ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

09 листопада 2017 р. Справа № 902/851/17

Господарський суд Вінницької області у складі судді Банаська О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІРТУС-ТРЕЙД", м. Дніпро

до: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Вінниця

про стягнення заборгованості 75 485,00 грн

За участю секретаря судового засідання Василишеної Н.О.

За участю представників:

позивача: не з'явився.

відповідача: Болманенко Олексій Олександрович, посвідчення адвоката № 435 від 22.02.2016 р.; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 435 від 10.03.2005 р.; договір про надання правової допомоги б/н від 01.11.2017 р.; ордер ВН №045781 від 01.11.2017 р.

В С Т А Н О В И В :

Товариством з обмеженою відповідальністю "ВІРТУС - ТРЕЙД" подано позов до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором поставки № 12102016 від 12.10.2016 р. в сумі 131 135,00 грн з яких - 121 073,00 грн основного боргу, 826,90 грн 3 % річних, 2 211,32 грн інфляційних втрат, 7 023,78 грн пені.

Ухвалою суду від 13.09.2017 р. за вказаним позовом порушено провадження у справі № 902/851/17 та призначено до розгляду на 11.10.2017 р.

11.10.2017 р. до суду від позивача надійшло клопотання б/н від 11.10.2017 р. про долучення до матеріалів справи довідки з банку ПАТ "ПроКредит Банк"-реєстр розрахунків (розрахункових документів) за період з 12.10.2016 р. по 05.10.2017 р.

Відповідно до ухвали суду від 11.10.2017 р. відкладено розгляд справи до 01.11.2017 р.

31.10.2017 р. на адресу суду від позивача надійшла заява б/н від 24.10.2017 р. про розгляд справи за відсутності його представника. Додатком до вказаного клопотання б/н від 24.10.2017 р. додано довідку по здійсненим платежам ФОП ОСОБА_1 за період 27.06.2017-19.10.2017 р.

Також у вказаній заяві позивач посилаючись на проведення відповідачем розрахунків просить стягнути з останнього 65 423,00 грн основного боргу, 7 023,78 грн пені, 826,90 грн 3 % річних, 2 211,32 грн інфляційних втрат.

Окрім того 31.10.2017 р. до суду надійшла заява позивача проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

01.11.2017 р. на електрону адресу суду надійшло клопотання позивача б/н від 01.11.2017 р. про долучення до матеріалів справи акту звірки взаєморозрахунків між позивачем та відповідачем за період 01.06.2017-01.11.2017 р.р. з відсутністю сальдо між сторонами.

Розглянувши в судовому засіданні 01.11.2017 р. клопотання представника позивача б/н від 01.11.2017 р. суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до п.1.5.17 Інструкції з діловодства в господарських судах України затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20.02.2013 р. № 28 документи, отримані електронною поштою без електронного цифрового підпису або каналами факсимільного зв'язку, не належать до офіційних. У разі надсилання електронних документів без електронного цифрового підпису та факсограм необхідно надсилати також оригінал документа в паперовій формі.

Як встановлено судом, згідно довідки від 01.11.2017 р., складеної відповідальним працівником апарату Господарського суду Вінницької області, вказане клопотання не містить електронного цифрового підпису.

Враховуючи те, що клопотання представника позивача надіслано без електронного цифрового підпису, а тому не є офіційним та не підлягає розгляду.

01.11.2017 р. для надання сторонам можливості врегулювати спір мирним шляхом в засіданні суду на підставі ч. 3 ст. 77 ГПК України оголошено перерву до 02.11.2017 р.

Також ухвалою від 01.11.2017 р. відхилено заяву позивача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

Представники сторін в судове засідання 02.11.2017 р. не з'явилися, витребуваних доказів не подали, хоча про його дату, час та місце повідомлялися належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи формуляром (протоколом) від 01.11.2017 р., розпискою від 01.11.2017 р. та телефонограмою від 01.11.2017 р.

У зв'язку з наведеним судом відкладено розгляд справи до 09.11.2017 р.

Представник позивача в судове засідання 02.11.2017 р. не з'явився хоча про його дату, час та місце повідомлялися належним чином - ухвалою від 02.11.2017 р. надісланої рекомендованою кореспонденцією, а також телефонограмою від 07.11.2017 р., отриманої уповноваженим представником позивача - Щербиною Артемом Павловичем.

Враховуючи викладене суд вважає, що вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення позивача належним чином про час і місце розгляду судової справи і забезпечення явки останнього в судове засідання для реалізації ним права на судовий захист своїх прав та інтересів.

При цьому суд враховує, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 р. (Закон України від 17.07.1997 р. № 475/97 - ВР), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особи (справа "Скопелліті проти Італії" від 23.11.1993 р.), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа "Папахелас проти Греції" від 25.03.1999 р.).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду неефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Суд нагадує, що роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 р. у справі "Красношапка проти України").

Враховуючи те, що норми ст.ст.38, 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів.

Проте, позивач своїм правом на участь у засіданні суду та наданні письмових або усних пояснень не скористався, а тому, беручи до уваги приписи ч.1 ст.69 ГПК України щодо строків вирішення спору та той факт, що неявка в засідання суду позивача або його представника відповідно до законодавства повідомлених про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи, суд дійшов висновку про розгляд справи за наявними у ній матеріалами, відповідно до приписів ст.75 Господарського процесуального кодексу України.

В зв'язку з відсутністю поданого клопотання фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

В судовому засіданні 09.11.2017 р. розглянувши клопотання позивача б/н від 24.10.2017 р. суд з огляду на його зміст дійшов висновку, що за своєю правовою природою останнє являється заявою про зменшення розміру позовних вимог в частині суми основного боргу, а тому приймається до розгляду, як таке, що не суперечить нормам ст. 22 ГПК України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, з'ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне.

12.10.2016 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Віртус-Трейд" (Постачальник) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (Покупець) укладено договір поставки № 12102016АС (а.с.15-17, т.1).

Відповідно п.1.1 Договору Постачальник зобов'язується в порядку та на умовах, визначених цим Договором, поставити продукцію, а Покупець зобов'язується в порядку та на умовах, визначених цим Договором, прийняти та оплатити таку продукцію.

Розділом 5 Договору сторонами погоджено Умови розрахунку, зокрема розрахунок за цим Договором між Постачальником і Покупцем провадиться в національній валюті - гривні - безготівково, шляхом перерахування коштів Покупцем на розрахунковий рахунок Постачальника (п.5.1 Договору).

Оплата конкретної партії продукції проводиться на умовах зазначених в договорі та Специфікації і може передбачати як передоплату, так і оплату по факту поставки або на умовах відстрочки платежу (п.5.2 Договору).

В разі відстрочки платежу, або в разі часткової передплати, Покупець проводить оплату поставленої партії - у строк не більше 5 банківських днів з моменту поставки (п.5.3 Договору).

В разі, якщо сторони не узгодили в Специфікації порядок оплати, оплата продукції проводиться по факту поставки, тобто Покупець проводить оплату поставленої партії продукції в день поставки. Якщо поставка проведена не у банківський день, оплата поставленої партії продукції повинна бути проведена Покупцем у перший банківський день наступний за днем поставки (п.5.4 Договору).

Згідно з п.6.5 Договору право власності на поставлену продукцію виникає у Покупця з дати її фактичної передачі, що підтверджується датою підписання уповноваженим представником Покупця товарно-транспортної або видаткової (товарної) накладної.

На виконання умов договору № 12102016Ас від 12.10.2016 р. Постачальник передав Покупцю на підставі видаткової накладної від 08.06.2017 р. № ВТ-080617 товар на суму 123 073,00 грн (а.с.18, т.1).

Окрім зазначеної видаткової накладної факт передачі товару підтверджується також товарно-транспортною накладною № ВТЛ204/1 від 08.06.2017 р. (а.с.19-20, т.1).

При цьому суд звертає увагу на те, що у видатковій накладній від 08.06.2017 р. № ВТ-080617 міститься посилання на договір № 12102016Ас віл 12.10.2016 р., підписи та печатки сторін тощо, що свідчить про поставку товару саме за умовами договору та відповідність накладної вимогам до первинного бухгалтерського документу встановленого ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Також судом встановлено, що відповідачем до подачі позовної заяви сплачено за отриманий товар 2 000,00 грн - 27.06.2017 р. та 06.07.2017 р., що підтверджується реєстрами розрахункових документів АТ "ПроКредит Банк" за період з 27.06.2017 р. по 06.07.2017 р. та за період з 05.10.2016 р. по 12.10.2016 р. (а.с.23, т.1).

Таким чином на момент порушення провадження у справі (13.09.2017 р.) заборгованість відповідача становила 121 073,00 грн (123 073,00 - 2 000,00).

Непроведення відповідачем в повному обсязі розрахунків за отриману продукцію спонукало позивача звернутися з відповідним позовом до суду.

На підставі встановлених обставин суд дійшов наступних висновків.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить і ст.173 Господарського кодексу України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

З моменту укладення сторонами договору № 12102016Ас віл 12.10.2016 р. між ними виникли зобов'язання які регулюються параграфом 3 глави 54 Цивільного кодексу України "Поставка".

Згідно ч.ч.1, 2 ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

В силу ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст.692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін (ст.631 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 5.4 Договору передбачено, що в разі, якщо сторони не узгодили в Специфікації порядок оплати, оплата продукції проводиться по факту поставки, тобто Покупець проводить оплату поставленої партії продукції в день поставки. Якщо поставка проведена не у банківський день, оплата поставленої партії продукції повинна бути проведена Покупцем у перший банківський день наступний за днем поставки.

Суд зауважує, що матеріали справи не містять доказів наявності підписаної сторонами Специфікації. а тому при визначенні порядку розрахунку береться до уваги наведені вище положення Договору.

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України, ч.7 ст.193 Господарського кодексу України)

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Згідно ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

З врахуванням наведеного вище вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості за переданий товар в сумі 121 073,00 грн є правомірною та обґрунтованою.

Водночас із матеріалів справи слідує, що за період з 12.10.2017 р. по 31.10.2017 р. відповідачем проведено погашення решти суми заборгованості - 121 073,00 грн, що підтверджується наявними у справі платіжними дорученнями № 223 від 12.10.2017 р. на суму 5 050,00 грн, № 224 від 18.10.2017 р. на суму 42 300,00 грн, № 227 від 19.10.2017 р. на суму 8 300,00 грн, № 233 від 30.10.2017 р. на суму 15 000,00 грн, № 235 від 31.10.2017 р. на суму 17 754,00 грн, квитанціями на суму 14 999,00 грн, 15 000,00 грн, 2 670,00 грн відповідно та довідкою по здійсненим платежам за період з 27.06.2017 р. по 19.10.2017 р.

Як наголошено в п.4.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Визнання боржником претензії кредитора не є способом припинення зобов'язання і не свідчить про відсутність спору; особа, претензія якої визнана боржником, вправі звернутися до господарського суду з позовом про стягнення визнаної суми коштів. Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

Враховуючи викладене, а також те що відповідачем після порушення провадження у справі повністю сплачено суму заборгованості, суд дійшов висновку про те, що між сторонами відсутній спір щодо стягнення боргу, а тому провадження в цій частині підлягає припиненню згідно з п.11 ч.1 ст. 80 ГПК України з урахуванням поданого раніше позивачем клопотання про зменшення розміру позовних вимог.

Також судом розглянуто вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 826,90 грн 3 % річних, 7 023,78 грн пені за період з 09.06.2017 р. по 01.09.2017 р. та 2 211,32 грн інфляційних втрат за період з червня по липень 2017 року включно у зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань за договором № 12102016Ас від 12.10.2016 р. у зв'язку з чим суд дійшов наступних висновків.

Згідно ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов'язання, згідно ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Слід зазначити, що у відповідності до п.3 ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України та ст. 230 Господарського кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

Частиною першою ст.548 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

У відповідності до ч.ч.1, 2 ст.549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно ч.1 ст.550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Статтею 230 Господарського кодексу України, встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з пунктом 7.3 Договору в разі порушення умов цього Договору щодо строків поставки та оплати, винна сторона сплачує другій стороні неустойку у розмірі подвійної облікової ставки НБУ діючої на момент її нарахування за кожен день прострочки від суми несплати або від суми непоставленої продукції.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат у відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України є правомірними, оскільки відповідають умовам укладеного договору та чинного законодавства.

Здійснивши за допомогою інтегрованого в систему інформаційно-правового забезпечення "Ліга:Закон Еліт 9.5.3" перевірку правильності наданого позивачем розрахунку 3 % річних та пені судом отримано 7 079,59 грн пені та 849,55 грн 3 % річних, що є більшим ніж визначено позивачем в позовній заяві.

Оскільки визначення ціни позову і відповідно кількісного виміру по кожній із заявлених позовних вимог відноситься до виключної прерогативи позивача, а станом на момент прийняття рішення останнім не було подано заяви про збільшення розміру позовних вимог в цій частині вимог суд задовольняє вимоги про стягнення пені та 3 % річних в розмірах визначених позивачем.

Щодо заявлених інфляційних втрат в розмірі 2 211,32 грн нарахованих позивачем за період з 09.06.2017 р. по 31.07.2017 р., то суд зазначає наступне.

Відповідно до норм чинного законодавства, а саме ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (п.2 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012 р. № 01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права").

В п.3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" зазначено, що Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Натомість, як встановлено судом, позивачем в розрахунку інфляційних втрат взято за основу суму заборгованості без урахуванням проплат на кінець місяця (у червні сума заборгованості станом на кінець місяця становила 122 073,00 грн, в той час як в розрахунку позивачем визначено суму заборгованості в розмірі 123 073,00 грн), що потягло за собою невірне визначення суми заборгованості із якої слід рахувати інфляційні втрати, а також не взято до уваги сукупний індекс інфляції за липень-серпень 2017 року відносно суми боргу в розмірі 121 073,00 грн на який обраховано інфляційні втрати лише за липень 2017 року (показник інфляції за липень 2017 року вищий (1,002) ніж сукупний показник за липень-серпень 2017 року (1,001)).

Здійснивши обрахунок за допомогою інтегрованого в систему інформаційно-правового забезпечення "Ліга:Закон Еліт 9.5.3" інфляційних втрат у вказаний позивачем період, взявши за основу суму заборгованості на кінець місяця з урахуванням здійснених відповідачем проплат, а також провівши перерахунок інфляційних втрат за період ідентичний періоду прострочення по 3 % річних та пені (09.06.2017 р. - 01.09.2017 р.) судом отримано суму інфляційних втрат в розмірі 2 074 грн 00 коп. Решта заявлених до стягнення інфляційних втрат в сумі 137 грн 32 коп. є заявленими безпідставно, а тому в їх задоволенні слід відмовити.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Як визначає ст.32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст.33, 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обов'язковим. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Всупереч вимогам ухвали суду та наведеним вище процесуальним нормам відповідачем не подано до суду жодного доказу в спростування обґрунтованості заявленого позову в частині вимог про стягненні пені, 3 % річних та інфляційних втрат.

За таких обставин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з врахуванням вищевикладених мотивів щодо припинення провадження у справі в частині вимоги про стягнення суми основного боргу та часткової відмови в стягненні інфляційних втрат.

Витрати на судовий збір підлягають віднесенню на відповідача згідно ст.49 ГПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог приймаючи до уваги подання позивачем клопотання від 24.10.2017 р., яке судом розцінено, як заява про зменшення розміру позовних вимог.

При цьому судом враховано п.3.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" в якому вказано, що у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір, - з обов'язковим зазначенням про це як у вступній, так і в описовій частині рішення. При цьому питання щодо повернення зайво сплаченої суми судового збору у зв'язку із зменшенням позовних вимог вирішується господарським судом на загальних підставах і в порядку, визначеному законодавством.

Суд звертає увагу, що згідно позовної заяви ціна позову становила 131 135,00 грн, з яких - 121 073,00 грн основного боргу, 826,90 грн 3 % річних, 2 211,32 грн інфляційних втрат, 7 023,78 грн пені, а після подання клопотання від 24.10.2017 р. - 75 485,00 грн, з яких - 65 423,00 грн основного боргу, 7 023,78 грн пені, 826,90 грн 3 % річних, 2 211,32 грн інфляційних втрат, яке являється новою ціною позову зі ставкою судового збору в розмірі 1 600,00 грн.

Так, відповідно до п.п.1, 5 ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір" в разі зменшення розміру позовних вимог або закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв'язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду.

При цьому у зв'язку із зменшенням розміру позовних вимог позивачу підлягає поверненню 367,03 грн судового збору, як різниця між сплаченою сумою судового збору (1 967,03 грн) та сумою судового збору, який підлягав сплаті виходячи із нової ціни позову (1 600,00 грн).

В свою чергу сума судового збору, яка підлягає поверненню у зв'язку із припиненням провадження у справі в частині суми основного боргу становить 1 386,72 грн пропорційно від нової ціни позову (75 485,00 грн) вимогам в частині яких припинено провадження (65 423,00 грн).

Таким чином, загалом підлягає поверненню сума судового збору в розмірі 1 753,75 грн (367,03 + 1 386,72).

Водночас із врахуванням положень ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір" для повернення сплаченого судового збору в частині позовної вимоги на яку подано заяву про зменшення розміру позовних вимог (55 650,00 грн) та в якій провадження у справі припинено (65 423,00 грн) позивачу необхідно подати до суду відповідне клопотання, оскільки за його відсутності у суду відсутнє повноваження на здійснення такої процесуальної дії.

09.11.2017 р. в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Керуючись ст.ст. 4-3, 4-5, 22, 32, 33, 34, 36, 43, 44, 49, п.11 ч.1 ст.80, ст.ст.82, 84, 85, 87, 115, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд-

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_1, 21000 (ідентифікаційний код - НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Віртус-Трейд", АДРЕСА_2, 49000 (ідентифікаційний код - 35114291) - 7 023 грн 78 коп. - пені, 826 грн 90 коп. - 3 % річних, 2 074 грн 00 коп. - інфляційних втрат, 210 грн 37 коп. - відшкодування витрат на сплату судового збору.

3. У стягненні 137 грн 32 коп. інфляційних втрат відмовити.

4. Провадження у справі в частині стягнення 65 423 грн 00 коп. боргу припинити згідно з п.11 ч.1 ст.80 Господарського процесуального кодексу України.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

6. Копію рішення надіслати позивачу рекомендованим листом з поштовим повідомленням про вручення поштової кореспонденції.

Повне рішення складено 10 листопада 2017 р.

Суддя О.О. Банасько

віддрук. 3 прим.:

1 - до справи

2, 3 - позивачу - АДРЕСА_3, 49000; адреса для листування: аб/с 1526, м. Дніпро, 49000.