ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.11.2017р. Справа № 914/1750/17

За позовом:Приватного акціонерного товариства «Львівтурист», м. Львів
до відповідача:Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», м. Київ
про:усунення перешкод у користуванні нежитловими приміщеннями шляхом виселення з приміщення
Суддя Крупник Р.В. Секретар Гелеш Г.М.
Представники сторін:
від позивача: ОСОБА_1 представник (довіреність від 29.08.2017р.)
від відповідача: ОСОБА_2 представник (довіреність від 15.12.2014р.)

Представникам сторін розяснено права та обовязки, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України. Заяв про відвід судді та здійснення технічної фіксації судового засідання не надходило.

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Приватного акціонерного товариства «Львівтурист» (надалі Позивач) до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (надалі Відповідач) про виселення з приміщення.

Ухвалою суду від 28.08.2017р. порушено провадження у справі, її розгляд призначено на 18.09.2017р. Ухвалою від 18.09.2017р. розгляд справи було відкладено на 05.10.2017р., прийнято до розгляду заяву позивача про зміну предмета позову, відповідно до якої ПрАТ «Львівтурист» просить суд усунути перешкоди в користуванні нежитловими приміщеннями на першому поверсі готелю «Турист» на вул. Коновальця,103 у м. Львові, шляхом виселення ПАТ «Укрсоцбанк» із приміщень на першому поверсі готелю «Турист» за адресою: м. Львів, вул. Коновальця, 103. В судових засіданнях оголошувалися перерви до 17.10.2017р., 06.11.207р. Ухвалою від 17.10.2017р. суд продовжив строк розгляду справи на п'ятнадцять днів.

Суд зазначає, що станом на день розгляду справи нерозглянутим залишилося клопотання відповідача про залишення позову без розгляду, обґрунтоване тим, що в проваджені господарського суду Львівської області перебуває справа №914/2111/16 за позовом ПрАТ «Львівтурист» до ПАТ «Укрсоцбанк» про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення із нежитлових приміщень.

Розглянувши вказане клопотання, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 81 ГПК України, господарський суд залишає позов без розгляду, якщо у провадженні господарського суду або іншого органу, який діє в межах своєї компетенції, є справа з господарського спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

Як зазначив Пленум ВГС України в п. 4.8. постанови від 26.12.2011р. №18, залишення позову без розгляду - це форма закінчення розгляду господарським судом справи без прийняття рішення суду в зв'язку з виявленням обставин, які перешкоджають розглядові справи, але можуть бути усунуті в майбутньому. Наявність обставин, зазначених у пункті 2 частини першої статті 81 ГПК, має доводитися заінтересованою стороною, зокрема, шляхом подання належним чином завіреної копії ухвали суду про порушення провадження у справі зі спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

У п. 3.12. вказаної вище постанови Пленуму ВГС України зазначено, що під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

З матеріалів справи судом встановлено, що предметом позову у справі №914/2111/16 є вимога ПрАТ «Львівтурист» про усунення ПАТ «Укрсоцбанк» перешкод у користуванні нежитловими приміщеннями першого поверху готелю «Турист» по вул. Коновальця, 103 у м. Львові, шляхом виселення. Підстава позову відсутність між сторонами орендних правовідносин, зокрема, укладення відповідного договору, підписання акту прийому-передачі приміщень в оренду та відповідно використання приміщень без правових підстав. У свою чергу, підставою для звернення до суду з даним позовом являється припинення дії договору оренди нежитлових приміщень №8 від 10.03.1993р., укладеного між сторонами у звязку з відмовою позивача від вказаного договору та безпідставне використання відповідачем приміщень після припинення договірних відносин. Таким чином, підстави для звернення до суду з позовом у справі №914/2111/16 та справі №914/1750/17 відрізняються між собою, що виключає можливість залишення позову без розгляду. Більше того, як вбачається з матеріалів справи, 03.10.2017р. господарським судом у справі №914/2111/16 прийнято рішення, яким у позові відмовлено, що у випадку аналогічних підстав позовів могло б слугувати підставою для припинення провадження, але ніяк формою закінченням розгляду судом справи у вигляді залишення позову без розгляду. Із врахуванням наведеного, суд прийшов до висновку, що клопотання відповідача про залишення позову без розгляду задоволенню не підлягає.

Представник позивача в судове засідання зявився, просив суд позов задоволити повністю. Позовні вимоги представник обґрунтовує тим, що 10.03.1993р. між позивачем та відповідачем укладено договір оренди нежитлових приміщень №8, на виконання якого у користування відповідача було передано приміщення на 1 поверсі готелю «Турист» загальною площею 330 кв.м. та один готельний номер «люкс» за адресою: м. Львів, вул. Коновальця, 103. На думку позивача, станом на день укладення договору, такий за своєю природою являвся договором безоплатного користування майном. Після набрання чинності ЦК України, останній не передбачав існування договору безоплатного користування майном, найбільш подібним до вказаного договору, що визначає порядок безоплатного користування майном, є договір позички, до якого застосовуються положення про оренду (найм). Як зазначає представник, оскільки в договорі сторонами не було погоджено строку його дії, такий укладено на невизначений строк. Відтак, керуючись ст. 763 ЦК України (яка передбачає право на односторонню відмову від договору найму, укладеного на невизначений строк) позивач відмовився від договору, надіславши відповідачу лист №01/13 від 13.02.2017р., яким також просив орендаря звільнити приміщення до 13.05.2017р. Так як в добровільному порядку відповідач приміщення не звільнив, позивач був змушений звернутися до суду з даним позовом.

Представник відповідача в судове засідання зявився, просив у задоволенні позову відмовити. Заперечуючи проти позову представник зазначає, що договір оренди нежитлових приміщень №8 від 10.03.1993р. було укладено строком на 30 років, про що свідчить п. 4.5. цього договору. На переконання відповідача, укладений договір за своєю природою є договором оренди, який зі сторони орендодавця виконується належним чином (про що свідчить оплата рахунків, укладення додаткових угод до договору), а тому позивач не вправі в односторонньому порядку відмовлятися від договору. Крім цього, позивачем був обраний неналежний спосіб захисту права, оскільки застосування ст. 391 ЦК України можливе лише у випадку відсутності договірних відносин між сторонами.

Заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ :

10.03.1993р. між Акціонерним товариством по туризму та екскурсіях «Львівтурист» та обласною дирекцією акціонерно-комерційного Укржилсоцбанку (правонаступником котрого виступає відповідач) укладено Угоду про дольову участь у реконструкції туристичного комплексу «Турист» по вул. Коновальця, 103 у м. Львові АТ «Львівтурист».

За умовами п. 1.1., 1.2, 2.3., 2.4. Угоди АТ з метою реконструкції туристського комплексу та забезпечення фінансування робіт пропонує, а банк для організації своєї філії дає згоду на дольову участь у проведенні вищевказаних робіт. Банк зобовязується прийняти дольову участь в реконструкції туристичного комплексу «Турист» в м. Львові на суму 280 млн. крб., АТ виділяє приміщення для відкриття філії банку та обмінного пункту інвалюти на 1 поверсі готельної частини площею 330 м2 та один готельний номер «люкс». АТ виділяє приміщення під банк та обмінний пункт інвалюти. Банк використовує вказане приміщення за призначенням і сплачує АТ усі розходи, повязані з його експлуатацією за винятком орендної плати.

Додатком 1 до Угоди затверджено Графік передачі банком коштів АТ «Львівтурист» на дольову участь у реконструкції тур-комплексу «Турист».

10.03.1993р. між АТ «Турист» (Орендодавцем) та обласною дирекцією АК Укрсоцбанку (Орендарем) укладено Договір оренди нежитлових приміщень №8 (надалі- Договір), у відповідності до п. 2.1.-2.2. якого орендодавець передає, а орендар приймає в орендне використання службові приміщення туркомплексу «Турист» для відкриття філії банку, обмінного пункту інвалюти на 1 поверсі готельної частини, загальною площею 330м2 та один готельний номер «люкс» за адресою: м. Львів, вул. Коновальця, 103. Передача обєкту оренди орендареві здійснюється за актом приймання-передачі обєкту після його реконструкції з одночасним підписанням договору оренди.

Сторонами не заперечується той факт, що акт приймання-передачі обєкта до Договору не складався та не підписувався, використання відповідачем приміщень має місце з моменту підписання 10.03.1993р. Договору.

Так, пунктами 3.1.-3.3. Договору передбачено, що орендодавець після закінчення реконструкції тур-комплексу виділяє приміщення під банк та обмінний пункт інвалюти з окремим з окремим входом з правої бокової сторони готелю при умові, що орендар згідно підписаної угоди про дольову участь у реконструкції тур-комплексу «Турист» вніс кошти на розрахунковий рахунок АТ «Львівтурист» згідно графіку та вони засвоєні на вказаному обєкті. Орендар використовує вказане приміщення за призначенням і сплачує орендодавцю всі розходи, повязані з його експлуатацією за діючими тарифами з урахуванням інфляційних процесів. Орендар своєчасно вносить плату за комунальні послуги щоквартально, до 10 числа місяця, наступного за звітним періодом.

Як вбачається з матеріалів справи, протягом 2005-2016 років між сторонами було укладено ряд додаткових угод до Договору оренди нежитлових приміщень №8 від 10.03.1993р., які стосувалися змін Договору в частині порядку відшкодування витрат орендодавця на опалення, зміни банківських реквізитів орендодавця, суми, строків оплати експлуатаційних витрат, а саме: Додаткова угода від 25.12.2005р., Додаткова угода №2 від 01.08.2011р., Додаткова угода від 01.07.2014р., Додаткова угода від 01.04.2015р., Додаткова угода від 01.10.2015р.

Згідно п. 4.5. Договору, таки набуває чинності з моменту його підписання та діє протягом 30 років.

Позивач вважаючи, що Договір було укладено на невизначений строк, а тому він вправі в порядку ст. 763 ЦК України відмовитися від такого, листом від 13.02.2017р. вих. №01/13 повідомив відповідача про відмову від Договору та просив у термін до 13.05.2017р. звільнити займане приміщення.

Відповідач у свою чергу, зазначив про безпідставність вимог зважаючи на внесення дольової участі на реконструкцію готелю «Турист» та укладання Договору на 30 років.

Оскільки в добровільному порядку спір врегулювати сторонам не вдалося, позивач звернувся з позовом до суду.

Встановивши наведені обставини справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 12, ч. 3 ст. 16 ГПК України встановлено, зокрема, що господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав. Справи у спорах про право власності на майно або про витребування майна з чужого незаконного володіння чи про усунення перешкод у користуванні майном розглядаються господарським судом за місцезнаходженням майна.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

У даному випадку передумовою для встановлення обґрунтованості чи необґрунтованості заявлених позовних вимог є зясування правової природи укладеного між сторонами Договору, а тому суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 4 Перехідних положень ЦК України, цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Таким чином, для встановлення правової природи Договору слід керуватися положеннями ЦК Української РСР, який був чинним на момент укладення Договору.

Згідно ч. 1, 2 ст. 4 ЦК УРСР, цивільні права і обов'язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов'язки. Відповідно до цього цивільні права і обов'язки виникають, зокрема, з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частиною 1 ст. 41 ЦК УРСР визначено, угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків.

Положеннями ст. 256 ЦК УРСР встановлено, що за договором майнового найму наймодавець зобов'язується надати наймачеві майно у тимчасове користування за плату.

Оренда являє собою засноване на договорі строкове платне володіння і користування землею, іншими природними ресурсами, підприємствами (об'єднаннями) та іншими майновими комплексами, а також іншим майном, необхідним орендареві для самостійного провадження господарської чи іншої діяльності (ст. 1 Закону СРСР «Основи законодавства Союзу РСР і союзних республік про оренду»).

Статтею 153 ЦК УРСР передбачено, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

У відповідності до ч. 1, 2 ст. 7 Закону СРСР «Основи законодавства Союзу РСР і союзних республік про оренду», основним документом, який регламентує відносини орендодавця з орендарем, є договір оренди. Він укладається на засадах добровільності і повної рівноправності сторін. У договорі оренди передбачаються: склад і вартість майна, що передається в оренду, розмір орендної плати, строки оренди, розподіл обов'язків сторін щодо повного відновлення і ремонту орендованого майна, обов'язок орендодавця надати орендареві майно в стані, який відповідає умовам договору, обов'язок орендаря користуватись майном відповідно до умов договору, вносити орендну плату і повернути майно після припинення договору орендодавцеві в стані, обумовленому договором.

У свою чергу, ст. 324 ЦК УРСР визначено, що за договором безоплатного користування майном одна сторона зобов'язується передати або передає майно у безоплатне тимчасове користування другій стороні, а остання зобов'язується повернути те ж майно. До договору безоплатного користування майном відповідно застосовуються правила статті 257, частини першої статті 259, статей 260 і 262, пунктів другого - п'ятого статті 265 і статей 271 і 272 цього Кодексу.

Приписами ч. 1 ст. 325 ЦК УРСР встановлено, що строк договору безоплатного користування майном, укладеного між соціалістичними організаціями, не повинен перевищувати одного року, якщо законодавством Союзу РСР або Української РСР не встановлене інше. Якщо договір, який може бути укладений на строк не більше одного року, укладений на більш тривалий строк, він вважається укладеним на один рік.

Із врахуванням наведених законодавчих положень позивач вважає, що Договір є договором безоплатного користування майном, який укладено між сторонами на невизначений строк, а тому керуючись ст. 260 ЦК УРСР він вправі був відмовитися від Договору в односторонньому порядку та вимагати від відповідача усунути перешкоди в користуванні приміщеннями шляхом виселення.

Однак з наведеними твердженнями позивача суд не погоджується, оскільки вважає, що Договір оренди нежитлових приміщень №8 від 10.03.1993р. за своєю правовою природою є договором оренди, виходячи з наступного.

Відмінність договору майнового найму (оренди) від договору безоплатного користування майном полягає насамперед у відплатності договорів, зокрема, якщо у першому випадку за користування обєктом передбачається внесення орендної плати, то в іншому користування є безоплатним.

Про відплатність укладеного Договору свідчить його п. 1.1. та Угода про дольову участь у реконструкції туристичного комплексу «Турист» по вул. Коновальця, 103 у м. Львів АТ «Львівтурист», зміст яких зводиться до того, що внесення банком дольової участі на реконструкцію готелю в розмірі 280 млн. крб. згідно погодженого графіку є орендною платою на весь час дії Договору.

За приписами ст. 264 ЦК УРСР наймодавець зобов'язаний провадити за свій рахунок капітальний ремонт зданого в найом майна, якщо інше не передбачено законом або договором. Невиконання цього обов'язку наймодавцем дає наймачеві право або зробити капітальний ремонт, що передбачений договором чи викликається невідкладною необхідністю, і стягнути з наймодавця вартість ремонту чи зарахувати її в рахунок найомної плати.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, з підписаних Додаткових угод до Договору, рахунків на оплату, платіжних доручень, у звязку з не включенням до суми дольової участі в реконструкції обєкту амортизаційних нарахувань, відповідач взяв на себе зобовязання щомісячно перераховувати такі орендодавцю на його розрахунковий рахунок.

Також ч. 1 ст. 8 Закону СРСР «Основи законодавства Союзу РСР і союзних республік про оренду» визначено, що орендна плата може також включати кошти, що їх передає орендар орендодавцеві для ремонту об'єктів після закінчення строку їх оренди.

У даному випадку в рахунок орендної плати за Договором відповідачем було сплачено дольову участь у реконструкцію будівлі готелю «Турист» в розмірі 280 млн. крб. (факт оплати позивачем не заперечується), однак вже у процесі його виконання до закінчення строку дії Договору.

Наведене спростовує твердження позивача про безоплатність Договору та віднесення його до договір безоплатного користування майном.

Другою ознакою, котра відрізняє вказані види договорів являється строк, на який такі укладаються.

У відповідності до ст. 258 ЦК УРСР, ст. 12 Закону СРСР «Основи законодавства Союзу РСР і союзних республік про оренду», строк договору майнового найму визначається за погодженням сторін, якщо інше не встановлено чинним законодавством. При цьому оренда землі, інших природних ресурсів, підприємств, будинків, споруд повинна мати, як правило, довгостроковий характер - від 5 років і на більш тривалий строк.

Зважаючи на те, що в користування банку за Договором передавалася частина будинку (готелю «Турист»), у пункті 4.5. Договору сторонами чітко визначено його строк 30 років. Наведене свідчить про строковість укладеного Договору та спростовує посилання позивача про укладеність Договору на невизначений строк.

Крім цього, ст. 265 ЦК УРСР встановлено, що наймач зобов'язаний: 1) своєчасно вносити плату за користування майном; 2) користуватися майном відповідно до договору і призначення майна; 3) підтримувати найняте майно у справному стані; 4) провадити за свій рахунок поточний ремонт, якщо інше не встановлено законом або договором; 5) при припиненні договору найму - повернути майно у тому стані, в якому він його одержав, з урахуванням нормального зносу, або у стані, обумовленому договором.

Пунктами 2.4., 3.2., 3.3. Договору чітко визначено обовязки відповідача як орендаря, а саме: здійснювати поточний ремонт обєкту оренди, використовувати приміщення за призначенням, сплачувати орендодавцю усі витрати, повязані з експлуатацією обєкта оренди, комунальні послуги, що ще раз свідчить про виникнення між сторонами саме орендних правовідносин.

Згідно п. 9 Перехідних положень ЦК України, до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення.

В силу приписів, ст. 525, ч. 1 ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі порушення зобов'язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом.

Статтею 782 ЦК України передбачено, що наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд. У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

Наведені законодавчі положення дають підстави вважати, що єдиною підставою для відмови від договору оренди є неналежне виконання орендарем взятих на себе зобовязань, зокрема, щодо своєчасного та повного розрахунку по орендній платі. Натомість, взявши дольову участь у реконструкції готелю «Турист», відповідач тим самим здійснив оплату оренди на весь період дії Договору, а тому в даному випадку неналежне виконання орендарем обовязку зі сплати оренди відсутнє, що в свою чергу позбавляє позивача права на відмову від Договору. У звязку з цим, лист ПрАТ «Львівтурист» від 13.02.2017р. №01/13 про відмову від Договору та обовязок ПАТ «Укрсоцбанк» звільнити приміщення не створює жодних правових наслідків для відповідача.

Відповідно до положень ст. 49 ГПК України судовий збір залишається за позивачем.

Керуючись ст.ст. 2, 4-3, 33, 34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 85 ГПК України та може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст. 91-93 ГПК України.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення складено та підписано 10.11.2017 р.

Суддя Крупник Р.В.