КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" листопада 2017 р. Справа№ 910/8904/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Алданової С.О.

секретар: Іванов О.О.

за участю представників

позивача: не з'явився;

відповідача: Чередніченко М.О.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ІСТ ЮРОУП

ПЕТРОЛЕУМ"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 23.08.2017

у справі №910/8904/17 (суддя Сташків Р.Б.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Науково-дослідне і

конструкторське бюро бурового інструменту"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІСТ ЮРОУП

ПЕТРОЛЕУМ"

про стягнення 2 675 717,75 грн.

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Науково-дослідне і конструкторське бюро бурового інструменту" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Голден Деррік" (далі - відповідач) санкцій, нарахованих за прострочення виконання відповідачем своїх договірних зобов'язань перед позивачем, у загальній сумі 2 675 717,75 грн. (з них: 228 254,00 грн. - 3% річних, 2 447 463,75 грн. - інфляційні втрати).

Відповідач в усних поясненнях проти позову заперечував, наголошуючи на тому, що позивач не звертався до відповідача з приводу досудового вирішення спору, а одразу подав позов до суду, що на думку відповідача свідчить про зміну позивачем умов укладеного з відповідачем договору в односторонньому порядку, у зв'язку з чим відповідач просив суд припинити провадження у справі. Оскільки відповідачем було погашено присуджені рішенням Господарського суду міста Києва від 01.07.2014 у справі №910/7153/14 суми боргу, санкцій та судового збору, то підстави для подальшого нарахування сум 3% річних та втрат від інфляції до фактичного погашення заборгованості відсутні. Відповідач просив суд застосувати строк позовної давності до вимог про стягнення 3% річних.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.08.2017 у справі №910/8904/17 позов задоволено частково, присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 2 447 463,75 грн. інфляційних втрат, 219 443,50 грн. 3% річних та 40 003,61 грн. судового збору. У іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, відповідач звернувся до Київського апеляційного Господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 23.08.2017 у справі №910/8904/17 в частині задоволення позовних вимог та прийняти нове рішення, яким відмовити в позові.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права. Зокрема, відповідач звертав увагу суду апеляційної інстанції на наступне:

- в п.5.5 Договору за прострочення оплати робіт передбачена пеня в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня. Іншого виду відповідальності договором не передбачено;

- відповідальність у формі сплати 3% річних має риси відповідальності у формі сплати пені та за своєю правовою природою є неустойкою, враховуючи, що позивач та відповідач в договорі не домовлялись про встановлення відповідальності у розмірі 3% річних, рішення суду в частині стягнення з відповідача 3% річних є безпідставним та таким, що порушує норми матеріального права, зокрема ст.ст. 547, 549 Цивільного кодексу України;

- суд не дослідив наявність у відповідача умов для виконання договору, а саме: можливості вільно розпоряджатись власними рахунками, відкритими в банківських установах, хоча згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань щодо відповідача відкрита значна кількість виконавчих проваджень, в яких відповідач виступає боржником;

- встановлення судом наявності у відповідача можливості виконати умови договору мало значення для встановлення наявності у відповідача вини у завданні позивачу збитків.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.09.2017 апеляційну скаргу відповідача було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у наступному складі: головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Мартюк А.І., Алданова С.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.09.2017 (головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Мартюк А.І., Алданова С.О.) апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 19.10.2017.

02.10.2017 через Відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду надійшов відзив позивача на апеляційну скаргу, в якому він зазначав про необґрунтованість доводів скарги, просив суд залишити апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні 19.10.2017 представник відповідача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 23.08.2017 у справі №910/8904/17 в частині задоволення позовних вимог та прийняти нове рішення, яким відмовити в позові.

В судовому засіданні 19.10.2017 представник позивача заперечував проти апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просив суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін як таке, що було ухвалено з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні 19.10.2017, на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 16.11.2017.

15.11.2017 та 16.11.2017 через Відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшли:

- письмові пояснення по справі, в яких, зокрема, суд апеляційної інстанції повідомлявся про зміну найменування відповідача з Товариства з обмеженою відповідальністю "Голден Деррік" на Товариство з обмеженою відповідальністю "ІСТ ЮРОУП ПЕТРОЛЕУМ";

- клопотання про витребування у справі додаткових доказів від позивача, а саме: оригіналів договорів №БР-25072012 від 25.07.2012 та №БР-25072012 від 10.07.2012 з додатками, додатковими угодами та Актами до них, а також копій вказаних документів;

- клопотання про долучення до матеріалів справи роздруківки (витягу) з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань на підтвердження реєстрації зміни найменування відповідача з Товариства з обмеженою відповідальністю "Голден Деррік" на Товариство з обмеженою відповідальністю "ІСТ ЮРОУП ПЕТРОЛЕУМ".

Зважаючи на зміну найменування відповідача, колегія суддів вирішила задовольнити клопотання про залучення до матеріалів справи роздруківки (витягу) з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань на підтвердження реєстрації, а також зазначати відповідачем у даній справі Товариство з обмеженою відповідальністю "ІСТ ЮРОУП ПЕТРОЛЕУМ" замість Товариства з обмеженою відповідальністю "Голден Деррік".

В задоволенні клопотань про витребування від позивача оригіналів договорів №БР-25072012 від 25.07.2012 та №БР-25072012 від 10.07.2012 з додатками, додатковими угодами та Актами до них, а також копій вказаних документів суд відмовляє, оскільки в місцевому господарському суді відповідачем не ставилося питання про те, що сума інфляційних втрат та 3% річних нарахована позивачем на підставі договору, який відповідачем не підписувався. До того ж, фактично підставою позову є обставини, встановлені у іншому судовому рішенні, а саме рішенням Господарського суду міста Києва від 01.07.2014 у справі №910/7153/14, різним є лише період нарахувань у справі №910/8904/17 та справі №910/7153/14.

В судовому засіданні 16.11.2017 представник відповідача підтримав раніше надані пояснення та просив суд апеляційну скаргу задовольнити.

Представник позивача у судове засідання 16.11.2017 не з'явився, про поважність причин нез'явлення суд не повідомив, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Оскільки явка представників сторін у судові засідання не була визнана судом обов'язковою, а також зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення представників сторін про місце, дату і час судового розгляду, колегія суддів визнала за можливе розглядати справу у відсутності представника позивача за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 16.11.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, надані у попередньому судовому засіданні, та пояснення представника відповідача, надані 16.11.2017, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

10.07.2012 між позивачем, як виконавцем, та відповідачем, як замовником, було укладено договір №БР-25072012 на виконання робіт (далі - Договір).

Пунктом 2.1 договору сторони погодили, що вартість робіт за Договором визначається на підставі "Кошторисного розрахунку" і становить 8 864 240,00 грн. Також сторони погодили, що розрахунки за Договором проводяться у наступному порядку (п. 2.3 договору):

- протягом 10 (десяти) днів з моменту підписання Договору та після надання виконавцем відповідного рахунку замовник перераховує виконавцю аванс у розмірі 40% від загальної вартості робіт, розмір якої визначено пунктом 2.1 договору (підпункт 2.3.1 пункту 2.3 Договору);

- протягом 5 (п'яти) днів після закінчення буріння стовбура діаметром 490 мм, що зазначається у відповідному добовому рапорті та після надання виконавцем відповідного рахунку замовник оплачує виконавцю передоплату в розмірі 15% від загальної вартості робіт, розмір якої визначено пунктом 2.1 Договору (підпункт 2.3.2 пункту 2.3 Договору);

- протягом 5 (п'яти) днів після закінчення буріння стовбура діаметром 393,7 мм, що зазначається у відповідному добовому рапорті, та після надання виконавцем відповідного рахунку замовник оплачує виконавцю 15% від загальної вартості робіт, розмір якої визначено пунктом 2.1 Договору (підпункт 2.3.3 пункту 2.3 Договору);

- протягом 5 (п'яти) днів після закінчення буріння стовбура діаметром 295,3 мм, що зазначається у відповідному добовому рапорті, та після надання виконавцем відповідного рахунку замовник оплачує виконавцю 15% від загальної вартості робіт, розмір якої визначено пунктом 2.1 Договору (підпункт 2.3.4 пункту 2.3 Договору);

- решту 15% від загальної вартості робіт замовник оплачує виконавцю протягом 5 (п'яти) днів з моменту спуску першої секції експлуатаційної колони, що зазначається у відповідному добовому рапорті (підпункт 2.3.5 пункту 2.3 Договору);

Згідно з п.3.2 Договору, замовник зобов'язаний прийняти виконані роботи протягом 5 (п'яти) календарних днів з дати отримання акта приймання-передачі виконаних робіт та підписати його, або в той же строк у письмовій формі надати обґрунтовану відмову від прийняття робіт. Замовник зобов'язаний оплачувати фактично виконані роботи в розмірах і в строки, що передбачені ст. 2 цього Договору (підпункт 4.1.9 пункту 4.1 Договору). Крім того, сторонами було укладено додаткову угоду № 1 до Договору, відповідно до якої пункт 2.1 Договору викладено в такій редакції: "вартість робіт за договором визначається з урахуванням "Кошторисного розрахунку" та додаткової угоди № 1 до договору і становить 9 553 533,33 грн., крім того ПДВ 1 910 706,67 грн., а всього 11 464 240,00 грн.".

В подальшому між сторонами було укладено Додаткову угоду №1 до Договору, в якій вони погодили п.2.1 Договору викласти в новій редакції, а саме: "вартість робіт за договором визначається з урахуванням "Кошторисного розрахунку" та додаткової угоди №1 до договору і становить 9 553 533,33 грн., крім того ПДВ 1 910 706,67 грн., всього 11 464 240,00 грн.", а також Додаток №4 "Календарний план (уточнений) виконання робіт по приготуванню промивальної рідини, лабораторному контролю та регулюванню її параметрів при бурінні свердловини №27 Сахалінського родовища" на суму 11 464 240,00 грн.

На виконання умов договору позивачем було складено акти приймання-передачі виконаних робіт, а саме:

- акт №1, згідно з яким вартість 1 і 2 етапів календарного плану робіт становить 3 090 770,00 грн.; виконано робіт на суму 3 090 770,00 грн.; сума авансу 6 155 280,00 грн.; до перерахунку - нуль;

- акт №2, згідно якого вартість 3 етапу календарного плану робіт становить 5 557 410, 00 грн; виконано робіт на суму 5 557 410,00 грн.

З врахуванням сплаченого авансу (6 155 280,00 грн.) за мінусом вартості робіт 1-2 етапів за актом №1, який підписано замовником без заперечень на суму 3 090 770,00 грн., сума залишку авансу становила 3 064 510,00 грн., які позивачем зараховано в рахунок оплати робіт 3 етапу. Неоплачена сума вартості виконаних робіт за актом №2 становить 2 492 900 ,00 грн. При цьому, замовник не підписав акт №2 приймання-передачі виконаних робіт.

Виконання позивачем робіт за Договором також підтверджується укладенням договору №1001 від 01.10.2012, за яким позивач отримав від Товариства з обмеженою відповідальністю "Геосинтез інжиніринг" хімічні реагенти за видатковими накладними №РН-05 від 24.01.2013, №РН-012 від 15.02.2014, №РН-042 від 22.04.2013, №РН-093 від 05.07.2013 та №РН-0133 від 27.08.2013.

Згідно з п.1.6 Договору хімічні реагенти для приготування та регулювання технологічних властивостей промивальної рідини постачаються виконавцем безпосередньо на свердловину.

Про постачання позивачем реагентів на свердловину свідчать акти здачі приймання робіт №ОУ-0000002 від 09.01.2013, №ОУ-0000019 від 22.03.2013, №ОУ-0000026 від 11.04.2013, №ОУ-0000032 від 07.05.2013, №ОУ-0000066 від 27.07.2013, за якими Товариство з обмеженою відповідальністю "Геосинтез інжиніринг" виконало роботи по перевезенню хімічних реагентів безпосередньо на свердловину №27 Сахалінського родовища.

Тобто, роботи, виконані позивачем, вважаються прийнятими відповідачем та підлягають оплаті.

Оскільки відповідач не розрахувався з позивачем у погоджені в Договорі порядку і строки, позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з відповідача 2 846 471,59 грн. заборгованості за Договором, з яких: 2 492 900,00 грн. основного боргу, 46 306,47 грн. 3% річних; 103 603,74 грн. інфляційних втрат та 200 661,38 грн. За вказаною позовною заявою було порушено провадження у справі №910/7153/14.

Рішенням Господарського суду міста Києва у справі №910/7153/14 від 01.07.2014, залишеним без змін постановами Київського апеляційного господарського суду від 26.08.2014 та Вищого господарського суду України від 15.10.2014, позовні вимоги було задоволено частково. Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Голден Деррік" (відповідача у справі №910/8904/17) на користь Приватного акціонерного товариства "Науково дослідне і конструкторське бюро бурового інструменту" (позивача у справі №910/8904/17) 2 492 900,00 грн. боргу, 46 306,47 грн. 3% річних, 103 603,74 грн. інфляційних втрат, 160 706,68 грн. пені та 56 070,34 грн. судового збору. В задоволені решти позовних вимог було відмовлено.

Названим судовим рішенням було встановлено обставини щодо виконання сторонами умов Договору та наявності заборгованості і відповідно до ст. 35 Господарського процесуального кодексу України ці обставини не підлягають повторному доведенню під час розгляду справи №910/8904/17.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач виконав вищевказане рішення суду в частині погашення основного боргу лише 05.05.2017 і внаслідок прострочення відповідача у позивача виникло право на нарахування інфляційних втрат та 3% річних за наступні періоди після тих, які розглядалися у справі №910/7153/14.

За розрахунком позивача з відповідача підлягає стягненню 2 447 463,75 грн. інфляційних втрат за період з травня 2014 по травень 2017 та 228 254,00 грн. 3% річних за період з 16.04.2014 по 04.05.2017, нарахованих на суму боргу, встановлену рішенням Господарського суду міста Києва у справі №910/7153/14 від 01.07.2014.

Місцевий господарський суд позов задовольнив частково, визнавши позовні вимоги обґрунтованими та документально підтвердженими лише в частині стягнення з відповідача на користь позивача 2 447 463,75 грн. інфляційних втрат та 219 443,50 грн. 3% річних. В задоволенні решти вимог було відмовлено у зв'язку із пропуском строку позовної давності, про застосування якого просив відповідач.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають фактичним обставинам справи, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Зазначене також кореспондується зі ст. 526 Цивільного кодексу України, де встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. ст. 610, 612 Цивільного кодексу України).

В процесі судового розгляду було встановлено, що позивач виконав, а відповідач прийняв роботи, передбачені укладеним між сторонами Договором.

Однак відповідач не здійснив повний розрахунок з позивачем, що призвело до виникнення заборгованості з оплати виконаних робіт у сумі 2 492 900,00 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва у справі №910/7153/14 від 01.07.2014 було встановлено факт несвоєчасного виконання відповідачем грошового зобов'язання у сумі 2 492 900,00 грн. за укладеним з позивачем Договором, присуджено до стягнення основний борг у вищевказаній сумі, а також 3% річних та інфляційні втрати за період з 26.08.2013 по 15.04.2014.

Як уже зазначалося вище, предметом розгляду у даній справі є вимоги позивача про стягнення з відповідача 2 447 463,75 грн. інфляційних втрат за період з травня 2014 по травень 2017 та 228 254,00 грн. 3% річних за період з 16.04.2014 по 04.05.2017, нарахованих на суму боргу, встановлену рішенням Господарського суду міста Києва у справі №910/7153/14 від 01.07.2014, тобто у сумі 2 492 900,00 грн.

В процесі судового розгляду було встановлено, що основний борг у розмірі 2 492 900,00 грн. позивачу було сплачено замість відповідача іншою особою (Товариством з обмеженою відповідальністю "Авант трейд лімітед") згідно з платіжним дорученням №398 від 05.05.2017 (том справи - 1, аркуш справи - 97). Тобто основний борг за Договором був погашений майже через три роки після набрання законної сили рішенням Господарського суду міста Києва у справі №910/7153/14 від 01.07.2014.

Наявні у справі матеріали та пояснення свідчать про те, що відповідач прострочив виконання своїх грошових зобов'язань перед позивачем.

Відповідач в наданих суду апеляційної інстанції поясненнях зазначав про те, що до позову додано примірник договору №БР-25072012 від 25.07.2012, який не підписаний зі сторони відповідача. Окрім того, позивач додав до позову та посилався на рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/7153/14 від 01.07.2014, в якому предметом розгляду було стягнення заборгованості за договором №БР-25072012 від 10.07.2012.

З цього приводу колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне. Дійсно в позовній заяві міститься посилання на укладений між сторонами договір №БР-25072012 від 25.07.2012, тоді як в рішенні Господарського суду міста Києва у справі №910/7153/14 від 01.07.2014 йде мова про виконання зобов'язань за договором №БР-25072012 від 10.07.2012. Водночас, згідно з наданими представником відповідача поясненнями суду апеляційної інстанції, між сторонами було укладено кілька договорів виконання робіт і щодо виконання зобов'язань за цими договорами порушено провадження у кількох справах. З наведеного можна дійти висновку про те, що в даному випадку має місце описка у зазначенні дати договору. До того ж, зі змісту позовної заяви вбачається, що підставою для розрахунку інфляційних втрат та 3% річних у справі №910/8904/17 була сума боргу, встановлена у рішенні Господарського суду міста Києва у справі №910/7153/14 від 01.07.2014, за договором №БР-25072012 від 10.07.2012. Тобто, підставою позову є факт прострочення відповідачем виконання своїх грошових зобов'язань, встановлений у рішенні Господарського суду міста Києва у справі №910/7153/14 від 01.07.2014. При цьому відповідне нарахування інфляційних втрат та 3% річних здійснено за період, не охоплений вказаним судовим рішенням, що повністю у згоджується з вимогами чинного законодавства та усталеною судовою практикою з цього приводу.

При цьому колегією суддів враховано, що з відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України). Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільним кодексом України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання (аналогічна правова позиція наведена в п.7.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 (із змінами та доповненнями) «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

В ст. 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки в процесі судового розгляду було встановлено факт прострочення виконання відповідачем грошових зобов'язань перед позивачем, нарахування інфляційних втрат та 3% річних є правомірним.

Відповідач у своїх запереченнях на позов та в апеляційній скарзі зазначав про те, що оскільки ним було погашено присуджені рішенням Господарського суду міста Києва від 01.07.2014 у справі №910/7153/14 суми боргу, санкцій та судового збору, то підстави для подальшого нарахування сум 3% річних та втрат від інфляції до дня фактичного погашення відсутні.

Однак, як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, відповідно до положень ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З наведеного випливає, що за період, коли зобов'язання не виконувалось належним чином, нарахування санкцій є обґрунтованим.

Посилання відповідача на те, що позивачем не було дотримано порядку переддоговірного врегулювання спору не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки чинне цивільне та господарське законодавство, яке регулює правовідносини сторін даного спору (стягнення санкцій за ст. 625 Цивільного кодексу України), такого обов'язку на позивача не покладає.

Належних та допустимих доказів, які б свідчили про протилежне, ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції не надано.

В своїй апеляційній скарзі відповідач зазначав про те, що відповідальність у формі сплати 3% річних має риси відповідальності у формі сплати пені та за своєю правовою природою є неустойкою. Відповідач вважає, що сторони в Договорі не домовлялись про встановлення відповідальності у розмірі 3% річних, а тому рішення місцевого господарського суду в частині стягнення з відповідача 3% річних є безпідставним та таким, що порушує норми матеріального права, зокрема ст.ст. 547, 549 Цивільного кодексу України.

З цього приводу колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (аналогічна правова позиція викладена в п.п.3.1, 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 (із змінами та доповненнями) «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

Відносно доводів відповідача про те, що сторони в Договорі не передбачали такий вид відповідальності, як нарахування 3% річних, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідальність у вигляді нарахування та сплати 3% річних є правовим наслідком, який наступає в силу закону. Відсутність відповідної умови у договорі (угоді) не звільняє від даного виду відповідальності у випадку порушення грошового зобов'язання, якщо про це заявлено вимогу кредитором.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат, здійснений позивачем, колегія суддів дійшла висновку про його арифметичну правильність, у зв'язку з чим вимога позивача про стягнення з відповідача 2 447 463,75 грн. інфляційних втрат, нарахованих за період з 01.05.2014 по 01.05.2017 є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Відповідач подав місцевому господарському суду заяву про застосування строку позовної давності до вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних у сумі 228 254,00 грн. (том справи - 1, аркуші справи - 82-83).

Відповідно до ст. ст. 256, 258 Цивільного кодексу України позовною давністю є строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Згідно з положеннями ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Водночас за змістом ч.1 ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч.5 ст. 267 Цивільного кодексу України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску строку позовної давності. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (аналогічна правова позиція наведена в постанові Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013р. «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів»).

До вимог про стягнення сум процентів, передбачених ст. 625 Цивільного кодексу України, застосовується загальна позовна давність.

Відповідно до ст. 264 Цивільного кодексу України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, в даному випадку позовна давність про стягнення 3% річних перервалась пред'явленням 30.05.2017 позову, який розглядається у справі №910/8904/17. Тобто, враховуючи дату звернення позивача до суду, трирічним строком нарахування 3% річних у межах позовної давності є період з 30.05.2014 по 30.05.2017.

З матеріалів справи вбачається, що позивач просив суд стягнути з відповідача 3% річних, нарахованих за період з 16.04.2014 по 04.05.2017.

Колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом в тому, що визначений позивачем період нарахування 3% річних частково виходить за межі позовної давності та за відсутності обґрунтованого клопотання позивача про поважність пропуску позовної давності, судом правомірно застосовано строк позовної давності до вимоги позивача про стягнення 3% річних, нарахованих за період з 16.04.2014 по 29.05.2014, та відмовлено у позові в цій частині на підставі ч.4 ст. 267 Цивільного кодексу України.

В частині вимог про стягнення 3% річних за період з 30.05.2014 по 04.05.2017 у сумі 219 443,50 грн. позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Колегією суддів враховано посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що місцевий господарський суд повинен був встановити наявність у відповідача можливості виконати умови укладеного з позивачем Договору, зокрема, можливість вільно розпоряджатись власними рахунками, відкритими в банківських установах.

Однак, як уже зазначалося вище, обставини щодо виконання сторонами умов Договору встановлені рішенням Господарського суду міста Києва від 01.07.2014 у справі №910/7153/14, яке набрало законної сили та є чинним.

До того ж, відповідно до ч.1 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Доводи відповідача про те, що місцевим господарським судом, не дивлячись на часткове задоволення позову, витрати позивача по сплаті судового збору за подання позову у повному обсязі було покладено на відповідача є безпідставними. Так з матеріалів справи, зокрема, платіжного доручення №251 від 25.05.2017, вбачається, що при поданні позовної заяви позивач сплатив судовий збір у загальній сумі 40 135,77 грн. (том справи - 1, аркуш справи - 10).

За результатами розгляду справи місцевим господарським судом позов було задоволено частково і розподілено судові витрати між сторонами пропорційно розміру задоволених вимог, про що прямо вказано в судовому рішенні (том справи - 1, аркуш справи - 124). При цьому на відповідача покладено судовий збір у сумі 40 003,61 грн., а не у розмірі 40 135,77 грн., як зазначає відповідач.

В ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідач не надав належних та допустимих доказів на спростування висновків місцевого господарського суду.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

За результатами перегляду справи апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а також з повним і всебічним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, тоді як доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 75, 77, 99, 102-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ІСТ ЮРОУП ПЕТРОЛЕУМ" на рішення Господарського суду міста Києва від 23.08.2017 у справі №910/8904/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 23.08.2017 у справі №910/8904/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/8904/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому законом порядку та строки.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

С.О. Алданова