ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2017 року Справа № 910/21210/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:
Корнілової Ж.О.-головуючого (доповідач),
Ємельянова А.С.,
Нєсвєтової Н.М.,
розглянувши матеріали касаційної скарги
Державного підприємства"Українське авіаційно-транспортне підприємство "Хорів-Авіа"
на рішення та постановуГосподарського суду міста Києва від 11.10.2016 Київського апеляційного господарського суду від 15.06.2017
у справі№ 910/21210/15 Господарського суду міста Києва
за позовомДержавного підприємства "Українське авіаційно-транспортне підприємство "Хорів-Авіа"
доInvest Ski Limited
провизнання недійсною додаткової угоди,

за участю представників сторін: від позивача: Ручка О.А., від відповідача: не з`явилися,

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Українське авіаційно-транспортне підприємство "Хорів-Авіа" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Invest Ski Limited про визнання недійною додаткової угоди № 5 від 04.02.2014 до договору від 02.03.2004 № 4.7-04, укладеної між Державним підприємством "Українське авіаційно-транспортне підприємство "Хорів-Авіа" та Invest Ski Limited.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.10.2016 у справі № 910/21210/15 (суддя Ярмак О.М.) відмовлено у задоволенні позову Державного підприємства "Українське авіаційно-транспортне підприємство "Хорів-Авіа".

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.06.2017 у справі № 910/21210/15 (у складі колегії суддів: головуючого -Гаврилюка О.М., суддів: Майданевича А.Г., Суліма В.В.) рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2016 у справі № 910/21210/15 залишено без змін.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду міста Києва від 11.10.2016 та постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.06.2017 у справі № 910/21210/15, Державне підприємство "Українське авіаційно-транспортне підприємство "Хорів-Авіа" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, у якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2016 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 15.06.2017 у справі № 910/21210/15 скасувати, і прийняти нове рішення про задоволення позову.

У касаційній скарзі заявник посилається на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права судами першої та апеляційної інстанцій.

Заслухавши суддю-доповідача Корнілову Ж.О., обговоривши доводи касаційної скарги, заслухавши представника позивача, перевіривши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судами встановлено, що між Державним підприємством "Українське авіаційно-транспортне підприємство "Хорів-Авіа", як довірителем, та Invest Ski Limited, як повіреним, 02.03.2004 укладено договір № 4.7-04, відповідно до умов якого довіритель доручає, а повірений зобов`язується від імені та за рахунок довірителя здійснити наступні юридичні дії: надати послуги із участі довірителя у тендерах Організації Об`єднаних Націй (ООН); сприяти в укладенні контрактів на авіаційне обслуговування миротворчої місії ООН; забезпечувати виконання довірителем функцій з транспортного обслуговування місій; надати послуги з виконання довірителем польотів, у тому числі забезпечувати укладення довірителем договорів перевезення з третіми особами, та вирішувати усі поточні питання з організаційного забезпечення польотів.

Між Державним підприємством "Українське авіаційно-транспортне підприємство "Хорів-Авіа" та Invest Ski Limited 18.04.2013 укладено додаткову угоду № 4 до договору, відповідно до умов якої залишок заборгованості довірителя на підставі акта звірки розрахунків станом на 01.03.2013 становить 796 938,98 доларів США; встановлено графік погашення заборгованості Державним підприємством "Українське авіаційно-транспортне підприємство "Хорів-Авіа" до 25.11.2016.

Між Державним підприємством "Українське авіаційно-транспортне підприємство "Хорів-Авіа" та Invest Ski Limited 04.02.2014 укладено додаткову угоду № 5 до договору, відповідно до умов якої заборгованість за договором має бути погашена Державним підприємством "Українське авіаційно-транспортне підприємство "Хорів-Авіа" не пізніше 01.03.2014; графік погашення заборгованості, визначений додатковою угодою № 4 від 18.04.2013 до договору, з дати підписання цієї угоди втрачає свою силу.

Позивач просить визнати додаткову угоду № 5 до договору недійсною, оскільки угоду від позивача пыдписано неуповноваженою на те особою. Керівник Державного підприємства "Українське авіаційно-транспортне підприємство "Хорів-Авіа" Сібірцев С.В. на дату підписання цієї угоди перебував у відрядженні, а його обов`язки виконувала інша особа. Крім цього заявник посилається на те, що умови цієї угоди суперечать інтересам держави, оскільки при її укладенні не враховано фінансовий стан Державного підприємства "Українське авіаційно-транспортне підприємство "Хорів-Авіа", який не в змозі виконати взяті на себе зобов`язання в установлений термін, що призведе до його банкрутства, внаслідок чого держава понесе значні збитки, зокрема, втратить діючий суб`єкт господарювання, який приносить прибуток.

Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 Цивільного кодексу України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку.

Відповідно до ст. 167 Цивільного кодексу України: держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин; держава може створювати юридичні особи публічного права (державні підприємства, навчальні заклади тощо) у випадках та у порядку, встановлених Конституцією України та законом; держава може створювати юридичні особи приватного права (підприємницькі товариства тощо), брати участь у їх діяльності на загальних підставах, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 81 Цивільного кодексу України юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права. Юридична особа приватного права створюється на підставі установчих документів відповідно до статті 87 цього Кодексу. Юридична особа приватного права може створюватися та діяти на підставі модельного статуту у порядку, визначеному законом. Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування.

Судами встановлено, що п. 1.1 статуту позивача серед іншого визначено, що позивач діє як Державне комерційне підприємство.

Відповідно до ст. 82 Цивільного кодексу України на юридичних осіб публічного права у цивільних відносинах поширюються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 87 Цивільного кодексу України для створення юридичної особи її учасники (засновники) розробляють установчі документи, які викладаються письмово і підписуються всіма учасниками (засновниками), якщо законом не встановлений інший порядок їх затвердження.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 65 Господарського кодексу України управління підприємством здійснюється відповідно до його установчих документів на основі поєднання прав власника щодо господарського використання свого майна і участі в управлінні трудового колективу. Власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Судами встановлено, що п. 6.3 статуту позивача органом управління, який здійснює керівництво його поточною діяльністю є директор підприємства, який серед іншого має право діяти від імені позивача без довіреності, та укладати договори.

На дату підписання додаткової угоди № 5 директор Державного підприємства "Українське авіаційно-транспортне підприємство "Хорів-Авіа" Сібірцев С.В., яким підписано спірну угоду перебував у відрядженні, а виконання його обов`язків у вказаний період покладено на заступника директора з якості Перепелицю О.В.

Вказане, на думку позивача, свідчать про відсутність у директора Державного підприємства "Українське авіаційно-транспортне підприємство "Хорів-Авіа" Сібірцева С.В. повноважень на укладення угоди.

На підтвердження обставин щодо перебування директора Державного підприємства "Українське авіаційно-транспортне підприємство "Хорів-Авіа" Сібірцева С.В. 04.02.2014 у відрядженні позивачем долучено до матеріалів справи копії: акта перевірки окремих питань фінансово-господарської діяльності Державного підприємства "Українське авіаційно-транспортне підприємство "Хорів-Авіа" від 10.10.2014 № 41, який складений Департаментом внутрішнього аудиту Міністерства внутрішніх справ України; наказу Державного підприємства "Українське авіаційно-транспортне підприємство "Хорів-Авіа" № 10/ос від 03.02.2014; звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт № ХА-0000032 від 07.02.2014; звіту по відрядженню посвідчення № 7 від 04.02.2014; посвідчення про відрядження № 7; квитанції на проживання у готелі № 006075 від 04.02.2014, відповідно до яких директор Державного підприємства "Українське авіаційно-транспортне підприємство "Хорів-Авіа" Сібірцев С.В. у період з 04.02.2014 по 05.02.2014 перебував у відрядженні у в/ч 2269 м. Олександрія Кіровоградської області, а виконання обов`язків директора Державного підприємства "Українське авіаційно-транспортне підприємство "Хорів-Авіа" покладено на заступника директора з якості Перепелицю О.В.

Позивач не заперечує факт підписання вказаної додаткової угоди саме директором Державного підприємства "Українське авіаційно-транспортне підприємство "Хорів-Авіа" Сібірцевим С.В., у той час як надані позивачем документи свідчать про те, що у відрядження вказана особа вибула з м. Києва 04.02.2014, що давало їй можливість підписати додаткову угоду саме у вказану дату.

Судами встановлено, що директора Державного підприємства "Українське авіаційно-транспортне підприємство "Хорів-Авіа" Сібірцева С.В. на дату укладення вказаної угоди не переведено та не звільнено, тому підписуючи вказану угоду директор діяв у межах наданих статутом повноважень, що свідчить про помилковість твердження позивача про підписання такої угоди неуповноваженою особою.

Суди дійшли до правильного висновку, що умови спірної угоди суперечать інтересам держави, оскільки при її укладенні не враховано фінансовий стан Державного підприємства "Українське авіаційно-транспортне підприємство "Хорів-Авіа", який фактично позбавляє підприємство можливості сплатити заборгованість повністю у визначений угодою термін, тому укладення цієї угоди спрямоване на доведення Державного підприємства "Українське авіаційно-транспортне підприємство "Хорів-Авіа" до банкрутства, внаслідок чого держава понесе збитки, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Відповідно до ч. 2 ст. 228 Цивільного кодексу України правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок:

1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина;

2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею 228 Цивільного кодексу України має враховуватися вина, яка виражається у намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

У постанові Верховного Суду України від 13.04.2016 у справі № 6-1528цс15 правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, вважаються серйозними порушеннями законодавства, мають антисоціальний характер і посягають на істотні громадські та державні (публічні) інтереси, та встановлено перелік правочинів, які є нікчемними та порушують публічний порядок.

Правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним; по-друге, правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, Цивільний кодекс України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину.

Категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.

Таким чином публічний порядок це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави.

Статтею 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок: такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу-землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо; усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок.

Судами встановлено, що додатковою угодою № 5 від 04.02.2014 до договору від 02.03.2004 № 4.7-04 встановлено строк погашення визнаної Державним підприємством "Українське авіаційно-транспортне підприємство "Хорів-Авіа" заборгованості за надані Invest Ski Limited послуги, що не може розцінюватись як порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Суди правомірно вважають, що твердження позивача про те, що укладення додаткової угоди № 5 спрямовано на доведення позивача до банкрутства є лише припущення, та не ґрунтується на належних та допустимих доказах. Крім цього доказів неспроможності погашення Державним підприємством «Українське авіаційно-транспортне підприємство «Хорів-Авіа» заборгованості перед відповідачем у встановлений угодою строк суду не надано.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьої, п`ятою, шостою ст. 203 Цивільного кодексу України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем не доведено обставини, на які він посилається в обґрунтування своїх позовних вимог про визнання додаткової угоди № 5 від 04.02.2014 до договору від 02.03.2004 № 4.7-04 недійсною з підстав, зазначених ним у позовній заяві, тому суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

У касаційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 1119 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право:

1) залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення;

2) скасувати рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції повністю або частково і прийняти нове рішення;

3) скасувати рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції і передати справу на новий розгляд, якщо суд припустився порушень норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції;

4) скасувати рішення першої інстанції, постанову апеляційної інстанції повністю або частково і припинити провадження у справі чи залишити позов без розгляду повністю або частково;

5) змінити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції;

6) залишити в силі одне із раніше прийнятих рішень або постанов.

Рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2016 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 15.06.2017 у справі № 910/21210/15 Господарського суду міста Києва прийнято з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, з`ясуванням всіх обставин, що мають значення для правильного вирішення спору.

Доводи скаржника, викладені у касаційній скарзі судова колегія вважає непереконливими, і такими, що спростовуються наявними доказами та встановленими матеріалами справи.

Таким чином рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2016 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 15.06.2017 у справі № 910/21210/15 Господарського суду міста Києва слід залишити без змін.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119-11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державним підприємством "Українське авіаційно-транспортне підприємство "Хорів-Авіа" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2016 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 15.06.2017 у справі № 910/21210/15 Господарського суду міста Києва залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2016 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 15.06.2017 у справі № 910/21210/15 Господарського суду міста Києва залишити без змін.

Головуючий, суддя:Корнілова Ж. О.
Судді:Ємельянов А.С.
Нєсвєтова Н.М.