ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" листопада 2017 р.Справа № 916/956/17

Господарський суд Одеської області у складі:

судді В.С. Петрова

при секретарі Г.С. Граматик

за участю представників:

від прокуратури - Коваль О.В.,

від позивача - Чернова Г.А.,

від відповідачів:

1) Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради - не з'явився,

2) ТОВ „Грот+" - Логовський В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради до Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради та Товариства з обмеженою відповідальністю „Грот+" про визнання недійсним договору про співробітництво та організацію взаємовідносин та зобов'язання повернути майно, -

ВСТАНОВИВ:

Заступник прокурора Одеської області звернувся до господарського суду Одеської області з позовною заявою в інтересах держави в особі Одеської міської ради до Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради та Товариства з обмеженою відповідальністю „Грот+" про:

- визнання недійсним договору оренди комунального майна - берегозахисної споруди у вигляді підпірної стінки загальною площею 30 погон.м, що розміщена в м. Одеса, узбережжя Чорного моря, друга черга ПЗС, між траверсами № 5 і № 4 (район пляжу Ланжерон), укладеного між відповідачами 15.04.2013 р. шляхом підписання удаваного правочину - договору про співробітництво та організацію взаємовідносин від 15.04.2013 р. № 02-с/13;

- зобов'язання ТОВ „Грот+" повернути на користь позивача комунальне майно - вищезазначену берегозахисну споруду.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним.

15.04.2013 р. між Управлінням інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю «Грот+» укладено договір про співробітництво та організацію взаємовідносин № 02-с/13.

Відповідно до п.п. 1.1 - 2.1 договору сторони зобов'язуються шляхом об'єднання зусиль спільно діяти з метою створення умов для розвитку курортно-рекреаційної структури на узбережжі Чорного моря в м. Одеса і для підтримання берегозахисної споруди у належному технічному стані. Для реалізації спільного проекту задіюється берегозахисна споруда у вигляді підпірної стінки загальною площею 30 погонних метрів, що розмішена в м. Одеса, узбережжя Чорного моря, друга черга ПЗС, між траверсом № 5 та траверсом № 4 (район пляжу Ланжерон).

Пунктом 2.4.1 договору встановлено, що ТОВ «Грот+» має право користуватися берегозахисною спорудою, згідно з її цільовим призначенням та умовами даного договору протягом строку, на який він укладений.

Згідно з п. 6.2 договору останній укладено строком на 10 років та є чинним до 31.04.2023 р.

У п. 1.4 договору зазначено, що берегозахисна споруда є власністю територіальної громади міста Одеси, а Товариству надається обмеженеправо користуватися нею виключно для реалізації вищезазначених цілей та згідно умов даного договору.

Так, прокурор вважає, що даний договір є удаваним та вчинений його сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, а саме: договору оренди комунального майна.

Як зазначає прокурор, у договорі сторони погодили, що його предметом є користування ТОВ «Грот+» комунальним майном - берегозахисною спорудою.

Прокурор вказує, що зазначена берегозахисна споруда обліковується на балансі Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради та перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради на підставі розпорядження Одеської обласної ради № 62/р-96 від 17.09.1996 р. «Про передачу майна протизсувного управління обласної державної адміністрації у комунальну власність Одеської міської ради» та рішення Одеської міської ради № 552 від 13.12.1996 р. «Про прийняття до комунальної власності міста майна Одеського протизсувного управління».

Посилаючись на ст. 203 Цивільного кодексу України, якою встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, прокурор вказує, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до положень ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Прокурор зазначає, що фактично договір про співробітництво та організацію взаємовідносин є удаваним правочином, оскільки його умови не відповідають установленим ст. 1130 ЦК України в частині предмету договору про спільну діяльність, а приховує договір оренди вказаного об'єкту нерухомості, оскільки містить істотні умови договору оренди, зокрема: об'єкт оренди (п.п. 1.1, 1.2 договору), який передається Товариству; термін, на який укладається договір оренди (п. 6.2 договору), його страхування (п. 2.3.7 договору). Відтак, на думку прокурора, правовідносини, що виникли між сторонами, повинні регулюватись Законами України «Про місцеве самоврядування України» та «Про оренду державного та комунального майна».

Разом з цим, прокурор посилається на те, що відповідно до ст. ст. 2, 5, 11, 19 Закону України „Про оренду державного та комунального майна" та ст. 25, ч. 5 ст. 60 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні" передача комунального майна у користування може здійснюватись виключно на підставі рішень сесії ради, з обов'язковим проведенням оцінки майна, що передається в користування.

Крім цього прокурор зазначає, що розпорядженням Одеського міського голови від 11.12.1999 р. № 1310-01р затверджено Порядок проведення конкурсу на право укладення договору оренди будівель (споруд, приміщень), які є комунальною власністю, яким передбачено обов'язковість конкурсної процедури передачі в оренду комунального майна.

Разом з цим, як вказує прокурор, Одеською міською радою рішення про передачу в

користування ТОВ «Грот+» берегозахисної споруди у вигляді підпірної стінки загальною площею 30 погонних метрів, що розмішена в м. Одеса, узбережжя Чорного моря, друга черга ПЗС, між траверсом № 5 та траверсом № 4 (район пляжу Ланжерон) не приймалось, відповідні повноваження щодо укладання таких договорів Управлінню інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради не делегувались.

Положенням про Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 28.02.2011 р. № 384-V, також до повноважень Управління не віднесено питання про комунального майна територіальної громади міста Одеси, яке перебуває на балансі Управління.

Так, прокурор посилається на п. 2.1.5 Положення, за яким Управління має право залучати на договірних засадах кошти та матеріальні ресурси суб'єктів підприємницької діяльності для ремонту та реконструкції об'єктів берегозахисного комплексу узбережжя, що стосується лише об'єктів, які вже перебувають у користуванні відповідних суб'єктів.

Відтак, посилаючись на ст. 235 Цивільного кодексу України, прокурор вказує, що удаваним визначено правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторонами насправді вчинено.

Отже, прокурор зазначає, що в порушення вищезазначених норм Законів України «Про оренду державного та комунального майна» та «Про місцеве самоврядування в Україні» берегозахисна споруда у вигляді підпірної стінки загальною площею 30 погонних метрів, що розмішена в м. Одеса, узбережжя Чорного моря, друга черга ПЗС, між траверсом № 5 та траверсом № 4 (район пляжу Ланжерон), що перебуває у комунальній власності м. Одеси, передана у користування ТОВ «Грот+» без прийняття відповідного рішення сесії Одеської міської ради, проведення оцінки майна та проведення конкурсної процедури.

Так, прокурор зазначає, що вказані обставини відповідно до ст.ст. 203, 215, 216 ЦК України є підставою для визнання вчиненого правочину недійсним та зобов'язання повернути берегозахисну споруду до комунальної власності м. Одеси.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 21.04.2017 р. позовну заяву Заступника прокурора Одеської області прийнято до розгляду та порушено провадження у справі № 916/956/17, при цьому розгляд справи призначено в засіданні суду.

Разом з тим слід зазначити, що чинним процесуальним законодавством передбачено право прокурора на звернення до господарського суду в інтересах держави з позовною заявою, в якій прокурор самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Частина перша статті 2 Господарського процесуального кодексу України, в якій визначено підстави порушення справ у господарському суді, відносить до таких підстав позовні заяви прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. Відповідно до положень частини третьої цієї статті прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до господарського суду прокурор зазначає про це в позовній заяві. Прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді, передбачених частиною третьою статті 25 Закону України "Про прокуратуру".

Відповідно до статті 29 ГПК України прокурор для представництва інтересів громадянина або держави в господарському суді (незалежно від форми, в якій здійснюється представництво) повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення такого представництва. Підстави представництва прокурором інтересів держави визначені статтею 23 Закону, а саме: у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Згідно з ч. 1, 3, 4 ст. 23 Закону України „Про прокуратуру" представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Як зазначено в пункті 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 8 квітня 1999 року N 3-рп/99, поняття „орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах", що міститься в частині другій статті 2 ГПК України, означає орган, на який державою покладено обов'язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Із врахуванням того, що „інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає в чому саме полягає порушення інтересів держави в конкретних правовідносинах.

Також Конституційний суд у рішенні від 8 квітня 1999 року у справі N 3-рп/99 вказав, що інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарюючих товариств з частиною державної власності у статутному фонді. Разом з тим, держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й у діяльності приватних підприємств, товариств. Державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо.

Як зазначено прокурором у позові, підставою представництва інтересів держави в суді є відповідно до статті 23 Закону України «Про прокуратуру" наявність порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою. Так, за ствердженнями прокурора, оскільки право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб'єктів, кожне порушення закону щодо безпідставного заволодіння комунальною власністю є порушенням державних інтересів. Таким чином прокурор стверджує, що регулювання відносин оренди комунального майна з порушенням законодавства України спричиняє державі і територіальній громаді економічні збитки, перешкоджає здійсненню передбаченого Конституцією України права власності на комунальне майно та тягне нераціональне його використання. Так, прокурор вказує, що враховуючи те, що Одеська міська рада, яка відповідно до вимог чинного законодавства є розпорядником спірного нерухомого майна, не вжила жодних заходів щодо визнання недійсним договору про співробітництво та організацію взаємовідносин № 02/с-13, укладеного 15.04.2013 р. між Управлінням інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради та ТОВ „Грот+", та повернення до комунальної власності м. Одеси спірного нерухомого майна, виникла необхідність представництва прокуратурою Одеської області в суді інтересів держави в особі Одеської міської ради. Відтак, прокурор обґрунтовує звернення до суду із заявленим позовом.

Позивач повністю підтримує позицію прокурора та просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, про що зазначено у наданих до суду письмових поясненнях (а.с. 49-56 т. 1). Зокрема, позивач зазначає, що згідно з розпорядженням Одеської обласної державної адміністрації від 17.09.1996 р. № 62/р-96 «Про передачу майна протизсувного управління обласної державної адміністрації у комунальну власність Одеської міської ради», на підставі акту приймання-передачі від 01.01.1997 р. та відповідно до рішення Одеського міськвиконкому «Про прийняття до комунальної власності міста майна протизсувного управління» від 13.12.1996 р. № 552 у комунальну власність Одеської міської ради було передану всю матеріально-технічну базу, у тому числі берегозахисні інженерні споруди. Також позивач вказує, що у спірному договорі відсутні істотні умови договору про спільну діяльність, зокрема, відсутнє визначення спільних дій або ведення спільних справ сторін, в той же час наявні взаємні права і обов'язки у розділі 2 договору; відсутня умова участі сторін у результатах спільних дій, а також відсутнє визначення самих результатів спільних дій, на які має бути спрямований договір про спільну діяльність; відсутні умови покриття витрат і збитків учасників у процесі здійснення спільних дій. Натомість, як вказує позивач, за умовами спірного договору Управління інженерного захисту території міста та .розвитку узбережжя Одеської міської ради передало ТОВ „Грот+" у користування берегозахисну споруду у вигляді підпірної стінки загальною площею 30 погонних метрів, що розміщена в м. Одеса, узбережжя Чорного моря, друга черга ПЗС, між траверсом № 5 та № 4 (район пляжу Ланжерон). Також позивач вказує, що п.п. 2.3.3, 2.3.4., 2.3.5 договору встановлено обов'язок TОB „Грот+" за власні кошти здійснити ремонтні роботи у строк, встановлений графіком, виключно за письмовим погодженням з Управлінням виконати роботи з поточного ремонту, реконструкції та/або капітального ремонту берегозахисної споруди; своєчасно здійснювати за власний рахунок поточний ремонт, реконструкцію та/або капітальний ремонт берегозахисної споруди. Пунктом 2.3.5 договору передбачено, що ТОВ „Грот+" подає заяву на погодження Управлінням щодо здійснення невід'ємних поліпшень берегозахисної споруди. Таким чином, позивач вважає, що спірний договір містить істотні умови договору оренди стосовно права користування об'єктом комунального майна, його страхування, умов поліпшення, а також проведення поточного та капітального ремонтів. Наразі позивач зауважує, що Одеською міською радою не було прийнято рішення про передачу у користування ТОВ «Грот+» спірної берегозахисної споруди, а також конкурс на право укладання оренди даного об'єкту проведено не було, а в Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради відсутні повноваження на укладання договорів оренди комунального майна. Крім того, позивач вказує, що у спірному договорі відсутні істотні умови, необхідні для укладення договору комунального майна, що згідно законодавства є підставою для визнання цього договору недійсним (ст. 10 Закону України „Про оренду державного та комунального майна"). Також позивач зазначає, що виконавчим комітетом Одеської міської ради було прийнято рішення від 28.07.2016 р. № 244 «Про демонтаж самовільно встановлених тимчасових конструкцій на берегозахисних спорудах (штучні пляжі, підпірні стінки, траверси), що знаходяться на балансі управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради», яким доручено управлінню інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради здійснити заходи щодо демонтажу, зокрема самовільно встановленої між траверсами № 4 та № 5 (пляж «Ланжерон») ТОВ «Грот+» тимчасової конструкції (барна стійка з підсобним приміщенням кафе «Міраж»). Як вказує позивач, зазначене підтверджує відсутність волевиявлення територіальної громади м. Одеси на передачу зазначеного об'єкта в оренду. Враховуючи зазначене, позивач підтримує позовні вимоги прокуратури Одеської області та вважає, що спірний договір є удаваним та вчинено сторонами для приховання договору оренди комунального майна, яке належить територіальній громади м. Одеси.

Відповідач - Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради відзив на позов не надав, проте представник відповідача у судових засіданнях позов визнав повністю.

Відповідач - ТОВ „Грот+" проти позову заперечує з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву (а.с. 128-132 т. 1). Зокрема, відповідач вказує, що відповідно до ст. 1130 Цивільного кодексу України, за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників. Але, як вказує відповідач, договір про співробітництво та організацію взаємовідносин № 02-с/13 від 15 квітня 2013 р. не є договором про спільну діяльність у чистому вигляді та не укладався як такий. Також відповідач вказує, що укладений сторонами спірний договір про співробітництво поєднує в собі ознаки договору про спільну діяльність (без об'єднання вкладів учасників), договору підряду та договору про надання послуг. Як вказує відповідач, сам по собі той факт, що предмет договору про співробітництво від 15 квітня 2013 р. виходить за межі регулювання ст. 1130 Цивільного кодексу України не може свідчити про його удаваність (недійсність). Таким чином відповідач зазначає, що спірний договір про співробітництво є змішаним, а не удаваним правочином. Зазначений договір був укладений Управлінням інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради у повній відповідності до повноважень останнього. Відповідач вважає помилковими та безпідставними доводи прокурора про те, що сторони спірного договору фактично мали на меті укладання договору оренди комунального майна. Адже, як вказує відповідач, ч. 1 ст. 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 10 квітня 1992 р. № 2269-ХІІ (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що істотними умовами договору оренди є: об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); термін, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань, якщо їх нарахування передбачено законодавством; відновлення орендованого майна та умови його повернення; виконання зобов'язань; забезпечення виконання зобов'язань - неустойка (штраф, пеня), порука, завдаток, гарантія тощо; порядок здійснення орендодавцем контролю за станом об'єкта оренди; відповідальність сторін; страхування орендарем взятого ним в оренду майна; обов'язки сторін щодо забезпечення пожежної безпеки орендованого майна. Між тим відповідач зазначає, що позовна заява прокуратури не містить жодних доказів досягнення відповідачами згоди щодо всіх істотних умов договору оренди комунального майна та фактичного передання майна в користування (з підписанням сторонами акту приймання-передачі майна в користування). З огляду на вищенаведене, відповідач вказує, що доводи прокуратури щодо фактичного укладення відповідачами договору оренди комунального майна є передчасними та помилковими. Також, посилаючись на ст. 235 Цивільного кодексу України, що визначають який правочин є удаваним, відповідач вказує, що оскільки з вищенаведених підстав договір оренди комунального майна не можна вважати укладеним, класифікація договору про співробітництво та організацію взаємовідносин № 02-с/13 від 15 квітня 2013 р. як удаваного є помилковою. Так, відповідач зазначає, що оскільки договір є двостороннім правочином, на нього поширюються положення ст. 203 Цивільного кодексу України, що визначають загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Також відповідач зазначає, що відповідно до п. 2.6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 р. № 11, не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). Відтак, на думку відповідача, вимоги прокурора про визнання недійсним договору оренди комунального майна - підпірної стінки, загальною площею 30 погонних метрів, що розміщена в м. Одеса, узбережжя Чорного моря, друга черга ПЗС, між траверсом № 5 та траверсом № 4 (район пляжу Ланжерон), не підлягають задоволенню. За таких обставин, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог прокурора.

В ході розгляду справи 11.05.2017 р. відповідачем була подана до суду заява про застосування наслідків спливу позовної давності (а.с. 67-68 т. 1). У вказаній заяві відповідач вказує, що оскільки відповідачем у даній справі є Одеська міська рада, перебіг строків позовної давності слід обчислювати з моменту, коли саме Одеська міська рада довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до п. 1.1 Положення про Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради, Управління є виконавчим органом Одеської міської ради і створюється відповідно до Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні". Відповідно до п. 1.5 Положення Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради і підзвітним і підконтрольним Одеській міській раді, підпорядкованим її виконавчому комітету, міському голові. На думку відповідача, вищевикладене дає підстави стверджувати, що Одеська міська рада дізналася та/або могла дізнатися про порушення свого права (якщо допустити, що воно дійсно мало місце) у 2013 році. Так, відповідач зазначає, що в умовах відсутності підстав для зупинення/переривання перебігу позовної давності, це автоматично свідчить про її сплив ще у 2016 році.

06.06.2017 р. позивачем було подано до суду заперечення на заяву про застосування наслідків спливу позовної давності (а.с. 136-140 т. 1), відповідно до яких позивач зазначає, що відповідно до п. 1.2 Положення про управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 28.02.2011 р. № 384-VI, зазначене управління є юридичною особою, має самостійний баланс, гербову печатку зі своїм найменуванням, штампи, бланки, рахунки в органах Державного казначейства України. Як зазначає позивач, на відповідний запит юридичного департаменту Одеської міської ради, чи була повідомлена Одеська міська рада про укладання спірного договору про співробітництво та організацію взаємовідносин, листом від 25.05.2017 р. № 05/01-10/502 Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради повідомило, що укладені договори не надавалися ані до виконавчого комітету Одеської міської ради, ані до Одеської міської ради, ані до будь-якого структурного підрозділу Одеської міської ради. Відтак, позивач вказує, що Одеська міська рада не була обізнана про укладання спірного договору. Також позивач зазначає, що позовна давність не може поширюватися на вимоги про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України), оскільки в такому разі йдеться про так зване триваюче правопорушення. Отже, як вказує позивач, власник може пред'явити такий позов у будь-який час незалежно від того, коли почалося порушення його прав. Обов'язковою умовою негаторного позову є існування порушення прав власника на час пред'явлення такого позову. Таким чином позивач зазначає, що, подаючи позов про повернення берегозахисної споруди у вигляді підпірної стінки, прокурор обрав вірний спосіб захисту прав територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради, та на зазначену вимогу позовна давність не поширюється.

Також 06.06.2017 р. ТОВ „Грот+" звернулось до господарського суду Одеської області із зустрічною позовною заявою до Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради та Одеської міської ради про визнання укладеним договору про співробітництво та організацію взаємовідносин від 15.04.2013 р. № 02-с/13, що є предметом спору у первісному позові.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 07.06.2017 р. у справі № 916/956/17 відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю „Грот+" до Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради та Одеської міської ради про визнання договору укладеним до спільного розгляду з первісним позовом, оскільки зустрічний позов подано з порушенням приписів ч. 1 ст. 60 ГПК України.

08.06.2017 р. ТОВ „Грот+" подано до господарського суду апеляційну скаргу на вищевказану ухвалу суду від 07.06.2017 р. про відмову у прийнятті зустрічної позовної заяви, що в свою чергу унеможливлює подальший розгляд даної справи з огляду на необхідність направлення останньої до суду апеляційної інстанції для розгляду вказаної апеляційної скарги, в якій ставиться питання про неправомірність повернення зустрічного позову.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 08.06.2017 р. провадження у справі № 916/956/17 було зупинено до розгляду Одеським апеляційним господарським судом апеляційної скарги ТОВ „Грот+" на ухвалу господарського суду Одеської області від 07.06.2017 р. про відмову у прийнятті зустрічної позовної заяви.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 03.07.2017 р. ухвалу господарського суду Одеської області від 08.06.2017 р. у справі № 916/956/17 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 10.10.2017 р. постанову Одеського апеляційного господарського суду від 03.07.2017 р. та ухвалу господарського суду Одеської області від 07.06.2017 р. по справі № 916/956/17 залишено без змін.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 30.10.2017 р. провадження у справі № 916/956/17 було поновлено, при цьому розгляд справи призначено в засіданні суду на 10.11.2017 р.

10.11.2017 р. відповідачем - ТОВ „Грот+" подано до суду письмові пояснення (а.с.3-4 т. 2), відповідно до яких останній вказує, що обґрунтовуючи свій позов, прокурор посилається на порушення відповідачами інтересів держави в особі Одеської міської ради. Однак, як зазначає відповідач, прокурором не доведено належними та допустимими доказами наявність у Одеської міської ради будь-яких прав саме щодо берегозахисної споруди у вигляді підпірної стінки, загальною площею 30 погонних метрів, що розміщена в м. Одеса, узбережжя Чорного моря, друга черга ПЗС, між траверсом № 5 та траверсом № 4 (район пляжу «Ланжерон»), оскільки наявність таких прав у Одеської міської ради згідно ч. 4 ст. 334 ЦК України має бути підтверджена тільки фактом державної реєстрації прав на нерухоме майно, так як вказана стаття ЦК України передбачає, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Так, відповідач вказує, що в цьому контексті не можна визнати достатніми та переконливими посилання прокурора та Одеської міської ради на те, що берегозахисна споруда, щодо якої виник спір, обліковується на балансі Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради та перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради на підставі розпорядження Одеської обласної ради № 62/р-96 від 17.09.1996 р. «Про передачу майна протизсувного управління обласної державної адміністрації у комунальну власність Одеської міської ради» та рішення Одеської міської ради № 552 від 13.12.1996 р. «Про прийняття до комунальної власності міста майна Одеського протизсувного управління». Відповідач зазначає, що із зазначених документів (в тому обсязі та вигляді, в якому вони надані до матеріалів справи), неможливо встановити чи увійшла до складу переданого Одеською обласною радою майна та чи інша конкретна берегозахисна споруда, в т.ч. підпірна стінка, оплатне використання якої наразі приписується відповідачу. Також відповідач зазначає, що згідно ч. 1 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Статтею 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» встановлено, що орендар за користування об'єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності. Проте, як стверджує відповідач, до позовної заяви заступника прокурора не надано жодного доказу здійснення ТОВ «Грот+» будь-яких платежів про спірному договору, які б можливо було вважати прихованими платежами за оренду комунального майна. Як зазначає відповідач, посилання прокурора та Одеської міської ради на наявність в оскаржуваному договорі таких істотних умов договору оренди як термін дії договору, страхування майна та ін., на погляд відповідача, не можуть бути прийняті до уваги як достатнє підтвердження виникнення між сторонами саме орендних правовідносин, оскільки ці умови не є характерними виключно для договорів оренди та/або такими, що визначають предмет договору. Відповідач зауважує, що чинним законодавством не заборонено застосування до договорів про спільну діяльність (а тим більше до змішаних договорів) положень, які регламентуються строк їх дії, страхування предмету договору та проведення капітального/поточного ремонту майна. Відтак, відповідач стверджує, що метою договору № 02-с/13 від 15.04.2013 р. є створення умов для розвитку курортно-рекреаційної структури на узбережжі Чорного моря в м. Одеса і підтримання берегозахисної споруди у належному технічному стані. Як зазначає відповідач, позовна заява прокурора не пояснює, яким чином досягнення цієї мети може завдати шкоди інтересам територіальної громади м. Одеси. Крім того відповідач вказує, що відповідно до листа Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя від 25.05.2017 р. № 05/01-10/502, договори про співробітництво та організацію взаємовідносин укладалися Управлінням виключно за резолюцією відповідного заступника міського голови.

В засіданні суду 10.11.2017 р. оголошувалась перерва до 13.11.2017 р. в порядку ч. 3 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

Прокурор та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали.

Представник відповідача - ТОВ „Грот+" в судовому засіданні заперечення проти позову підтримав.

Заслухавши пояснення прокурора та представників сторін, розглянувши та дослідивши всі письмові докази, які містяться в матеріалах справи, господарський суд дійшов до наступних висновків.

15 квітня 2013 р. між Управлінням інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю «Грот+» укладено договір про співробітництво та організацію взаємовідносин № 02-с/13, відповідно до п. 1.1 якого сторони зобов'язуються шляхом об'єднання зусиль спільно діяти з метою створення умов для розвитку курортно-рекреаційної структури на узбережжі Чорного моря в м. Одеса і для підтримання берегозахисної споруди у належному технічному стані.

Згідно п. 1.2 договору для реалізації спільного проекту задіється берегозахисна споруда у вигляді підпірної стінки загальною площею 30 погонних метрів, що розміщена в м. Одеса, узбережжя Чорного моря, друга черга ПЗС, між траверсом № 5 та траверсом № 4 (район пляжу Ланжерон), в подальшому іменовані „берегозахисна споруда", згідно схеми, що є невід'ємною частиною договору (додаток № 1).

Пунктом 1.3 договору передбачено, що підприємець бере на себе зобов'язання виконати за власний рахунок на безповоротній основі поточний ремонт, реконструкцію та/або капітальний ремонт берегозахисної споруди, а саме: підпірна стінка загальною площею 30 погонних метрів.

В п. 1.4 договору визначено, що берегозахисна споруда є власністю територіальної громади міста Одеса, а підприємцю надається право користування нею виключно для реалізації вищезазначених цілей та згідно умов даного договору.

Відповідно до п. 1.5 договору право власності на берегозахисну споруду у повному обсязі залишається у територіальної громади м. Одеси, умови даного договору не передбачають виникнення у підприємця повного або часткового права власності на берегозахисну споруду зазначену у п. 1.2 даного договору.

Відповідно до п. 2.1 договору для досягнення цілей, вказаних в розділі 1 договору, Управління забезпечує:

- технічними даними, які визначені відповідними технічними документами (п. 2.1.1.);

- технічною інформацією необхідною для проведення обстеження берегозахисної споруди, підготовки та проведення капітального ремонту та/або реконструкції, вимогами до їх експлуатації (п. 2.1.2.);

- розробку технічних умов (технічного завдання) для проведення капітального ремонту та/або реконструкції берегозахисної споруди (п. 2.1.3.);

- допомогу в погодженні та затвердженні в установленому порядку проектної документації з поточного ремонту та/або капітального та/або реконструкції берегозахисної споруди (п. 2.1.4.);

- Управлення надає підприємцю рекомендації щодо покращення берегозахисних функцій споруд, надає методичну допомогу (п. 2.1.5.).

Згідно п. 2.2 договору Управління має право:

- контролювати наявність, стан, напрями та ефективність використання, хід виконання робіт з реконструкції та/або капітального ремонту, будівництва берегозахисної споруди задіяної згідно розділу 1 цього договору (п. 2.2.1.);

- вступати з ініціативою щодо внесення змін до цього договору або його розірвання у разі погіршення стану берегозахисної споруди внаслідок невиконання або неналежного виконання підприємцем умов цього договору (п. 2.2.2.);

- достроково розірвати договір в односторонньому порядку у разі ухилення підприємцем від виконання приписів Управління; невиконання підприємцем цілком або частково умов цього договору; порушення підприємцем Правил обладнання та експлуатації пляжів м. Одеса; невикористання берегозахисних споруд або використання їх не за цільовим призначенням (п. 2.2.3.).

Розірвання договору в односторонньому порядку відбувається на підставі приписів Управління шляхом письмового повідомлення підприємця та підписання акту приймання-передачі майна в односторонньому порядку (п. 2.2.4.).

Відповідно до п. 2.3 договору для досягнення цілей, вказаних в розділі 1 договору підприємець зобов'язан:

- за власні кошти, силами спеціалізованої організації провести обстеження технічного стану аварійних берегозахисних споруди та надати відповідні висновки Управлінню до 31.06.2013 р. (п. 2.3.1);

- за результатами обстеження берегозахисних споруд та висновків спеціалістів замовити за власний рахунок у відповідній ліцензованій організації проектну документацію з капітального ремонту та/або реконструкції берегозахисних споруд і погодити її з Управлінням у встановленому порядку до 31.10.2013 р. (п. 2.3.2);

- виконати роботи з капітального ремонту та/або реконструкції берегозахисної споруди відповідно до графіку виконання робіт, який складається підприємцем та узгоджується сторонами і є невід'ємною частиною договору (додаток № 2) (п. 2.3.3.);

- у подальшому своєчасно здійснювати за власний рахунок поточний ремонт, капітальний ремонт та/або реконструкцію берегозахисної споруди, а також у терміни і в обсягах, зазначених приписами Управління, ремонтно-відновлювальні і профілактичні роботи з метою підтримки берегозахисних функцій. Ця умова договору не розглядається як дозвіл на здійснення поліпшень берегозахисної споруди (п. 2.3.4);

- у разі, якщо підприємець подає заяву на погодження Управлінням здійснення невід'ємних поліпшень берегозахисної споруди, він зобов'язаний надати експертний висновок та проектно-кошторисну документацію на здійснення невід'ємних поліпшень. Здійснення невід'ємних від берегозахисної споруди поліпшень оформлюється додатковим договором (п. 2.3.5);

- забезпечити Управлінню доступ на берегозахисну споруду з метою перевірки їх стану і відповідності напряму використання за цільовим призначенням (п. 2.3.6.);

- дотримуватись вимог законодавства, будівельних норм, рішень органів місцевого самоврядування щодо використання берегозахисної споруди та пляжів, уникати дій, які можуть шкідливо вплинути на їх протизсувні властивості, що включає будівництво будь-яких капітальних об'єктів. Не здійснювати на берегозахисній споруді (підпірна стінка загальної площею 30 погонних метрів, що розміщена в м. Одеса, узбережжя Чорного моря, друга черга ПЗС, між траверсом № 5 та траверсом № 4) будівництво, реконструкцію або будь-які будівельні роботи, у т.ч. і підготовчі, без узгодження даних дій з Управлінням та до моменту одержання й передачі Управлінню повністю оформленої та узгодженої дозвільної документації на дані види робіт (п. 2.3.7.).

Згідно п. 6.1 договору останній вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін.

Відповідно до п. 6.2 договору останній вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін.

Пунктом 6.2 договору встановлено, що останній укладений строком на 10 років та є чинним до 31 квітня 2023 року у разі неприпинення його дії у достроковому порядку, передбаченому п. 2.2.3 даного договору.

Відповідно до п. 6.3 договору закінчення строку останнього не звільняє сторін від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору.

Пунктом 6.4 договору встановлено, що зміни у цей договір можуть бути внесені тільки за домовленістю сторін, яка оформлюється додатковим договором до цього договору у письмовій формі.

Згідно з п. 6.5 договору зміни у цей договір набирають чинності із моменту належного оформлення (підписання та скріплення печатками сторін) сторонами відповідного додаткового договору до цього договору.

Відповідно до п. 6.6 договору чинність останнього припиняється внаслідок:

- закінчення строку, на який його було укладено;

- достроково за взаємною згодою сторін, за рішенням суду або відповідно до п. 2.2.3 цього договору;

- банкрутства підприємця;

- ліквідації Управління та/або підприємця.

На думку прокурора та позивача, вказаний договір є удаваним та вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, а саме: договору оренди комунального майна. Такий висновок прокурор обґрунтовує тим, що предмет спірного договору не відповідає вимогам ст. 1130 ЦК України, оскільки ТОВ „Грот+" передано комунальну власність - об'єкт нерухомості у вигляді берегозахисної споруди (підпірної стінки площею 30 погонних метрів) для здійснення підприємницької діяльності, тобто фактично між сторонами спірного договору укладено договір оренди нерухомого комунального майна, якій містить істотні умови договору оренди (об'єкт оренди, термін, страхування об'єкту оренди ) і регулюється положеннями Законів України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про оренду державного та комунального майна».

При цьому прокурор вважає, що договір оренди, якій сторони фактично уклали замість договору про співробітництво суперечить положенням ст.ст.2, 5, 11, 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та ст. 25, ч. 5 ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», які передбачають передачу комунального майна у користування виключно на підставі рішень сесії міської ради, з обов'язковим проведенням оцінки майна, що передається в користування. При цьому Одеська міськрада не делегувала Управлінню повноваження на укладання спірного договору щодо передачі в оренду комунального майна.

Крім того, прокурор зазначає на те, що укладений сторонами спірний договір суперечить Порядку проведення конкурсу на право укладання договору оренди будівель (споруд, приміщень), які є комунальною власністю, затвердженого розпорядженням Одеського міського голови 11.12.1999 р. за №1310-01р., оскільки Одеською міськрадою не проводився конкурс на право укладання договору оренди щодо вказаної берегозахисної споруди.

З огляду на викладене, прокурор та позивач вважають, що договір оренди комунального майна, укладений сторонами шляхом підписання удаваного правочину - договору про співробітництво та організацію взаємовідносин № 02/с-13, підлягає визнанню недійсним.

Так, стаття 203 Цивільного кодексу України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 вказаного Кодексу визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Виходячи з викладеного, до загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, віднесено те, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

В свою чергу недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу є підставою недійсності правочину (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Статтями 202, 205 Цивільного кодексу України закріплено загальне поняття правочину, яким є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

В ст. 181 Господарського кодексу України, яка визначає загальний порядок укладання господарських договорів, зазначається, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження до виконання замовлення, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до статті 6 вказаного Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Статтею 638 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Наразі слід зазначити, що спірний договір укладено між сторонами в письмовій формі, підписано представниками сторін та скріплено печатками.

Заявляючи позов про визнання недійсним спірного договору, прокурор та позивач мають довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 Цивільного кодексу України).

Так, в обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на те, що фактично договір про співробітництво та організацію взаємовідносин є удаваним правочином, оскільки його умови не відповідають положенням ст. 1130 ЦК України в частині предмету договору про спільну діяльність, а тому приховують договір оренди об'єкту нерухомості, оскільки підприємцю передається для здійснення підприємницької діяльності об'єкт нерухомості. Також договір містить істотні умови договору оренди, однак до повноважень Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради не віднесено право щодо укладання договорів оренди комунального майна.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст. 34 ГПК України).

Згідно зі статтею 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Для вчинення удаваного правочину необхідна спільна мета двох сторін приховати інший правочин, який бажають вчинити обидві сторони та настання відповідних результатів.

Таким чином, обов'язковою ознакою удаваного правочину є фактичне встановлення між сторонами правочину інших правовідносин ніж ті, щодо яких його було оформлено.

Відповідно до п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" №9 від 06.11.2009 за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Оскільки при вчиненні удаваного правочину настання його мети приховати інший правочин, бажають досягти обидві сторони, то до відносин цих сторін застосовуються правила того правочину, якому відповідала внутрішня воля сторін і який вони насправді вчинили.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Стосовно правової природи спірного договору співробітництва та організації взаємовідносин № 02/с-13 слід зазначити, що вказаний договір, з огляду на зміст правовідносин, є змішаним та за своєю правовою природою відповідає зобов'язальним правовідносинам, що виникають з:

- договорів підряду (виконання робіт з капітального ремонту та/або реконструкції берегозахисної споруди);

- договорів про спільну діяльність (об'єднання коштів та майка з метою досягнення спільної мети створення умов для розвитку курортно-рекреаційної структури на узбережжі Чорного моря в м. Одеса та для підтримання берегозахисних споруд у належному технічному стані).

Відповідно до ст. 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Згідно зі статтею 1130 Цивільного кодексу України, за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників.

Частиною 2 ст. 1131 Цивільного кодексу України передбачено, що умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Як вбачається із змісту наведеного вище спірного договору, а саме пункту 1.1, сторонами чітко визначено мету його укладання - спільна діяльність по створенню умов для розвитку курортно-рекреаційної структури на узбережжі Чорного моря в м. Одеса і для підтримання берегозахисної споруди у належному технічному стані.

При цьому слід зауважити, що про необхідність утримання у належному технічному стані берегозахисних схилоукріплювальних споруд, поточний і капітальний ремонт цих споруд свідчать й Правила експлуатації споруд інженерного захисту територій населених пунктів від зсувів та обвалів, затверджені Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 18.02.2013 р. N 56, що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 06 березня 2013 р. за N 374/22906. Вказані Правила встановлюють вимоги до суб'єктів господарювання незалежно від форми власності, які здійснюють діяльність, пов'язану з експлуатацією споруд інженерного захисту від зсувів та обвалів, щодо визначення стану цих споруд та їх придатності (або непридатності) до подальшої експлуатації та порядок виконання їх обстежень і оцінки технічного стану. В п. 4.9. вказаних Правил зазначено, що поточний ремонт берегозахисних схилоукріплювальних споруд повинен включати: улаштування (відновлення) контрольно-вимірювальної апаратури; відновлення судноплавних та дорожніх знаків; закладення осідань, тріщин, вибоїн, каверн; відновлення з'їздів, сходів і парапетів з частковою заміною конструкції; відновлення профілю і посилення конструкції споруди; відновлення покриття споруди; відновлення існуючих сходів і з'їздів або облаштування нових. Згідно п. 4.10 Правил капітальний ремонт берегозахисних схилоукріплювальних споруд повинен включати: відновлення або заміну зруйнованого кріплення укосів бетонними, залізобетонними та кам'яними плитами, відсипним і брукованим каменем; улаштування нового кріплення укосів з бетонних, залізобетонних та кам'яних плит, відсипного та брукованого каменя; відновлення та заміну пошкоджених парапетів, перильних огорож, сходів, хвилевідбійних та підпірних стінок; перебудову дерев'яних підпірних стінок із заміною матеріалу конструкції на камінь, бетон або залізобетон; відбудову або заміну окремих підводних і надводних частин берегозахисних схилоукріплювальних споруд; ліквідацію пошкоджень у підводних частинах конструкцій; заміну всіх пошкоджених щитів та затворів, ремонт і заміну підйомних механізмів.

Для досягнення вищевказаних цілей сторонами й було укладено договір про співробітництво, за яким сторони повинні були досягти мети по створенню умов для розвитку курортно-рекреаційної структури на узбережжі Чорного моря в м. Одеса і для підтримання берегозахисної споруди у належному технічному стані. При цьому в результаті виконання сторонами умов цього договору Управління забезпечує виконання покладених на нього Положенням завдань та функцій.

Наразі слід зазначити, що досягнення сторонами мети, зазначеної у п.1.1 договору підтверджується також змістом пунктів договору, які визначають права і обов'язки сторін за цим договором, а також завдання і функції Управління, визначені Положенням про Управління.

Так, згідно із Положенням про Управління, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 28.02.2011 року № 384-VI, завданням та функціями Управління є забезпечення розробки та реалізації оперативних заходів і довгострокових програм розвитку інженерної інфраструктури узбережжя та ефективного використання території міста і морського узбережжя. Для цього Управління може залучати на договірних засадах кошти і матеріальні ресурси організацій, підприємств, фізичних осіб-підприємців.

При цьому вказаним Положенням передбачено, що Управління:

- контролює у межах своїх повноважень діяльність підприємств та організацій усіх форм власності відносно забезпечення належного утримання, ефективної експлуатації території узбережжя та її інженерної інфраструктури, відповідно до вимог чинного законодавства та актів місцевого самоврядування (пункт 2.1.3);

- виступає замовником всіх робіт, пов'язаних з інженерними мережами, шляховими роботами, водовідведенням та водопостачанням, енергозабезпеченням, будівництвом чи реконструкцією споруд інженерного захисту на території узбережжя (пункт 2.1.4);

- залучає на договірних засадах кошти і матеріальні ресурси організацій і підприємств, незалежно від форми власності, та суб'єктів підприємницької діяльності - фізичних осіб, які експлуатують чи використовують берегову зону, для часткової або повної їх участі в реконструкції, ремонтно-поновлювальних роботах на об'єктах берегозахисного комплексу узбережжя (пункт 2.1.5).

Тобто, Управління повинно забезпечити належний технічний стан інженерної інфраструктури узбережжя та його ефективне використання, у тому числі із залученням коштів і матеріальних ресурсів на договірних засадах.

Наразі прокурор зазначає, що за умовами п. 2.4.1 договору ТОВ «Грот+» має право користуватися берегозахисною спорудою, згідно з її цільовим призначенням та умовами даного договору протягом строку, на який він укладений. Однак, підпірна стінка, про використання якої йде мова в договорі, може використовуватися за своїм призначенням саме для утримання берегу від оповзнів та інших природних процесів, що впливають на цілісність берегу. Ніяким іншим чином вказана споруда не може бути використана.

Отже, зміст договору про співробітництво відповідає вимогам Цивільного кодексу України, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, що передбачає виконання вимоги дійсності правочину, передбаченої ч. 1 ст. 203 вказаного Кодексу.

Відповідно до ст. 627 Цивільного Кодексу України, сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента, та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Вказані обставини свідчать про те, що, уклавши спірний договір, Управління та ТОВ „Грот+" діяли за вільним волевиявленням, яке відповідало їх внутрішній волі, володіли необхідною цивільною дієздатністю, мали на меті настання реальних правових наслідків та виключно тих прав та обов'язків, які передбачені договором.

Оспорюваний правочин є змішаним договором, однак це не суперечить принципу свободи договору та загальним положенням цивільного законодавства. Адже за цим договором не відбулося переходу права користування берегозахисною спорудою в порядку оренди, а також фактично вказана споруда не вибувала із володіння власника, що свідчить про недоведеність удаваного характеру оспорюваного правочину.

Разом із тим передача в оренду об'єктів нерухомості, які є державною та комунальною власністю, а також набуття права оренди такими об'єктом, відносини між орендодавцями та орендарями, порядок укладення відповідного договору та його істотні умови регулюються Законом України „Про оренду державного та комунального майна". Особливість таких відносин полягає в тому, що за договором оренди передбачено перехід об'єкта оренди на певний строк у користування орендаря, в якого виникає зустрічне зобов'язання сплачувати орендну плату за користування таки об'єктом.

Посилання прокурора на те, що сторони при укладанні спірного договору фактично уклали договір оренди комунального майна не заслуговують на увагу, оскільки суперечать положенням Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та обставинам даної справи.

Відповідно із ст.2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

До того ж діючим законодавством України не передбачена можливість оренди берегозахисних споруд. Зокрема, частиною 2 ст. 4 Закону України „Про оренду державного та комунального майна" (редакція від 21.04.2011 року) встановлено, що об'єктами оренди не можуть бути, у тому числі, захисні споруди цивільного захисту, а саме: водосховища та водогосподарські канали комплексного призначення, міжгосподарські меліоративні системи, гідротехнічні захисні споруди (крім гідротехнічних споруд рибогосподарської технологічної водойми).

Берегозахисна споруда, зазначена у п. 1.2 договору про співробітництво та організацію взаємовідносин № 02/с-13, є гідротехнічною спорудою у відповідності до визначень Державних будівельних норм - ДБН В.2.4-3:2010 та ДЕК В. 1.1-24:2009.

Згідно із ч. 1 ст.10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» істотними умовами договору оренди є:

- об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації;

- термін, на який укладається договір оренди;

- орендна плата з урахуванням її індексації;

- порядок використання амортизаційних відрахувань, яких нарахування передбачено законодавством;

- відновлення орендованого майна та порядок його повернення;

- виконання зобов'язань;

- забезпечення виконання зобов'язань - неустойка (штраф, пеня), порука, завдаток, гарантія тощо;

- порядок здійснення орендодавцем контролю за станом об'єкта оренди;

- відповідальність сторін;

- страхування орендарем взятого ним в оренду майна;

- обов'язки сторін щодо забезпечення пожежної безпеки орендованого майна.

Зміст позовної заяви прокурора та наявні матеріали справи свідчать про те, що спірний договір не містить всіх вище перелічених істотних умов договору оренди комунального майна. Крім того, ані прокурором, ані позивачем не підтверджено факту передачі в оренду об'єкту оренди, оскільки відсутній акт приймання-передачі берегозахисних споруд. Адже, відповідно до чинного законодавства договір оренди за своєю суттю відноситься до реальних договорів, та на відміну від консенсуальних для визнання його укладеним необхідна передача майна.

Посилання прокурора на те, що в спірному договорі містяться такі істотні умови договору оренди як термін його дії, об'єкт оренди, страхування об'єкту оренди не заслуговують на увагу. У будь-якому договорі сторони визначають термін його дії. Вказаний, на думку прокурора, у спірному договорі об'єкт оренди - підпірна стінка взагалі не може бути об'єктом оренди комунального майна, оскільки відповідно із ч. 2 ст. 4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» гідротехнічні захисні споруди, до яких відносяться підпірні стінки, не можуть бути об'єктами оренди. Наразі слід зазначити, що чинне законодавство не забороняє страхування об'єктів при укладанні сторонами договорів про спільну діяльність.

Аналіз наведених норм матеріального права та умов договору, укладеного між сторонами у справі, яка розглядається, дає підстави для висновку, що відносини, які виникли між сторонами не мають ознак, притаманних відносинам у сфері оренди державного та комунального майна, оскільки оспорюваний договір не містить умов щодо передачі відповідачеві підпірної стінки за плату, не наділяє його правом користувача, а також не передбачає обов'язків останнього з її використання. Зокрема, підпірна стінка як використовувалася Управлінням за її призначенням для утримання берегу від оповзнів та інших природних процесів, що впливають на цілісність берегу, так і використовується за цим же призначенням до теперішнього часу.

З наявного в матеріалах справи акту проведення комісійної перевірки фактичного виконання орендаторами і комунальними підприємствами суттєвих умов договорів оренди берегозахисних споруд, а також вимог Правил обладнання та експлуатації пляжів міста Одеси від 04.07.2016 року, затвердженого начальником Управління ІЗТМ та РУ ОМР, вбачається, що на берегозахисній споруді у вигляді підпірної стінки та ділянки штучного піщаного пляжу, які розташовані між траверсами № 4 і № 5 першої черги ПЗС, власниками пляжного комплексу „Міраж" (ТОВ „Грот+") без наявності дозвільної документації встановлена нижня частина некапітального спорудження у вигляді літнього майданчику кафе „Міраж" (балкон). Так, основна частина об'єкта обладнана в рамках у відповідності до проектної документації, повинна бути переглядаєма, без наявності барної стійки. Незаконно встановлена ??нижня частина об'єкту, підлягає демонтажу в примусовому порядку.

Відповідно до акту контролю використання берегозахисної споруди у вигляді підпірної стінки між траверсами № 4 та № 5 другої черги ПЗС від 24.05.2017 р., затвердженого в.о. начальника Управління ІЗТМ та РУ ОМР, на вказаній берегозахисній споруді у вигляді підпірної стінки між траверсами № 4 та № 5 другої черги ПЗС встановлено балкон у вигляді майданчику літнього кафе.

Так, під час розгляду даної справи за дорученням заступника Одеського міського голови від 06.05.2017 р. № 02.2-14/1683 управління Держаного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради із залученням представника управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради проведено комісійне обстеження даного об'єкту, за результатами якого складений відповідний акт від 09.06.2017 р. Із зазначеного акту вбачається, що на момент обстеження спірної берегозахисної споруди (підпірної стінки) на ній розміщений літній майданчик кафе «Міраж» у вигляді балкону орієнтовними розмірами 30х4 м. Даний балкон спирається на літній пляж металевими конструкція, перекриття балкону залізобетонне. Літній майданчик накритий тіньовим навісом, огороджений з боку пляжу металевими конструкціями, з боку набережної кам'яною огорожею висотою 1 м. На літньому майданчику встановлені столи та стільці для відпочиваючих. Балкон опирається на підпірну стінку та пляж.

Між тим вказані обставини спростовують факт використання відповідачем саме спірної берегозахисної споруди як об'єкту нерухомого майна у своїй підприємницькій діяльності, зокрема, розміщення на цій споруді предметів для наданні послуг відпочиваючим. Навпаки з акту обстеження вбачається розміщення літнього кафе на пляжі, а не на берегозахисній споруді.

З викладеного випливає, що оспорюваний договір впродовж його дії не виконувався сторонами як договір оренди, доказів здіснення відповідачем будь-яких платежів за цим договором (зокрема, орендних платежів) прокурором не надано. Слід зауважити, що за ст. 762 ЦК України договір найму (оренди) є оплатним, оскільки наймодавець за виконання своїх обов'язків по передачі майна наймачеві має отримати від останнього зустрічне надання у вигляді орендної плати. Тоді як безоплатність є основною кваліфікуючою ознакою договору позички, тим самим договір позички відрізняється від договору оренди. Враховуючи відсутність в спірному договору такої істотної умови як плата за договором взагалі виключає можливість ототожнення цього договору з договором оренди. До того ж за спірним договором Управління не надавало ТОВ „Грот+" в оренду берегозахисну споруду у вигляді підпірної стінки.

Разом із тим відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстрі Іпотек, Єдиного реєстру заборон на відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 10.11.2017 р. № 103350468 Товариство з обмеженою відповідальністю „Грот+" є власником нежитлових приміщень кафе «Міраж», загальною площею 932,1 кв.м, які складаються з кафе літ. «А», навісів літ «Б», «В», «Г», «Д», мостіння «І», огорожі №1, згідно технічного паспорту, розташованого за адресою: Одеська область, м. Одеса, „Ланжерон" пляж, 21.

Так, ТОВ „Грот+" здійснюється підприємницька діяльність в кафе «Міраж», до якого спірна берегозахисна споруда не має ніякого відношення. Тобто вказана діяльність не охоплюється спірним договором.

Отже, суд вважає, що спірний договір в більшій мірі є договором підряду, про це свідчить дійсне волевиявлення сторін на реальне виконання умов оспорюваного договору і досягнення мети, задля якої він укладався, адже до обов'язків ТОВ „Грот+" входить проведення робіт з ремонту берегозахисної споруди задля реалізації спільного проекту та досягнення мети цього договору - створенню умов для розвитку курортно-рекреаційної структури на узбережжі Чорного моря в м. Одеса і для підтримання берегозахисної споруди у належному технічному стані.

Зазначене вище спростовує доводи прокурора про те, що, уклавши спірний договір, його сторони мали на меті приховати відносини оренди комунального майна, оскільки аналіз умов спірного договору свідчить про укладення відповідачами змішаного договору, який містить елементи договору про спільну діяльність згідно положень ст.ст. 1130, 1131 ЦК України та договору підряду, що відповідає загальним засадам цивільного законодавства, передбаченим ст. 6 ЦК України, а також свідчить про відсутність в ньому умов, притаманних правовідносинам оренди комунального майна. Більш того, сам позивач - Одеська міська рада у поясненнях по справі наполягає на тому, що у спірному договорі відсутні істотні умови, необхідні для укладення договору оренди комунального майна (ст. 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна»). Однак, відсутність у спірному договорі всіх істотних умов договору оренди, передбачених чинним законодавством, дає підстави вважати, що оспорюваний договір, який прокурор кваліфікує як договір оренди, є неукладеним взагалі. В свою чергу неукладений договір не може бути визнаний судом недійсним.

До того ж, прокурор звертаючись із заявленим позовом в інтересах держави в особі Одеської міської ради та посилаючись на порушення відповідачами прав Одеської міської ради як власника нерухомого майна - берегозахисної споруди, не довів належними доказами наявність таких прав у Одеської міської ради, оскільки наявність таких прав у міськради відповідно із ч. 4 ст. 334 ЦК України може бути підтверджено тільки фактом державної реєстрації прав на нерухоме майно, так як вказана стаття ЦК України передбачає, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Не доведені прокурором належними доказами й посилання на те, що відповідачі в результаті укладання спірного договору спричинили державі і територіальній громаді економічні збитки, не визначено прокурором й розмір таких збитків.

Навіть у випадку встановлення факту неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань за спірним договором ці обставини не можуть бути прийняті до уваги суду як обставини, що пов'язують недійсність правочину з недодержанням вимог закону сторонами в момент його вчинення, оскільки ст. 215 ЦК України пов'язує недійсність правочину з недодержанням вимог закону сторонами в момент його вчинення, а не з обставинами подальшого виконання сторонами умов цього правочину. Відтак, Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради як сторона спірного договору не позбавлено права звернутися до суду з вимогою про розірвання спірного договору у разі допущення відповідачем - ТОВ „Грот+" порушень його умов.

За таких обставин, суд вважає необґрунтованими вимоги прокурора про визнання недійсним укладеного між відповідачами 15.04.2013 р. спірного договору про співробітництво та організацію взаємовідносин № 02-с/13.

З огляду на відсутність підстав для визнання спірного договору недійсним, відповідно відсутні підстави для застосування наслідків, зазначених в ст. 216 ЦК України, пов'язаних з недійсністю договору та зобов'язання відповідача повернути позивачу комунальне майно - вищезазначену берегозахисну споруду.

Згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, оцінюючи надані докази в сукупності, господарський суд доходить до висновку, що позовні вимоги Заступника прокурора Одеської області не відповідають вимогам чинного законодавства та фактичним обставинам і матеріалам справи, у зв'язку з чим задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 32, 33, 43, 82-85 Господарського процесуального кодексу України,

суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради до Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради та Товариства з обмеженою відповідальністю „Грот+" про визнання недійсним договору про співробітництво та організацію взаємовідносин відмовити.

Рішення господарського суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного господарського суду, яка подається через місцевий господарський суд протягом 10-денного строку з моменту складення та підписання повного тексту рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо не буде подано апеляційну скаргу. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 20 листопада 2017 р.

Суддя В.С. Петров