписи ст. 625 ЦК України, просить стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 154890,71 грн.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З аналізу зазначеної норми законодавства вбачається, що три проценти річних є платою за користування коштами, що не були своєчасно сплачені боржником, тобто три проценти річних не можна розцінювати як заходи відповідальності за порушення зобовязань. Таким чином, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Річні проценти за своєю правовою природою є складовою частиною боргу та підлягають стягненню разом із сумою основного боргу на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Приймаючи до уваги встановлений факт прострочення відповідачем виконання основного грошового зобов'язання, вимоги про стягнення з нього 3% річних заявлено позивачем обґрунтовано.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних, суд дійшов висновку, що вимога про стягнення 3% річних також підлягає задоволенню в межах заявлених позивачем вимог в розмірі 154890,71 грн.

Відповідач не навів передбачених законом обставин, які б звільняли його від виконання обовязку щодо належного виконання умов Договору та, відповідно, від відповідальності у вигляді пені та 3% річних.

Разом з тим, розглянувши клопотання відповідача про зменшення розміру пені на 80%, суд знаходить підстави для його часткового задоволення.

Пунктом 3 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, на який посилається відповідач, передбачено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобовязання. Тобто, наведена правова норма надає господарському суду право зменшити розмір неустойки, що стягується.

Ця процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозвязку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України і статтею 223 Господарського кодексу України. Якщо відповідні санкції застосовуються не у звязку з порушенням зобовязання, а з інших передбачених законом підстав (наприклад, за порушення вимог конкурентного законодавства), їх розмір не може бути зменшено судом.

В силу ст. 233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Частиною 3 ст. 551 ЦК України також закріплено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

В пункті 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції відзначається, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо. <…> У резолютивній частині судового рішення зазначається про часткове задоволення позову і розмір суми неустойки, що підлягає стягненню. Судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки.

При цьому, згідно з приписами ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

В обґрунтування заявленого клопотання, відповідач просить суд врахувати ступінь виконання відповідачем свого зобовязання, незначність прострочення виконання ним свого господарського обовязку за договором поставки, а також те, що прострочення з оплати не завдало збитків позивачу. Крім того, вказує, що причиною неналежного виконання ним господарського зобов'язання з оплати вартості отриманого за Договором товару стали загальновідомі надзвичайні обставини, що склалися в державі в саме той період, в який відбувалися спірні поставки, а саме - блокування залізничного сполучення з тимчасово окупованими територіями, а також в подальшому прийняття рішення Ради національної безпеки та оборони від 15.03.2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національної безпеки України», що було введено в дію Указом Президента України № 62/2017 від 15.03.2017 року. Відзначає, що саме в період, в якому відбувалися спірні поставки, було повністю припинено залізничні перевезення вантажу з підприємств, що здійснюють постачання коксово-вугільної сировини для нашого підприємства - ПрАТ «Єнакіївський коксохімпром» та ПрАТ «Донецьксталь» - металургійний завод». Коксово-вугільна продукція зазначених підприємств є основною сировиною для виробничої діяльності ПАТ «ЗФЗ». За своїм хімічним складом коксово-вугільна продукція ПрАТ «Єнакіївський коксохімпром» та ПрАТ «Донецьксталь» є унікальною та безальтернативною саме для виробництва феросплавної продукції підприємства і у короткостроковій та середньостроковій перспективі неможливим є внесення коректив у процес виробництва феросплавної продукції з використанням коксово-вугільної сировини іншого хімічного складу. Як наслідок, з метою запобігання повного зупинення виробництва, підприємство відповідача було вимушено закуповувати коксову сировину в інших, закордонних постачальників, за більш високою ціною.

В наданих суду додаткових поясненнях позивач також вказує, що 07.04.2015р. господарським судом Запорізької області було винесено ухвалу по справі № 908/1749/15-г про затвердження мирової угоди та стягнення з ПАТ «ЗФЗ» на користь ВАТ «Запоріжжяобленерго» 390 430 861,57 грн. Дії державної виконавчої служби щодо примусового виконання зазначеної ухвали неодноразово оскаржувались та були винесені рішення про незаконність дій виконавчої служби з відкриття виконавчого провадження. Разом тим, на даний час в рамках виконавчого провадження № 55011818 за заявою стягувача державним виконавцем накладено арешти на грошові кошти ПАТ «ЗФЗ» у всіх обслуговуючих банках. Відповідачем надані копії постанови Запорізького відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області від 26.10.2017р. ВП № 55011818 про відкриття виконавчого провадження щодо виконання ухвали № 908/1749/15-г від 07.04.2015 р. та копію постанов державного виконавця у даному виконавчому провадженні від 01.11.2017р. та від 02.11.2017р. про арешт коштів боржника.

Таким чином, внаслідок наведених надзвичайних обставин та неправомірних дій державних виконавців, можливість нормального здійснення відповідачем господарської діяльності була обмежена, що вплинуло на ступінь виконання відповідачем своїх господарських зобовязань перед позивачем.

Крім того, суд враховує, що основна заборгованість відповідачем сплачена у повному обсязі, а предметом стягнення є тільки пеня та компенсаційні нарахування за час прострочення (3% річних), час прострочення є нетривалим. Позивач не надав суду доказів понесення ним збитків за час прострочення виконання відповідачем грошового зобовязання.

Разом із цим, суд зауважує, що відповідач не надав доказів на підтвердження свого фінансового стану, зокрема, балансу та звіту про фінансові результати за І півріччя 2017 року, відомостей про рух коштів на рахунках, які б дозволили суду оцінити обєктивну неможливість виконання відповідачем грошового зобовязання у спірному періоді.

При цьому, суд виходить з того, що інфляційні процеси в економіці держави також негативно впливають на фінансовий стан самого позивача, а тому зменшення розміру пені на 80% (як просить відповідач) є надто великим обсягом звільнення відповідача від відповідальності, і також негативно вплине на майновий стан позивача у справі, що є неприпустимим.

Враховуючи зазначене, інтереси обох сторін, суд дійшов висновку, що клопотання відповідача про зменшення розміру пені підлягає частковому задоволенню - розмір пені слід зменшити на 30%. У звязку з цим, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня в розмірі 70% від суми пені, що підлягає стягненню, а саме: 936433,83 грн. (1337762,62 грн. х 70% : 100).

За таких обставин, враховуючи та співставляючи майнові інтереси обох сторін, вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з урахуванням зменшення розміру пені (постанова Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р.), а саме: в сумі 936433,83 грн. пені та 154890,71 грн. 3% річних, всього 1 091 324,54 грн.

Відповідно до ст. 49 ГПК України витрати зі сплати судового збору в розмірі 22389,80 грн. покладаються на відповідача, оскільки спір доведений до суду з його вини.

Також, суд констатує наявність підстав для повернення з Державного бюджету суми сплаченого судового збору.

Правові засади справляння судового збору, платників, обєкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору врегульовано Законом України Про судовий збір.

Так, пунктом 1 статті 4 вказаного Закону встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Зокрема, згідно пп. 2 п.2 ч. 2 ст. 4 Закону України Про судовий збір за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору складає 1,5 відсотки ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 150 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом судового розгляду були вимоги про стягнення з відповідача заборгованості у загальному розмірі 1492653,33 грн. (з урахуванням прийнятої судом заяви позивача про зменшення розміру позовних вимог), тобто, предметом розгляду даної справи є вимога майнового характеру, за яку належить до сплати 1,5 відсотки ціни позову, що складає 22389,80 грн. Згідно наданого до позову платіжного доручення № НОМЕР_1 від 16.06.2017р. позивачем сплачено суму 22460,05 грн. судового збору.

Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України Про судовий збір, сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі: 1) зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом; <…>.

Таким чином, із урахуванням приписів п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України Про судовий збір позивачу підлягає поверненню з державного бюджету судовий збір в розмірі 70,25 грн., про що слід видати ухвалу згідно ч. 1 ст. 7 Закону України Про судовий збір - за наявності відповідної заяви.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Запорізький завод феросплавів (69035, м. Запоріжжя, вул. Діагональна, 11, ) на користь Приватного акціонерного товариства Авдіївський коксохімічний завод (86065, Донецька область, м.Авдіївка, проїзд Індустріальний, буд. 1, ) суму 936433 (девятсот тридцять шість тисяч чотириста тридцять три) грн. 83 коп. пені, суму 154890 (сто пятдесят чотири тисячі вісімсот девяносто) грн. 71 коп. - 3% річних та суму 22389 (двадцять дві тисячі триста вісімдесят девять) грн. 80 коп. витрат зі сплати судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

У задоволенні іншої частини позову відмовити.

Суддя О.С. Боєва

Відповідно до ч. 5 ст. 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення оформлено і підписано, згідно із вимогами ст. 84 ГПК України, 14 листопада 2017 р.