Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "13" листопада 2017 р. Справа № 906/847/17

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Шніт А.В.

секретар судового засідання Антонюк Н.Ю.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 - довіреність б/н від 04.07.2017

від відповідача: ОСОБА_2 - довіреність №01-27/30 від 24.07.2017.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Комтес-ХХI"

до Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод"

про стягнення 1103392,12грн

Позивач звернувся з позовом до суду про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 1103392,12грн, з яких: 1054800,00грн - основного боргу 33477,57грн - інфляційних нарахувань, 15114,55грн - 3% річних.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем зобов`язань щодо оплати вартості поставленого товару у встановлений ст.692 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) строк.

Представник позивача в судовому засіданні надав заяву про зменшення розміру позовних вимог від 13.11.2017, в якій просить припинити провадження у справі в частині стягнення заборгованості за видатковою накладною №ЦЕН 5274 від 07.04.2017 на суму 285000,00грн, а також щодо вимог про стягнення 33477,57грн інфляційних нарахувань і 15114,55грн 3% річних. Також, у даній заяві зазначено, що наслідки відмови від позову та припинення провадження у справі в частині відповідних позовних вимог позивачу відомі й зрозумілі.

Дослідивши подану представником позивача заяву від 13.11.2017, суд розцінює її як заяву про часткову відмову від позову.

Відповідно до ч.4 ст.22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення по справі, зокрема, відмовитись від позову.

Частиною 2 статті 78 ГПК України передбачено, що до прийняття відмови позивача від позову, господарський суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи є повноваження на вчинення цих дій у представників сторін.

Згідно п.4 ч.1 ст.80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято господарським судом.

Перевіривши повноваження представника позивача, роз'яснивши наслідки відповідної процесуальної дії, суд приходить до висновку про прийняття відмови позивача від позову, оскільки такі його дії не суперечать вимогам чинного законодавства і не порушують чиї-небудь права та охоронювані законом інтереси, і припиняє провадження у справі в частині вимог щодо стягнення 285000,00грн боргу, 15114,55грн 3% річних, 33477,57грн інфляційних втрат на підставі п.4 ч.1 ст. 80 ГПК України.

Представник відповідача в судовому засіданні надав заяву від 13.11.2017, в якій позовні вимоги щодо стягнення основного боргу в розмірі 769800,00грн визнав.

За змістом ч.5 ст.22 ГПК України відповідач має право визнати позов повністю або частково.

Перевіривши повноваження представника відповідача, суд приходить до висновку про прийняття заяви про визнання позову в частині стягнення основної заборгованості в розмірі 769800,00грн, оскільки такі його дії не суперечать вимогам чинного законодавства і не порушують чиї-небудь права та охоронювані законом інтереси.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

З матеріалів справи вбачається, що на підставі видаткових накладних №ЦЕН5231 від 28.03.2017 (на суму 20160,00грн), ЦЕН5396 від 18.04.2017 (на суму 339600,00грн), №ЦЕН5142 від 18.04.2017 (на суму 259200,00грн), №ЦЕН5145 від 28.03.2017 (на суму 171000,00грн) Товариство з обмеженою відповідальністю "Комтес-ХХI" (позивач) передало Державному підприємству "Житомирський бронетанковий завод" (відповідач) товар на загальну суму 789960,00грн (а.с. 40, 42-44).

Відповідач частково здійснив оплату вартості товару в розмірі 20160,00грн, про що свідчить платіжне доручення №8179 від 13.04.2017 (а.с. 50).

29.06.2017 позивач звернувся до відповідача з претензією №88 від 29.06.2017 щодо погашення заборгованості за поставлений товар (а.с. 33), яка отримана останнім 06.07.2017, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 33, на звороті).

Крім того, 14.08.2017 позивачем надіслано на адресу відповідача лист №123 від 11.08.2017 (а.с. 39), яким останньому направлено нотаріально засвідчені копії видаткових накладних та в якому повідомляється, що позивачем було складено і зареєстровано в ЄДРПН відповідні податкові накладні. Даний лист отриманий відповідачем 18.08.2017, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 39, на звороті).

В матеріалах справи знаходяться вказані вище податкові накладні (а.с. 51-55).

Оскільки, відповідач своє зобов'язання по оплаті вартості переданого товару в повному обсязі не виконав, позивач звернувся до суду з відповідною позовною вимогою (з врахуванням заяви позивача про часткову відмову від позову) про стягнення з відповідача 769800,00грн боргу за поставлений товар.

Дослідивши в сукупності всі обставини та матеріали справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, господарський суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ст.509 ЦК України).

Господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку (ч.1 ст.173 Господарського кодексу України (далі - ГК України). Сторони можуть за взаємною згодою конкретизувати або розширити зміст господарського зобов'язання в процесі його виконання, якщо законом не встановлено інше (ч.3 ст.173 ГК України).

Майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч.1 ст.175 ГК України).

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та і н ш і п р а в о ч и н и.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ч.2 ст.202 ЦК України).

За змістом ч.1 ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

У частині 2 цієї статті закріплено правило про те, що правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Слід зазначити, що для договорів купівлі-продажу, які повністю можуть бути виконані сторонами у момент їх вчинення, закон не вимагає обов'язкової письмової форми.

Судом встановлено, що сторонами вчинено договір купівлі-продажу в усній формі, що підтверджується матеріалами справи, а саме: видатковими накладними ЦЕН5396 від 18.04.2017 (на суму 339600,00грн), №ЦЕН5142 від 18.04.2017 (на суму 259200,00грн), №ЦЕН5145 від 28.03.2017 (на суму 171000,00грн) (а.с. 42-44), а також відповідними податковими накладними (а.с. 51-55).

Вчинені сторонами договірні відносини з купівлі-продажу в усній формі підпадають під правове регулювання норм статей глави 54 ЦК України.

Зобов'язання за цим договорами мають двосторонній характер, тобто покладають як на позивача, так і на відповідача певні обов'язки, при цьому в зобов'язаннях за договором кожна із сторін одночасно є боржником та кредитором. З точки зору виконання такі зобов'язання є зустрічними, оскільки виконання свого обов'язку однією із сторін обумовлюється виконанням другою стороною свого обов'язку (ч.1 ст.538 ЦК України).

Тому, за загальним правилом, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов, не допускається, крім випадків, передбачених законом або самим договором (ст.193 ГК України, ст.525 ЦК України).

Належне виконання зобов'язання - це виконання зобов'язання, обумовленого, насамперед, в договорі чи акті цивільного законодавства способом, предметом, у встановлений строк та в певному місці, належній особі та належною особою.

Як суд зазначав вище, між сторонами існували договірні відносини купівлі-продажу в усній формі.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За правилом ч.1 ст.692 ЦК України п о к у п е ц ь з о б о в ' я з а н и й о п л а т и т и т о в а р п і с л я й о г о п р и й н я т т я або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Водночас, наявність зобов'язання у відповідача щодо проведення платежів за отриманий товар випливає безпосередньо зі змісту ч.1 ст.692 ЦК України, а не ставиться в залежність від звернення до нього з окремою вимогою в порядку ч.2 ст.530 ЦК України.

При цьому, варто зазначити, що відповідно до ст.33 ГПК України предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Правило належності доказів, закріплене ст.34 ГПК України, передбачає, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, для вирішення питання щодо виникнення у покупця обов'язку з оплати вартості товару мають значення належні та допустимі докази - передбачені законом документи, якими підтверджується сам факт здійснення господарської операції. До таких доказів в силу чинного законодавства належать первинні документи.

Відповідно до норм ч.ч. 1, 2 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", пунктів 2.2, 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Мінфіну №88 від 24.05.1995, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

До документів, що підтверджують рух товарно-матеріальних цінностей, належить, зокрема, накладна, форма якої є типовою формою первинного обліку, затвердженою відповідними нормативно-правовими актами.

Видаткова накладна є двостороннім документом, яка підписується обома сторонами договору, скріплюється печаткою і повинна передбачати та конкретизувати основні умови поставки/передачі товару згідно договору.

Як встановлено судом, видаткові накладні ЦЕН5396 від 18.04.2017 (на суму 339600,00грн), №ЦЕН5142 від 18.04.2017 (на суму 259200,00грн), №ЦЕН5145 від 28.03.2017 (на суму 171000,00грн) містять всі необхідні реквізити, визначені ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", п.2.4. Положення про документальне забезпечення записів в бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995, а тому є первинними документами, які в розумінні ст.ст.33, 34 ГПК України є належними доказами того, що господарська операція з передачі товару від позивача до відповідача відбулась.

При цьому, слід зазначити, що підписання покупцем (відповідачем) видаткової накладної та наявність відтиску печатки товариства фіксує факт здійснення господарської операції та є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар після його приймання або приймання товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (у відповідності до вимог ст.692 ЦК України, ст.ст.1,9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність") (Оглядовий лист Вищого господарського суду України від 29.04.2013 №01-06/767/2013).

Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також положення ст.253 ЦК України, обов`язок сплати за поставлений позивачем товар у відповідача виник на другий день після його отримання.

У статті ст.629 ЦК України зазначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Проте, відповідач грошове зобов'язання з оплати вартості придбаного товару на суму 769800,00грн не виконав, внаслідок чого в останнього перед позивачем виникла заборгованість у розмірі 769800,00грн, що не заперечується самим відповідачем у поданій до суду заяві від 13.11.2017 (а.с. 84).

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

За змістом статті 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідач позов за підставою та предметом не оспорив, доказів сплати боргу суду не надав, суму боргу в розмірі 769800,00грн визнав у заяві про визнання позову від 13.11.2017 (а.с. 84).

При цьому, позивач довів суду обґрунтованість заявлених позовних вимог щодо стягнення заборгованості за поставлений товар на суму 769800,00грн належними та допустимими доказами.

Враховуючи викладене, господарський суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення 769800,00грн боргу обґрунтовані, заявлені відповідно до вимог чинного законодавства, підтверджуються належними доказами, наявними в матеріалах справи, та підлягають задоволенню. У частині вимог щодо стягнення 285000,00грн боргу, 15114,55грн 3% річних, 33477,57грн інфляційних втрат суд припиняє провадження у справі на підставі п.4 ч.1 ст. 80 ГПК України.

Судові витрати відповідно до ст.49 ГПК України покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.49, п.4 ч.1 ст.80, ст.ст.82-85 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Припинити провадження у справі в частині стягнення 285000,00грн основного боргу, 33477,57грн інфляційних нарахувань, 15114,55грн 3% річних, у зв'язку з відмовою позивача від позову.

2. Позов задовольнити частково.

3. Стягнути з Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод" (12441, Житомирська обл., Житомирський район, смт Новогуйвинське, вул. Дружби Народів, буд.1; ідентифікаційний код 07620094) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Комтес-ХХI" (69032, м. Запоріжжя, вул. Виборзька, буд.8; ідентифікаційний код 31075689):

- 769800,00грн - боргу;

- 11547,00грн - судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 16.11.17

Суддя Шніт А.В.

Віддрукувати:

1 - у справу