РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.11.2017Справа №910/13490/17
За позовом Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва"

до Деснянського районного управління Головного управління МВС України в місті Києві

про стягнення 29346 грн. 78 коп.

Суддя Отрош І.М.

Представники сторін:

від позивача: Максимова Я.С. - представник за довіреністю б/н від 01.11.2017;

від відповідача: не з'явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

11.08.2017 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва" з вимогами до Деснянського районного управління Головного управління МВС України в місті Києві про стягнення 29346 грн. 78 коп., з яких 26064 грн. 78 коп. основного боргу, 2382 грн. 89 коп. пені, 246 грн. 27 коп. 3% річних та 652 грн. 06 коп. інфляційних втрат.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач в порушення норм законодавства України та укладеного між сторонами Договору № 307/75-К про відшкодування витрат балансоутримувача від 01.06.2015 не відшкодував (не сплатив) позивачу вартість спожитих у період з травня по грудень 2015 року житлово-комунальних послуг, у зв'язку з чим у відповідача виникла заборгованість у розмірі 26064 грн. 78 коп. Крім того, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача пеню у розмірі 2382 грн. 89 коп. за період з 21.05.2015 по 01.11.2015, 3% річних у розмірі 246 грн. 27 коп. за період з 21.05.2015 по 01.01.2016 та інфляційні втрати у розмірі 652 грн. 06 коп. за період з травня по грудень 2015 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.08.2017 порушено провадження у справі № 910/13490/17, розгляд справи призначено на 29.09.2017.

Судове засідання, призначене на 29.09.2017, не відбулось.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.10.2017 розгляд справи призначено на 17.10.2017.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.10.2017, відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено на 03.11.2017.

Представник позивача у судовому засіданні 03.11.2017 надав усні пояснення по справі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання 03.11.2017 не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, вимог ухвал суду не виконав, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав, про призначене судове засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення 833.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 77 ГПК України у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Враховуючи, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи, беручи до уваги відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача з урахуванням положень статті 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

У судовому засіданні 03.11.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані суду докази, суд

ВСТАНОВИВ:

01.06.2015 між Комунальним підприємством "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва" (балансоутримувач) та Деснянським районним управлінням Головного управління МВС України в місті Києві (орендар) укладено Договір № 307/75-К про відшкодування витрат балансоутримувача, відповідно до умов якого балансоутримувач забезпечує надання послуг, які зазначені у Додатку № 1 до договору, нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Закревського, буд. 9, а орендар бере участь у витратах, понесених балансоутримувачем при наданні послуг, пропорційно до займаної ним площі в цій будівлі, якщо інше не випливає з характеру цих послуг, наданих балансоутримувачем за цим договором, та відшкодовує плату за земельну ділянку, на якій розташовано об'єкт. Орендар займає приміщення загальною площею 373,80 кв.м. на підставі договору оренди.

Додатком № 1 до Договору № 307/75-К про відшкодування витрат балансоутримувача від 01.06.2015 сторони погодили перелік та вартість послуг, що підлягають відшкодуванню відповідачем, зокрема зазначили, що відповідач відшкодовує позивачу (балансоутримувачу) плату за утримання прибудинкової території у розмірі 1707 грн. 36 коп.; плату за технічне обслуговування інженерного обладнання та внутрішньобудинкових мереж спільного використання у розмірі 332 грн. 81 коп. (по 31.05.2015) та 381 грн. 78 коп. (з 01.06.2015); плату за постачання холодної води та надання послуг з водовідведення; плату за користування земельною ділянкою.

Відповідно до п. 2.2.4 Договору № 307/75-К про відшкодування витрат балансоутримувача від 01.06.2015 орендар зобов'язується не пізніше 20 числа місяця, наступного за звітним місяцем, вносити плату на рахунок балансоутримувача будівлі за надані послуги та відшкодування плати за земельну ділянку, на якій розташовано об'єкт оренди.

При несвоєчасному внесенні плати - сплачувати пеню із розрахунку подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми наданих послуг за кожен день прострочення.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем Договору № 307/75-К про відшкодування витрат балансоутримувача від 01.06.2015, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором про відшкодування витрат балансоутримувача.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з п. 5.1 Договору № 307/75-К про відшкодування витрат балансоутримувача від 01.06.2015 цей договір набирає чинності з моменту його підписання і діє з 01.05.2015 по 31.12.2015 включно відповідно до ст. 631 Цивільного кодексу України. Якщо жодна із сторін не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії цього договору не повідомила іншу сторону про свій намір припинити дію цього договору, то договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором.

Відповідно до п. 5.3 Договору № 307/75-К про відшкодування витрат балансоутримувача від 01.06.2015 договір може достроково бути розірваний за згодою обох сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 653 Цивільного кодексу України у разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо.

Відповідно до ст. 654 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Судом встановлено, що 31.12.2015 між сторонами було укладено Додаткову угоду № 1 до Договору № 307/75-К про відшкодування витрат балансоутримувача від 01.06.2015 (копія долучена позивачем до позовної заяви), якою сторони погодили розірвати вказаний договір з 31.12.2015.

Відповідно до п. 2 Додаткової угоди № 1 від 31.12.2015 всі інші умови договору залишаються чинними у попередній редакції і сторони підтверджують щодо них свої зобов'язання.

При цьому у Додатковій угоді № 1 від 31.12.2015 до Договору № 307/75-К про відшкодування витрат балансоутримувача від 01.06.2015 сторонами зазначено, що заборгованість по вказаному договору станом на 31.12.2015 становить 26064 грн. 78 коп.

Вказана додаткова угода підписана уповноважена представниками сторін та скріплена печатками юридичних осіб позивача і відповідача.

За таких обставин, враховуючи, що Додаткова угода № 1 від 31.12.2015 була підписана уповноваженим представником відповідача та скріплена печаткою Деснянського районного управління Головного управління МВС України в місті Києві, суд дійшов висновку, що заборгованість відповідача з відшкодування витрат балансоутримувача за Договором № 307/75-К про відшкодування витрат балансоутримувача від 01.06.2015 станом на 31.12.2015 становила 26064 грн. 78 коп. (відповідно до інформації, вказаної сторонами у Додатковій угоді № 1 від 31.12.2015).

При цьому, судом встановлено, що станом на дату розгляду справи у суді Деснянське районне управління Головного управління МВС України в місті Києві перебуває в стані припинення (з 06.11.2015 - відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань).

Відповідно до ч. 2 ст. 2 ст. 104 Цивільного кодексу України юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Суд зазначає, що саме лише прийняття рішення про ліквідацію суб'єкта господарювання не позбавляє його статусу юридичної особи, і до внесення до названого державного реєстру запису про припинення його діяльності він, зокрема, може виступати учасником судового процесу в загальному порядку (відповідно до п. 4.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу судами першої інстанції» від 26.12.2011 № 18).

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач зазначає, що вказаний розмір заборгованості (26064 грн. 78 коп.) виник за період з 01.06.2015 по 31.12.2015.

При цьому, позивачем долучено до позовної заяви розрахунок заборгованості відповідача на загальну суму 26064 грн. 78 коп., в якому міститься інформація щодо місячних розмірів нарахованих до сплати відповідачем вартості послуг та періодів заборгованості.

З огляду на ненадання відповідачем будь-яких заперечень щодо розрахунку заборгованості (місячних розмірів нарахованих послуг, вартість яких повинна бути відшкодована відповідачем), наданого позивачем (на загальну суму 26064 грн. 78 коп. - відповідно до Додаткової угоди № 1від 31.12.2015), суд приймає у якості належного та допустимого доказу вказаний розрахунок заборгованості, який долучений позивачем до позовної заяви (а саме, в частині розміру нарахованих місячних послуг, вартість яких повинна відшкодовуватись відповідачем).

Так, відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем, судом встановлено, що у травні 2015 року відповідачем були спожиті послуги на суму 3311 грн. 13 коп., у червні 2015 року - послуги на суму 3276 грн. 81 коп., у липні 2015 року - послуги на суму 3115 грн. 79 коп., у серпні 2015 року - послуги на суму 3115 грн. 79 коп., у вересні 2015 року - послуги на суму 3115 грн. 79 коп., у жовтні 2015 року - послуги на суму 3115 грн. 79 коп., у листопаді 2015 року - послуги на суму 3506 грн. 84 коп., у грудні 2015 року - послуги на суму 3506 грн. 84 коп., що разом становить 26064 грн. 78 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п. 2.2.4 Договору № 307/75-К про відшкодування витрат балансоутримувача від 01.06.2015 орендар зобов'язується не пізніше 20 числа місяця, наступного за звітним місяцем, вносити плату на рахунок балансоутримувача будівлі за надані послуги та відшкодування плати за земельну ділянку, на якій розташовано об'єкт оренди.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач повинен був відшкодувати позивачу вартість послуг, спожитих у травні 2015 року, у строк до 20.06.2015 включно, вартість послуг, спожитих у червні 2015 року, у строк до 20.07.2015 включно, вартість послуг, спожитих у липні 2015 року, у строк до 20.08.2015 включно, вартість послуг, спожитих у серпні 2015 року, у строк до 20.09.2015 включно, вартість послуг, спожитих у вересні 2015 року, у строк до 20.10.2015 включно, вартість послуг, спожитих у жовтні 2015 року, у строк до 20.11.2015 включно, вартість послуг, спожитих у листопаді 2015 року, у строк до 20.12.2015 включно, вартість послуг, спожитих у грудні 2015 року, у строк до 20.01.2011 включно.

Судом встановлено, що відповідач не відшкодував позивачу вартість послуг, отриманих за період з травня 2015 року по грудень 2015 року за Договором № 307/75-К про відшкодування витрат балансоутримувача від 01.06.2015 на загальну суму 26064 грн. 78 коп., що не було спростовано відповідачем належними та допустимими доказами, зокрема, відповідачем не надано суду доказів сплати (відшкодування) вартості спожитих ним у період з травня по грудень 2015 року послуг у загальному розмірі 26064 грн. 78 коп., у зв'язку з чим у відповідача виникла заборгованість у розмірі 26064 грн. 78 коп., яка вказана сторонами у Додатковій угоді № 1 від 31.12.2015 про розірвання Договору № 307/75-К про відшкодування витрат балансоутримувача від 01.06.2015.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується з нормами ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Наявність та обсяг заборгованості Деснянського районного управління Головного управління МВС України в місті Києві у розмірі 26064 грн. 78 коп. підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та відповідачем не були спростовані, у зв'язку з чим позовні вимоги Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва" в частині стягнення з Деснянського районного управління Головного управління МВС України в місті Києві суми основного боргу у розмірі 26064 грн. 78 коп. підлягають задоволенню у повному обсязі.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до п. 2 Додаткової угоди № 1 від 31.12.2015 про розірвання Договору № 307/75-К про відшкодування витрат балансоутримувача від 01.06.2015 всі інші умови договору, не змінені цією угодою, залишаються чинними у попередній редакції, і сторони підтверджують щодо них свої зобов'язання.

Таким чином, положення п. 2 Додаткової угоди № 1 від 31.12.2015 про розірвання Договору № 307/75-К про відшкодування витрат балансоутримувача від 01.06.2015 свідчать про те, що умови договору Договору № 307/75-К від 01.06.2015 (зокрема, щодо строків відшкодування (сплати) відповідачем вартості спожитих послуг та щодо відповідальності відповідача за несплату вартості послуг) застосовуються до зобов'язань, які виникли між сторонами в межах строку дії вказаного договору.

Крім того, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача пеню у розмірі 2382 грн. 89 коп. за загальний період нарахування з 21.05.2015 по 01.11.2015.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання зобов'язання.

Згідно з статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» передбачає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 2.2.4 Договору № 307/75-К про відшкодування витрат балансоутримувача від 01.06.2015 при несвоєчасному внесенні плати орендар зобов'язаний сплачувати пеню із розрахунку подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми наданих послуг за кожен день прострочення.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд дійшов висновку в його необгрунтованості, оскільки як встановлено судом, відповідач повинен був відшкодовувати позивачу вартість спожитих послуг не пізніше 20-го числа місяця, наступного за звітним (наприклад, за травень 2015 року - не пізніше 20 червня 2015 року, і т.д.).

Таким чином, обгрунтованим періодом нарахування пені (в межах заявленого позивачем періоду нарахування - з 21.05.2015 по 01.11.2015) та враховуючи, що предметом спору є стягнення заборгованості за період надання послуг з травня 2015 року по грудень 2015 року, є період з 21.06.2015 по 01.11.2015.

За таких обставин, суд здійснив власний розрахунок пені (за прострочення відшкодування (сплати) відповідачем послуг, отриманих у період з травня по грудень 2015 року), та дійшов висновку, що обгрунтованим розміром пені, що підлягає стягненню з відповідача, є пеня у сумі 1663 грн. 38 коп. (658,96 грн. пені за прострочення оплати послуг, отриманих у травні 2015 року, 490,53 грн. пені за прострочення оплати послуг, отриманих у червні 2015 року, 307,65 грн. пені за прострочення оплати послуг, отриманих у липні 2015 року, 161,17 грн. пені за прострочення оплати послуг, отриманих у серпні 2015 року, 45,07 грн. пені за прострочення оплати послуг, отриманих у вересні 2015 року).

Таким чином, позовні вимоги Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва" в частині стягнення з Деснянського районного управління Головного управління МВС України в місті Києві пені у розмірі 2382 грн. 89 коп. підлягають частковому задоволенню у розмірі 1663 грн. 38 коп.

Також, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 246 грн. 27 коп. за період з 21.05.2015 по 01.01.2016.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з пунктом 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних, суд дійшов висновку в його необгрунтованості, оскільки як встановлено судом, відповідач повинен був відшкодовувати позивачу вартість спожитих послуг не пізніше 20-го числа місяця, наступного за звітним (наприклад, за травень 2015 року - не пізніше 20 червня 2015 року, і т.д.).

Таким чином, обгрунтованим періодом нарахування 3% річних (в межах заявленого позивачем періоду нарахування - з 21.05.2015 по 01.01.2016) та враховуючи, що предметом спору є стягнення заборгованості за період надання послуг з травня 2015 року по грудень 2015 року, є період з 21.06.2015 по 01.01.2016.

За таких обставин, суд здійснив власний розрахунок 3% річних (за прострочення відшкодування (сплати) відповідачем послуг, отриманих у період з травня по грудень 2015 року), та дійшов висновку, що обгрунтованим розміром 3% річних, що підлягає стягненню з відповідача, є 3% річні у сумі 191 грн. 12 коп. (53,07 грн. 3% річних за прострочення оплати послуг, отриманих у травні 2015 року, 44,44 грн. 3% річних за прострочення оплати послуг, отриманих у червні 2015 року, 34,32 грн. 3% річних за прострочення оплати послуг, отриманих у липні 2015 року, 26,38 грн. 3% річних за прострочення оплати послуг, отриманих у серпні 2015 року, 18,69 грн. 3% річних за прострочення оплати послуг, отриманих у вересні 2015 року, 10,76 грн. 3% річних за прострочення оплати послуг, отриманих у жовтні 2015 року, 3,46 грн. 3% річних за прострочення оплати послуг, отриманих у листопаді 2015 року).

Таким чином, позовні вимоги Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва" в частині стягнення з Деснянського районного управління Головного управління МВС України в місті Києві 3% річних у розмірі 246 грн. 27 коп. підлягають частковому задоволенню у розмірі 191 грн. 12 коп.

Крім того, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача інфляційні втрати у розмірі 652 грн. 06 коп. за період з травня 2015 року по грудень 2015 року.

Згідно з положеннями пунктів 3.1 та 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат, суд дійшов висновку в його необгрунтованості, оскільки як встановлено судом, відповідач повинен був відшкодовувати позивачу вартість спожитих послуг не пізніше 20-го числа місяця, наступного за звітним (наприклад, за травень 2015 року - не пізніше 20 червня 2015 року, і т.д.).

При цьому, відповідно до листа Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р., при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць; тому умовно потрібно вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, наприклад, травня, індексується за період з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня.

Таким чином, враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що обгрунтованим для нарахування інфляційних втрат за прострочення сплати (відшкодування) відповідачем вартості спожитих послуг у травні 2015 року є період з липня 2015 року по грудень 2015 року, за прострочення сплати (відшкодування) відповідачем вартості спожитих послуг у червні 2015 року є період з серпня 2015 року по грудень 2015 року, за прострочення сплати (відшкодування) відповідачем вартості спожитих послуг у липні 2015 року є період з вересня 2015 року по грудень 2015 року, за прострочення сплати (відшкодування) відповідачем вартості спожитих послуг у серпні 2015 року є період з жовтня 2015 року по грудень 2015 року, за прострочення сплати (відшкодування) відповідачем вартості спожитих послуг у вересні 2015 року є період з листопада 2015 року по грудень 2015 року та за прострочення сплати (відшкодування) відповідачем вартості спожитих послуг у жовтні 2015 року є грудень 2015 року (в межах заявленого позивачем періоду нарахування).

За таких обставин, суд здійснив власний розрахунок інфляційних втрат (за прострочення відшкодування (сплати) відповідачем послуг, отриманих у період з травня по грудень 2015 року), та дійшов висновку, що обгрунтованим розміром інфляційних втрат, що підлягає стягненню з відповідача, є інфляційні втрати у сумі 420 грн. 66 коп.

Таким чином, позовні вимоги Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва" в частині стягнення з Деснянського районного управління Головного управління МВС України в місті Києві інфляційних втрат у розмірі 652 грн. 06 коп. підлягають частковому задоволенню у розмірі 420 грн. 66 коп.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43, ч. 1 ст. 49, ст.ст. 75, 82, ст. ст. 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Деснянського районного управління Головного управління МВС України в місті Києві (02217, м. Київ, вул. Драйзера, буд. 9-Б; ідентифікаційний код: 08805200) на користь Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва" (02217, м. Київ, вул. Закревського, буд. 15; ідентифікаційний код: 39605452) суму основного боргу у розмірі 26064 (двадцять шість тисяч шістдесят чотири) грн. 78 коп., пеню у розмірі 1663 (одна тисяча шістсот шістдесят три) грн. 38 коп., 3% річних у розмірі 191 (сто дев'яносто одна) грн. 12 коп., інфляційні втрати у розмірі 420 (чотириста двадцять) грн. 66 коп. та судовий збір у розмірі 1545 (одна тисяча п'ятсот сорок п'ять) грн. 15 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 13.11.2017

Суддя І.М. Отрош