ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2017 року Справа № 922/2429/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді суддівКорсака В. А., Алєєвої І. В., Данилової М. В.
розглянувши касаційну скаргу Заступника прокурора Харківської області
на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 24.07.2017
у справі№ 922/2429/16 Господарського суду Харківської області
за позовомКерівника Дергачівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна по Харківській області
доТовариства з обмеженою відповідальністю "БК "Мега-Строй"
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Харківська державна зооветеринарна академія
про визнання недійсним договору оренди та повернення майна

в судовому засіданні взяли участь представники :
- - позивачане з'явився
- - відповідачаБригадир
- - прокуратуриЗарудян Н.О.

В С Т А Н О В И В:

В липні 2016 року керівник Дергачівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області звернувся до Господарського суду Харківської області із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "БК "Мега-Строй", за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Харківської державної зооветеринарної академії, в якій просив суд: визнати недійсним договору оренди від 30.12.2011 № 5084-Н та додаткові угоди до нього (№1 від 16.09.2015 та № 2 від 16.09.2015), укладені між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області та Товариством з обмеженою відповідальністю "БК "Мега-Строй"; зобов'язати відповідача звільнити нежитлове приміщення пункту технічного обслуговування (інв. №0006012, Літ. А-2) загальною площею 836,7 кв. м, що розташовані за адресою: Харківська область, Дергачівський район, смт. Мала Данилівка, п/в Інститутське, вул. Академічна, 5 та повернути їх Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Харківській області.

Позовні вимоги обґрунтовано суперечністю договору оренди та додаткових угод до нього вимогам закону, оскільки спірне нежитлове приміщення було передано в оренду для розміщення складських приміщень, тобто для використання об'єкта оренди за цільовим призначенням, не пов'язаним з навчально-виховним процесом.

Справа розглядалася господарськими судами неодноразово.

Останнім рішенням Господарського суду Харківської області від 07.06.2017 (суддя Бринцев О.В.), залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 24.07.2017 (у складі головуючого Слободін М.М., суддів: Сіверін В.І., Терещенко О.І.) в позові відмовлено з підстав спливу позовної давності.

Не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями по суті, Заступник прокурора Харківської області звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить суд їх скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Товариство з обмеженою відповідальністю "БК "Мега-Строй" та Харківська державна зооветеринарна академія не надіслали своїх відзивів на касаційну скаргу, що в силу положень статті 1112 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду судового акту, що оскаржується.

Регіональне відділення Фонду державного майна по Харківській області не реалізувало процесуальне право на участь у судовому засіданні суду касаційної інстанції, хоча про час та місце його проведення було повідомлено належним чином.

Перевіривши доводи касаційної скарги, юридичну оцінку встановлених фактичних обставин, проаналізувавши правильність застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 30.12.2011 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області та Товариство з обмеженою відповідальністю "БК "Мега-Строй" було укладено договір оренди № 5084-Н, відповідно до умов якого орендарю передано в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно - нежитлові приміщення пункту технічного обслуговування (інв. №0006012, Літ. А-2) площею 836,7 кв. м та приміщення гаражу (Літ. В) площею 414,0 кв. м. (майно), загальною площею 1 250,7 кв. м., за адресою: Харківська обл., Дергачівський р-н, с. Мала Данилівка, п/в Інститутське, вул. Академічна, 5, що перебуває на балансі Харківської державної зооветеринарної академії (балансоутримувач).

Договір укладений строком на 11 місяців, тобто до 30.11.2014.

За умовами п. 1.2 договору оренди державне майно передано в оренду з метою розміщення складських приміщень.

Відповідно до п.3.1 договору орендна плата визначається на підставі методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорцій її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 року № 786 (зі змінами) і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку - жовтень 2011 р. - 5802,06 грн. Орендна плата за перший місяць оренди - грудень 2011 рр. визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за листопад-грудень 2011 року. Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць (п. 3.3 договору).

Згідно з пунктом 6.2. договору оренди, категорично заборонена приватизація орендованого майна.

У відповідності до пункту 10.1. договору оренди, цей договір укладено строком на 2 роки 11 місяців, що діє з 30 грудня 2011 р. до 30 листопада 2014 р.

Факт передачі майна підтверджується актом приймання-передавання орендованого майна від 30 грудня 2011 року (т. 1, арк. с. 14), відповідно до якого орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно - нежитлові приміщення пункту технічного обслуговування (інв. №0006012, Літ. А-2) площею 836,7 кв. м та приміщення гаражу (Літ. В) площею 414,0 кв. м. (майно), загальною площею 1 250,7 кв. м., за адресою: Харківська обл., Дергачівський р-н, с. Мала Данилівка, п/в Інститутське, вул. Академічна, 5.

Додатковою угодою № 1 від 16 вересня 2015 року сторони виклали в новій редакції абзац 1 пункту 3.1. договору в новій редакції, а саме: орендна плата визначається на підставі методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорцій її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 року № 786 (зі змінами) і становить без ПДВ за перший місяць перерахунку - листопад 2014 р. (з урахуванням індексу інфляції за листопад 2014 р.) - 6 836,22 грн.

Додатковою угодою № 2 від 16 вересня 2015 року сторонами продовжено строк дії договору, а саме до 30.10.2017 року.

Предметом даного судового розгляду є вимоги прокурора в інтересах орендодавця про визнання недійсними договору оренди та додаткових угод до нього у зв'язку з суперечністю вимогам закону, оскільки спірне нежитлове приміщення було передано в оренду для використання за цільовим призначенням, не пов'язаним з навчально-виховним процесом, а також про зобов'язання орендаря звільнити та повернути орендодавцю зазначене нежитлове приміщення.

Висновок судів попередніх інстанцій про відмову в позові обґрунтовано встановленням обставин суперечності спірного договору оренди нежитлового приміщення та додаткових угод до нього вимогам законодавства України та спливом позовної давності до вимог про визнання його недійсним за відсутності поважних причин її пропуску.

Відповідно до п. 5 ст. 63 Закону України "Про освіту" об'єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.

Частиною 2 ст. 18 Закону України "Про освіту" визначено, що навчальні заклади, що засновані на загальнодержавній або комунальній власності, мають статус державного навчального закладу.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" не можуть бути об'єктами оренди об'єкти державної власності, що мають загальнодержавне значення і не підлягають приватизації відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна".

Відповідно до п. б ч. 2 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" приватизації не підлягають об'єкти, що мають загальнодержавне значення, зокрема, об'єкти освіти, фізичної культури, спорту і науки, що фінансуються з державного бюджету.

Частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Встановивши, що орендоване майно відноситься до об'єктів освіти, фінансується з бюджету та було передано оренду відповідачу з метою розміщення виробництва паркету та магнітів, тобто з метою, не пов'язаною з навчально-виховним процесом, суди обох інстанцій дійшли правильного висновку про суперечність правочину вимогам законодавства чинного час його укладення, зокрема, ч. 5 ст. 63 Закону України "Про освіту" та доведеності правових підстав для визнання спірного договору оренди недійсним.

Разом з цим, положеннями статті 15 ЦК закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною другою статті 2 ЦК передбачено, що одним з учасників цивільних відносин є держава Україна, яка згідно зі статтями 167, 170 ЦК набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Одним із таких органів є прокуратура, на яку покладено функції представництва інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.

За змістом положень статті 2 ГПК господарський суд порушує справи за позовними заявами, зокрема прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. Прокурор у позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Відповідно до положень частин другої, четвертої статті 29 ГПК України у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Строк, у межах якого пред'являється позов як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу) ЦК визначено як позовна давність (стаття 256 ЦК).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК), перебіг якої, відповідно до частини першої статті 261 ЦК, починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах зазначеної особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється однаково - з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду, на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу строку позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із позовом про захист інтересів держави, в особі РВ ФДМУ, але не наділяє прокурора повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності такого клопотання з боку самої особи, в інтересах якої він звертається до суду.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України, зокрема: від 27 травня 2014 року у справі № 3-23гс14, від 25 березня 2015 року у справі № 3-21гс15.

Крім того, статтею 92 ЦК України визначено, що дії органу або особи, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, у відносинах із третіми особами розглядаються як дії самої юридичної особи.

Відтак, для юридичної особи як сторони правочину (договору) днем початку перебігу строку позовної давності слід вважати день вчинення правочину (укладання договору), оскільки він збігається із днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Такий правовий висновок наведено у постановах Верховного Суду України від 19.08.2014 у справі № 5013/492/12, від 13.05.2015 у справі № 922/5094/14.

Як установлено судами попередніх інстанцій, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області, як сторона спірного правочину, про порушення свого права було обізнане з дати його укладення, проте, незважаючи на це та всупереч своєму обов'язку з управління державним майном, станом на час подання прокурором позову РВ ФДМУ не вжило заходів, спрямованих на повернення спірного майна державі.

Відтак, суди обох інстанцій дійшли правильних та обґрунтованих висновків про те, що прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі РВ ФДМУ з пропуском позовної давності, однак РВ ФДМУ, набувши статусу позивача, питання про поновлення строку позовної давності не порушувало, а також не надало доказів поважності причин пропуску звернення до суду, та наявність таких під час вирішення спору не було встановлено.

Ст. 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний господарський суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову з підстав спливу позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, та правильно застосував ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Викладені у касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій про пропуск позовної давності без поважних причин та пов'язані з вирішенням питання про достовірність поданих ним доказів, які на думку скаржника, у зв'язку з вибірковим підходом до їх оцінки були безпідставно відхилені судом апеляційної інстанції, про перевагу одних доказів над іншими і фактично зводяться до необхідності надання нової оцінки доказів по справі, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

За таких обставин, прийняті судові рішення відповідають матеріалам справи та вимогам закону, і тому підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 24.07.2017 у справі № 922/2429/16 залишити без змін.

Головуючий суддя В. А. Корсак

С у д д і І. В. Алєєва

М. В. Данилова