РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.11.2017Справа №910/17298/17
За позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до 1) Публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль»

2) Публічного акціонерного товариства «Кристалбанк»

про визнання недійсним договору факторингу від 24.05.2017

Суддя Демидов В.О.

Представники сторін:

від позивача не з'явився;

від відповідача-1 не з'явився;

від відповідача-2 Оленко Н.О. (дов. №57 від 05.07.2017).

встановив :

05.10.2017 Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль» та Публічного акціонерного товариства «Кристалбанк» про визнання недійсним договору факторингу (портфельне відступлення права вимоги) від 24.05.2017, що укладений між Публічним акціонерним товариством «Райффайзен банк Аваль» та Публічним акціонерним товариством «Кристалбанк», в частині, що стосується вимог, що випливають з кредитного договору №010/02-44/757/08 від 03.06.2008 зі змінами та доповненнями, який було укладено з ФОП ОСОБА_1.

Позовні вимоги обґрунтовані відсутністю згоди боржника на заміну кредитора у зобов'язанні, в той час як обов'язковість такої згоди передбачена договором, у зв'язку із чим наявні підстави для визнання недійсним на підставі ч. 1 ст. 203 ЦК України договору про відступлення права вимоги, оскільки він суперечить вимогам ч. 1 ст. 516 ЦК України.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 09.10.2017 порушено провадження у справі №910/17298/17, розгляд справи призначено на 26.10.2017.

18.10.2017 позивач через загальний відділ діловодства суду подав клопотання про фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису.

25.10.2017 представником відповідача-2 через загальний відділ діловодства суду подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи, а також відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого проти позовних вимог заперечив та просив відмовити у їх задоволенні.

26.10.2017 представником відповідача-1 через загальний відділ діловодства суду подано відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого проти позовних вимог заперечив та просив відмовити у їх задоволенні.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 26.10.2017 враховуючи неявку в судове засідання представників позивача та відповідача-1, а також необхідність витребування доказів по справі, розгляд справи відкладено на 16.11.2017.

16.11.2017 представник відповідача-2 через загальний відділ діловодства суду подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

У судове засідання 16.11.2017 з'явився представник відповідача-2, надав пояснення по справі.

Позивач та представник відповідача-1 у судове засідання 16.11.2017 не з'явилися, причин неявки суду не повідомили, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

З урахуванням фактичних обставин справи, суд вважає за можливим розглянути справу за наявними матеріалами у даному судовому засіданні з урахуванням положення ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 16.11.2017 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, надані докази, суд встановив такі фактичні обставини.

03.06.2008 між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен банк Аваль» (далі - відповідач-1) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (далі - позивач) укладено кредитний договір №010/02-44/757-8 (відновлювальна кредитна лінія під іпотеку комерційної нерухомості), відповідно до п. 1.1. якого кредитор, на положеннях та умовах цього договору відкриває позичальнику відновлювальну (револьверну) кредитну лінію у сумі 250 000,00 дол. США, в порядку, передбаченому цим договором, та повинен бути повернутий позичальником в строк по 02.06.2018 включно.

Відповідно до п. 2.1.1 кредитного договору зобов'язання позичальника забезпечуються іпотекою належного майновому поручителю ПП «Сандра-Ч», двоповерхова нежитлова будівля з підвалом загальною площею 1052,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно з п. 4.5 кредитного договору з укладенням цього договору позичальник надає згоду на те, що кредитор має право повністю або частково передати (відступити) свої права та зобов'язання по цьому договору, а також за договорами, пов'язаними із забезпеченням виконання зобов'язань за даним договором, третій особі без додаткового отримання згоди позичальника.

24.05.2017 між Публічним акціонерним товариством «Райффайзен банк Аваль» (клієнт) та Публічним акціонерним товариством «Кристалбанк» (фактор) було укладено договір факторингу (портфельне відступлення прав вимоги), відповідно до п. 2.1 якого в порядку та на умовах, визначених в цьому договорі, фактор зобов'язується передати (сплатити) клієнту загальну суму фінансування, а клієнт відступає (передає) факторові права вимоги, вказані в Реєстрі кредитних операцій до відступлення, включаючи право нараховувати за умовами кредитних договорів і вимагати від позичальників сплати процентів за користування кредитом, комісій, штрафних санкцій та інших платежів згідно з кредитними договорами.

Відповідно до п. 1.1 договору загальна сума фінансування - грошові кошти у валюті України у сумі 21 799 000,00 грн., які фактор зобов'язується передати в розпорядження клієнта в рахунок відступлення прав вимоги за кредитними договорами шляхом перерахування їх на рахунок клієнта в порядку і на умовах, визначених договором.

З дати відступлення прав вимоги клієнт перестає бути стороною кредитних договорів, зазначених в реєстрі відступлення прав вимоги, а фактор стає виключним та єдиним кредитором за відповідними кредитними договорами та набуває всіх прав за ними. Права вимоги переходять до фактора в повному обсязі, безвідзивно та без можливості зворотнього відступлення (без регресу) (п. 2.3 договору).

Фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі фактором у клієнта прав вимоги та набуття фактором прав вимоги (п. 2.4 договору).

В пункті 2.12. договору факторингу зазначено, що фактор зобов'язується самостійно (без участі клієнта) щодо прав вимоги, стосовно яких здійснюється примусове стягнення заборгованості в судовому порядку або у виконавчому провадженні, підготувати та подати заяви про заміну сторони у таких провадженнях до відповідних інстанцій для здійснення процесуального правонаступництва.

Згідно з п. 4.1 договору факторингу після підписання сторонами реєстру відступлених прав вимоги, в день такого підписання, клієнт передає, а фактор зобов'язаний прийняти документацію, про що сторонами складається акт приймання-передачі. Передача документації щодо договорів забезпечення здійснюється сторонами в день укладення договорів відступлення прав вимоги за договором забезпечення відповідно до умов, погоджених сторонами в таких договорах.

В п. 10.1 вказаного договору зазначено, що до цього договору додаються наступні додатки, що складають його невід'ємну частину, серед них реєстр відступлення прав вимоги.

Матеріали справи містять копію витягу з Реєстру відступлених прав вимоги від 25.05.2017 по кредитному договору №010/02-44/757/08 від 03.06.2008, який було укладено з ФОП ОСОБА_1 Даний витяг підтверджує укладення договору факторингу по кредитному договору №010/02-44/757/08 від 03.06.2008, який було укладено з ФОП ОСОБА_1 Крім того у витязі зазначається існуюча заборгованість за кредитним договором 010/02-44/757/08 від 03.06.2008 ФОП ОСОБА_1 на 24.05.2017, а саме: основна (позичкова) заборгованість у сумі 136 550,00 дол. США; нараховані проценти за користування кредитом у сумі 139 455,20 дол. США, штрафні санкції у розмірі 526,54 дол. США.

На виконання п. 3.1 договору факторингу фактор сплатив клієнту загальну суму фінансування шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на його банківський рахунок, що підтверджується меморіальним ордером №38640 від 25.05.2017 на суму 21 799 000,00 грн.

За таких обставин розрахунки за договором здійснено, а тому договір факторингу є укладеним.

25.05.2017 між сторонами договору факторингу було підписано акт прийому-передачі документів, згідно якого ПАТ «Райффайзен банк Аваль» передало ПАТ «Кристалбанк» наступні документи: оригінал кредитного договору №010/02-44/757/08 від 03.06.2008; позовну заяву про стягнення боргу; заяву про уточнення позовних вимог; рішення господарського суду Черкаської області у справі №08/5026/186/2011 від 26.07.2011, наказ про примусове виконання рішення суду та постанову про відкриття виконавчого провадження №50633330 від 25.03.2016 тощо.

Також з матеріалів справи вбачається, що ухвалою господарського суду Черкаської області від 28.09.2017 у справі №08/5026/186/2011 заяву ПАТ «Кристалбанк» про заміну сторони задоволено частково. Замінено сторону у справі №08/5026/186/2011 з ПАТ «Райффайзен банк Аваль» на його правонаступника - ПАТ «Кристалбанк».

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що у зв'язку із відсутністю його (боржника) згоди на заміну кредитора у зобов'язанні, в той час як обов'язковість такої згоди передбачена договором, є підставою для визнання недійсним на підставі ч. 1 ст. 203 ЦК України договору про відступлення права вимоги, оскільки він суперечить вимогам ч. 1 ст. 516 ЦК України.

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та необхідність відмови у задоволенні позову з таких підстав.

У відповідності з приписами ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

На підставі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнано судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Приписами ст. 235 ЦК України визначено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Якщо такий правочин суперечить закону, господарський суд має прийняти рішення про визнання його недійсним із застосуванням, за необхідності, відповідних правових наслідків (дана правова позиція викладена в п. 3.11. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 № 11).

З аналізу умов оспорюваного договору, змісту прав та обов'язків сторін за ним слідує, що останній за своєю правовою природою є договором факторингу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно з ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

У відповідності до ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт; клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності; фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Згідно з положеннями ст.ст. 4, 5, 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фактор на момент укладення договору факторингу повинен мати статус фінансової установи та отримати дозвіл на надання фінансової послуги факторингу.

В силу п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Згідно ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

В силу ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до положень ст. 518 ЦК України боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов'язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред'явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов'язок до пред'явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання.

Таким чином, якщо інше не встановлено договором або законом, відступлення права вимоги є двостороннім правочином, в якому сторонами є первісний кредитор і новий кредитор. У цьому випадку боржник - не є стороною у цьому правочині, а лише наділений правом не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні (ч. 2 ст. 517 ЦК України) та правом висувати проти вимоги кредитора заперечення (ст. 518 ЦК України).

З аналізу наведених норм вбачається, що заміна кредитора у зобов'язанні не впливає на характер, обсяг і порядок виконання боржником своїх обов'язків, не погіршує становище боржника і не зачіпає його інтересів, та здійснюється без згоди боржника, однак сторони мають право додатково врегулювати порядок заміни кредитора у договорі.

Згідно з п. 4.5 кредитного договору вбачається, що з укладенням цього договору позичальник надає згоду на те, що кредитор має право повністю або частково передати (відступити) свої права та зобов'язання по цьому договору, а також за договорами, пов'язаними із забезпеченням виконання зобов'язань за даним договором, третій особі без додаткового отримання згоди позичальника.

Таким чином, оскільки сторони у кредитному договорі не обумовили необхідність обов'язкової згоди боржника на відступлення права вимоги за кредитним договором, то укладення спірного договору не погіршує становище боржника і не зачіпає його інтересів та не порушує його права, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Крім того позивач не довів, що станом на дату укладення спірного правочину була відсутня дійсна вимога до позивача за кредитним договором, адже заборгованість за кредитом позивач не сплатив і доказів цього суду не надав.

При цьому відповідно до вимог ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Отже, з огляду на все вищенаведене у сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, з покладенням судових витрат в порядку ст. 49 Господарського процесуального кодексу України на позивача.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 44, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

вирішив:

У задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Повне рішення складене та підписане 21.11.2017.

Суддя В.О. Демидов