ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2017 року Справа № 914/150/17
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого:Короткевича О.Є. (доповідач у справі),
суддів:Погребняка В.Я., Ткаченко Н.Г.,
розглянувши касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4
на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 29.06.2017 року
та рішенняГосподарського суду Львівської області від 20.03.2017 року
у справі Господарського суду№ 914/150/17 Господарського суду Львівської області
за позовомФізичної особи-підприємця ОСОБА_4
доТовариства з обмеженою відповідальністю "АЙПІЄ-Л"
простягнення 65 000, 00 грн.

В судовому засіданні взяли участь представники:

від ТОВ "АЙПІЄ-Л " - Волівендера І.Я.,

ВСТАНОВИВ:

Позивач фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернувся до Господарського суду Львівської області з позовом до відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю "АЙПІЄ-Л" та просив суд стягнути з відповідача 65 000,00 грн. збитків у вигляді неодержаного доходу (упущеної вигоди), який останній регулярно отримував і який мав бути ним отриманий в разі належного виконання відповідачем своїх зобов'язань.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 20 березня 2017 року у справі № 914/150/17 (суддя Запотічняк О.Д.) у задоволені позову про стягнення 65 000,00 грн. збитків відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 29 червня 2017 року у справі № 914/150/17 (судді: Давид Л.Л. - головуючий, Гриців В.М., Кордюк Г.Т.) рішення Господарського суду Львівської області від 20 березня 2017 року залишено без змін.

Не погоджуючись з прийнятими у справі постановою суду апеляційної інстанції та рішенням місцевого суду, скаржник фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, якою просить скасувати постанову Львівського апеляційного господарського суду від 29 червня 2017 року та прийняти нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача неодержаний дохід в розмірі 65 000,00 грн.

Доводи касаційної скарги зводяться до порушення судом норм матеріального та процесуального права, зокрема, ст.ст. 188, 291 Господарського кодексу України, ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, ст. 22 Цивільного кодексу України.

Заслухавши пояснення учасника судового засідання, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи, проаналізувавши застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанції, 01.11.2015 між ТОВ "АЙПІЄ-Л" (орендодавець) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (орендар) було укладено договір оренди нежитлового приміщення, за умовами якого орендодавець передає а орендар приймає в строкове платне користування приміщення на території торгово-виробничого комплексу "Південний" за адресою: АДРЕСА_1 Торговий центр "Калина" на період з 01.11.2015 до 31.10.2016.

Приміщення було передано позивачу в користування відповідно до акту приймання-передачі від 01.11.2015.

Судами встановлено, що листом від 14.11.2015 № 06/641 відповідач звернувся до позивача з письмовою вимогою звільнити приміщення № 239 ТЦ "Калина" до 20-00 год 14.11.2015, та повідомив, що скориставшись правом, визначеними в п. 8.2.5, п. 8.2.7, п. 8.3 та 8.4 договору, розірвав відносини щодо оренди вказаного приміщення з 14.11.2015.

У зв'язку із зазначеним, позивач звернувся з позовом до відповідача про стягнення з останнього суми збитків у вигляді неодержаного доходу (упущеної вигоди), мотивуючи тим, що відповідачем незаконно розірвано договір оренди в односторонньому порядку, внаслідок чого позивач втратив можливість займатися підприємницькою діяльністю.

Суд першої інстанції, висновки якого підтримав і апеляційний господарський суд, відмовляючи у задоволенні позову виходив з того, що позивачем не доведено наявність підстав для нарахування збитків у вигляді упущеної вигоди, не доведено наявності всіх елементів складу цивільного правопорушення та не подано доказів на підтвердження реальної можливості щодо отримання доходів від користування орендованим приміщенням.

Колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 651 ЦК України, у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Умовами договору встановлено, що орендодавець залишає за собою право на односторонню відмову від договору оренди у випадку необхідності проведення реконструкції об'єкту оренди (п. 8.3 договору).

Пунктом 8.4 договору визначено, що у випадку відмови орендодавця від договору з підстави, що передбачена п. 8.3, договір оренди вважається розірваним, а зобов'язання за ним припиненими з моменту отримання орендарем повідомлення орендодавця.

Нормами ст. 623 ЦК України та ст. 224 ГК України визначено, що учасник господарських відносин, який порушив господарські зобов'язання або встановлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Отже, поняття "збитки" передбачає й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (постанова Верховного Суду України від 18.05.2016 у справі № 6-237цс16).

У відповідності до ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання (ч. 4 ст. 623 ЦК України).

Приписами ч. 2 ст. 22 ЦК України передбачено, що до збитків відносяться: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди є одним із видів цивільно-правової відповідальності. При цьому, для застосування такої міри відповідальності потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи, шкідливий результат такої поведінки (збитки), причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками, вина правопорушника. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Обов'язок довести наявність збитків покладається на позивача, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяними збитками. В свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

При цьому, збитки не є санкцією заздалегідь визначеного розміру. Тягар доведення наявності і обґрунтування розміру упущеної вигоди покладається на позивача, який повинен довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Тобто упущена вигода розглядається як гарантований, безумовний і реальний доход.

Також, важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої особи. Слід довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - наслідком такої протиправної поведінки.

Неодержаний дохід (упущена вигода) - це розрахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб'єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення. Якщо ж кредитор не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, шкода з боржника не стягується.

Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов'язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов'язання (вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 09.12.2014 у справі № 5023/4983/12).

При цьому, наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення.

Колегія суддів зазначає, що збитки мають реальний характер та у разі, якщо сторона, яка вважає, що її права були порушені та нею понесені збитки, повинна довести як розмір збитків, так і факт їх понесення.

Предметом даного спору є стягнення збитків у вигляді неодержаного доходу (упущеної вигоди) внаслідок протиправної поведінки відповідача.

За правилами статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В даному випадку, як встановлено судами, сторони 01.11.2015 уклали договір оренди нежитлового приміщення, в якому врегулювали питання надання в оренду приміщення на території торгово-виробничого комплексу "Південний" за адресою: АДРЕСА_1, торговий центр "Калина" № 239, загальною площею 36,43 кв.м, порядок його використання та звільнення.

В розділі 8 договору сторони погодили умови його припинення.

Умовами договору встановлено, що орендодавець залишає за собою право на односторонню відмову від договору оренди у випадку необхідності проведення реконструкції об'єкту оренди (п. 8.3 договору).

Пунктом 8.4 договору визначено, що у випадку відмови орендодавця від договору з підстави, що передбачена п. 8.3, договір оренди вважається розірваним, а зобов'язання за ним припиненими з моменту отримання орендарем повідомлення орендодавця.

Відповідно до ч. 3 ст. 651 ЦК України, у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Як встановлено судами, листом від 14.11.2015 № 06/641 відповідач звернувся до позивача з письмовою вимогою звільнити приміщення № 239 /240 ТЦ "Калина" у зв'язку з необхідністю проведення реконструкції об'єкту оренди, та повідомив позивача, що зокрема відповідно до положень п. 8.3 та 8.4 відносини щодо оренди приміщення за адресою: м. Львів, вулиця Щирецька, 36, № 239 ТЦ "Калина" слід вважати розірваними з 14.11.2015.

Відтак, оскільки сторонами в добровільному порядку визначені та підписані умови договору, договір в судовому порядку недійсним не визнавався, незаконність розірвання договору в односторонньому порядку судом не встановлено, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками судів про не доведеність позивачем наявності усіх елементів складу правопорушення. В зв'язку з чим суди дійшли вірного висновку щодо відмови у задоволенні позову щодо стягнення 65 000,00 грн. збитків у вигляді упущеної вигоди.

До того ж судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ухвалою Господарського суду Львівської області від 18.04.2016 у справі № 914/368/16 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю "АЙПІЄ-Л" припинено провадження у справі про усунення перешкод у користуванні майном у зв'язку з відсутністю предмета спору, так як спірне нежитлове приміщення № 239 в торговому центрі "Калина" на території торгово-виробничого комплексу "Південний" за адресою: м. Львів, вул. Щирецька, 36, загальною площею 36,43 кв.м демонтовано відповідачем.

Відповідно до ст. 1117 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судами норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що постанова Львівського апеляційного господарського суду від 29 червня 2017 року та рішення Господарського суду Львівської області від 20 березня 2017 року у справі № 914/150/17 прийняті у відповідності до фактичних обставин справи та вимог чинного законодавства і підстав для їх скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 залишити без задоволення.

2. Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 29 червня 2017 року та рішення Господарського суду Львівської області від 20 березня 2017 року у справі № 914/150/17 залишити без змін.

Головуючий О.Є. Короткевич

Судді В.Я. Погребняк

Н.Г. Ткаченко