ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"23" жовтня 2017 р. Справа № 911/2520/17

Розглянувши матеріали справи за позовом Військового прокурора Дарницького гарнізону в інтересах держави в особі Кабінету міністрів України, Головного управління національної гвардії України, Північного Київського територіального управління Національної гвардії (військова частина НОМЕР_1 )

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Рекріейшн-Сервіс»

Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпорний банк України»

Товариства з обмеженою відповідальністю «Алта-Проперті»

про визнання недійсним державного акта, визнання недійсним договору іпотеки, витребування майна

Суддя Т.П. Карпечкін

В засіданні приймали участь:
від прокурора: не Толстореброва О.О. (посвідчення № НОМЕР_2 від 06.09.2017 року), Завгородній А.В. (посвідчення № 047383 від 10.07.2017 року);

від позивача1: не з`явився;

від позивача2: Северин Р.І. (довіреність № 27/34-578 від 20.12.2016 року);

від позивача3: Ваквров В.В. (довіреність № 17/149 від 11.01.2017 року);

від відповідача1: не зявився;

від відповідача2: Малик Т.І. (довіреність № 010-01/556 від 08.2.2017 року);

від відповідача3: не зявився.

обставини справи:

В провадженні Господарського суду Київської області знаходиться справа за позовом Військового прокурора Дарницького гарнізону в інтересах держави в особі Кабінету міністрів України, Головного управління національної гвардії України, Північного Київського територіального управління Національної гвардії (військова частина НОМЕР_1 ) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Рекріейшн-Сервіс», Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпорний банк України» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Алта-Проперті» про визнання недійсним державного акта, визнання недійсним договору іпотеки, витребування майна.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 19.08.2017 року порушено провадження у справі № 911/2520/17 та призначено справу до розгляду на 13.09.2017 року.

В судове засідання 13.09.2017 року прокурор, позивач 3 та відповідачі 1, 3 не з`явилися, учасники провадження вимоги ухвали Господарського суду Київської області від 19.08.2017 року не виконали, прокурор, позивач 3 та відповідачі 1, 3 про причини неявки в судове засідання суд не повідомили. Розгляд справи відкладався до 11.10.2017 року.

11.10.2017 року прокурором подано клопотання про відкладення розгляду справи та письмові пояснення по суті спору. 11.10.2017 року представником відповідача2 подано супровідний лист з додатковими документами та відзив на позов, яким останній проти позову заперечує та просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

В судове засідання 11.10.2017 року прокурор та відповідачі 1, 3 не з`явилися, позивачі, відповідачі 1, 3 вимоги ухвали Господарського суду Київської області від 19.08.2017 року не виконали, позивачі вимоги ухвали Господарського суду Київської області від 13.09.2017 року не виконали, відповідачі 1, 3 про причини неявки в судове засідання суд не повідомили. Розгляд справи відкладався до 23.10.2017 року. Також, в судовому засіданні 11.10.2017 року продовжено строк розгляду справи.

В судовому засіданні 23.10.2017 року позивачі та прокуратура позовні вимоги підтримали, відповідач2 проти позову заперечував, відповідачі 1, 3 в судове засідання не з`явились.

Враховуючи, що неявка відповідачів 1, 3 в судове засідання не перешкоджає розгляду спору по суті, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України на підставі матеріалів наявних у справі.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази, суд

встановив:

Як вбачається з викладених у позові обставин, за результатами аналізу додержання вимог земельного законодавства на території Сошниківської сільської ради Бориспільського району Київської області військовою прокуратурою Дарницького гарнізону виявлені порушення вимог земельного законодавства при вилученні із державної власності та постійного користування Національної гвардії України земель оборони, зміни цільового призначення та подальшої передачі їх у приватну власність.

В ході перевірки встановлено, що відповідно до Державного акту на право користування землею 1976 року серії Б № 025629 за Київською квартирно-експлуатаційною частиною району в безстрокове та безоплатне користування для державних потреб закріплено земельну ділянку площею 16 132,7 га в межах згідно плану землекористування, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право користування землею за № 35.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 19.08.1992 року № 490 «Про реформу системи військової освіти» та Директиви Генерального штабу Міністерства оборони України від 19.06.1992 Національній гвардії України передано Навчальний центр Київського вищого загальновійськового командного двічі червонопрапорного училища ім. Фрунзе М.В. (с. Старе, Бориспільського району, Київської області), який розташований на земельній ділянці площею 16 500 га, до складу якої входить вказана вище земельна ділянка площею 16 132,7 га.

Згідно акту прийому-передачі від 29.09.1995 року Київською квартирно-експлуатаційною частиною передано вказану вище земельну ділянку у користування Національній Гвардії України, цільове використання якої не змінювалось.

В подальшому на підставі вказаного вище Державного акту Управління північного територіального командування внутрішніх військ (військова частина НОМЕР_1 ) оформило право користування земельною ділянкою площею 7665,0239 га з кадастровим номером :03:002:0933 цільове призначення якої для розміщення та постійної діяльності внутрішніх військ, при цьому вказана земельна ділянка є однією із частин земельної ділянки, що входить до загальної площі 16 132,7 га земель оборони.

В той же час встановлено, що відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЧР № 082897 від 23.05.2007 року ОСОБА_1 був власником земельної ділянки із кадастровим номером :03:002:0048, загальною площею 53,9473 га для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Сошниківської сільської ради, Бориспільського району, Київської області, виданого на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12.04.2007 року № 831.

В подальшому, на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 19.01.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вертебною Л.О., укладеного між ОСОБА_1 , як продавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Украгроівестиції», як покупцем, Товариство набуло право приватної власності на земельну ділянку загальною площею 53,9473 га із кадастровим номером :03:002:0048.

На підставі вказаного договору ТОВ «Украгроівестиції» отримало Державний акт серії ПЛ № 233281 від 16.03.2009 року на право приватної власності на земельну ділянку із кадастровим номером :03:002:0116, загальною площею 53,9473 га.

На підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28.04.2009 року № 491, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голуб Н.Ю., ТОВ «Украгроівестиції» відчужило Приватному підприємству «Ермес Менеджмент» земельну ділянки загальною площею 53,9473 га з цільовим призначенням для ведення підсобного сільського господарства із кадастровим номером :03:002:0116.

Також встановлено, що ТОВ «Ермес Менеджмент» виготовлено Державний акт серії ЯЗ № 348701 від 03.06.2009 року на право власності на земельну ділянку із кадастровим номером :03:002:0116, загальною площею 53,9473 га з цільовим призначенням для ведення підсобного сільського господарства.

В подальшому, за Договором купівлі-продажу земельної ділянки № 5780 від 23.11.2009 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Комарницькою О.В., ТОВ «Ермес Менеджмент» відчужило земельну ділянку площею 53,9473 га із кадастровим номером :03:002:0116 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Практика».

У свою чергу, ТОВ «Компанія з управління активами «Практика» за Договором купівлі-продажу № 6490 від 01.12.2009 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Комарницькою О.В., відчужило зазначену земельну ділянку на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Рекріешн-Сервіс».

Водночас за результатами опрацювання даних Публічної кадастрової карти України та листа Київського державного підприємства геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем «Київгеоінформатика» Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 04.05.2017 року № 01-01/113 встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером :03:002:0116 площею 53,9473га повністю накладається на земельну ділянку площею 7665,0239 га з кадастровим номером :03:002:0933, які входять до складу земель оборони та розташовані на території Сошниківської сільської ради Бориспільського району.

У зв`язку з чим, покуратура в позові зазначає, що вказана земельна ділянка незаконно вибула з земель оборони, які є державною власністю, у зв`язку з чим, виданий Державний акт на право власності підлягає визнанню недійсним, а земельна ділянка витребуванню на користь держави.

В обґрунтування позовних вимог прокуратура зазначає, що в Договорі купівлі-продажу земельної ділянки від 19.01.2009 року № 52, укладеному між ОСОБА_1 та ТОВ «Украгроівестиції», продавець продає земельну ділянку площею 53,9473 га, що належить продавцю на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЧР № 082897 від 23.05.2007 року, виданого Бориспільським районним відділом земельних ресурсів Київської області.

Однак за результатами вивчення військовою прокуратурою Дарницького гарнізону матеріалів кримінальних проваджень № 0000091 від 11.01.2013 року та № 00000233 від 21.11.2012 року, які перебувають у провадженні Головного слідчого управління Національної поліції України, встановлено, що при укладенні вищевказаного Договору купівлі-продажу фізичну особу - ОСОБА_1 посвідчував документ - паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 , виданий 19.02.1996 року Ізмаїльським РВ УМВС України в Одеській області.

Однак, згідно інформації Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 06.03.2017 року за № 211175, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 обліковується за паспортом громадянина України серії НОМЕР_4 , виданого 09.06.2004 Ізмаїльським РВ УМВС України в Одеській області у зв`язку із втратою паспорта громадянина України серії НОМЕР_3 виданого 19.02.1996 року Ізмаїльським РВ УМВС України в Одеській області.

Отже, на час укладення 19.01.2009 року Договору купівлі-продажу земельної ділянки № 52 між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Украгроівестиції», ОСОБА_1 не міг бути її продавцем на підставі паспорту громадянина України серії НОМЕР_3 , виданого 19.02.1996 року Ізмаїльським РВ УМВС України в Одеській області.

При цьому, відповідно до листа Головного управління Держгеокадастру у Київській області № 10-10-0.222-1160/2-17 від 26.01.2017 року встановлено, що бланки Державних актів серії ЧР № 082897 та ПЛ № 233281 Головне управління не отримувало, отже на території Київської області вказані Державні акти не видавались та не реєструвались у встановленому законом порядку.

Також за інформацією Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру № 10-28-0.13-1254/2-17 від 27.01.2017 року бланк Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЧР № 082897, на підставі якого в травні 2007 року за ОСОБА_1 оформлено право власності на земельну ділянку із кадастровим номером :03:002:0048, загальною площею 53,9473 га Державним комітетом України по земельних ресурсах передано Черкаському обласному управлінню земельних ресурсів згідно з накладною від 16.12.2002 року № 28. Бланк Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ПЛ № 233281, на підставі якого в березні 2009 року за ТОВ «Украгроівестиції» оформлено право власності на земельну ділянку із кадастровим номером :03:002:0116, загальною площею 53,9473 га Державним комітетом України по земельних ресурсах передано Полтавському обласному управлінню земельних ресурсів згідно з накладною від 12.11.2002 року № 9.

Таким чином, ОСОБА_1 та ТОВ «Украгроівестиції» не набували у встановленому законом порядку прав власності на земельні ділянки із кадастровими номерами :03:002:0048 та :03:002:0116.

Зважаючи на викладене, Державні акти на право власності на земельні ділянки із кадастровими номерами :03:002:0048 та :03:002:0116 у встановленому законом порядку власниками не отримувались та їх державна реєстрація не здійснювалась.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно ст. 131 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до приписів Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу.

Згідно зі ст. 656 Цивільного кодексу України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Згідно зі ст. 658 Цивільного кодексу України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до вимог ст. 77 Земельного кодексу України, ст. 1 Закону України «Про використання земель оборони», ст. 14 Закону України «Про Збройні Сили України» землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань утворених відповідно до законів України. Вказані землі, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належать їм на праві оперативного управління. Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності; порядок використання земель оборони встановлюється законом.

Постановою Верховної Ради Української РСР від 18.12.1990 року (п. 5) визначено, що установи, організації, які мають у своєму користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Земельного Кодексу Української РСР 1990 року, зберігають свої права на землекористування. При цьому землі, надані для розміщення та постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств і організацій Збройних Сил України, інших військових формувань та внутрішніх військ, визнаються землями для потреб оборони.

Згідно із частиною першою статті 84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Частиною другою вказаної норми Земельного кодексу України визначено, що право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади.

За таких умов, згідно підпункту «а» частини 1 статті 13 Земельного кодексу України розпорядження землями державної власності в межах, визначених Земельним кодексом України, відноситься до повноважень Кабінету Міністрів України.

У даному випадку, власником земельних ділянок, закріплених за суб`єктами, що перебувають у сфері управління Національної гвардії України, є держава в особі Кабінету Міністрів України, оскільки статтею 116 Конституції України саме Кабінет Міністрів України є вищим органом в системі органів виконавчої влади, якому надано повноваження з управління об`єктами державної власності.

Також слід зазначити, що відповідно до статті 141 Земельного кодексу України підставами припинення права користування земельною ділянкою є, зокрема, добровільна відмова від права користування земельною ділянкою.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 142 Земельного кодексу України припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації.

Однак, згідно листів Головного управління Національної гвардії України від 06.03.2017 року № 27/30/2-1589 та Північного Київського територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) від 16.12.2016 року № 25/2944 вказані військові формування із зверненнями щодо припинення права користування землями, які входять до складу земельної ділянки площею 7 665,0239 га з кадастровим номером :03:002:0933 до органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування не звертались.

Крім того, відповідно до ст. 19 Земельного кодексу України землі за основним цільовим призначенням, зокрема, поділяються на землі житлової та громадської забудови (п. «б»), землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення (п. «ж»).

Критерієм такого поділу земель є характер спеціальних завдань, для здійснення яких призначені і надаються відповідні земельні ділянки підприємствам, установам та організаціям.

Статтею 2 Закону України «Про використання земель оборони» врегульовано, що військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог Земельного кодексу України. Особливості надання земельних ділянок військовим частинам під військові та інші оборонні об`єкти визначаються Кабінетом Міністрів України.

Наказом Міністра оборони України № 483 від 22.12.1997 року затверджено Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями (далі за текстом - Положення № 483).

Відповідно до пунктів 36, 37 Положення № 483 військові частини, безпосередні землекористувачі, повинні використовувати земельні ділянки тільки за цільовим призначенням, яке визначене рішенням про надання в користування Збройним Силам України цих ділянок. У випадку зміни цільового призначення земель, наданих для потреб оборони, проводиться їх переоформлення в порядку, визначеному пунктом 11 цього Положення.

Порушення порядку зміни цільового призначення земель відповідно до ст. 21 Земельного кодексу України є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, визнання недійсними угод щодо земельних ділянок.

У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце у разі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішенням чи угодам. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку (постанова Верховного Суду України від 04.06.2014 року у справі № 6-46цс14).

Припинення правовідношення власності відповідача на земельну ділянку можливе лише шляхом припинення дії правового титулу, як підстави виникнення такого права.

Такої ж правової позиції дотримується й Верховний Суд України зокрема у своїй постанові від 22.10.2012 року у справі № 18/186-09/8/3-34гс12.

Відповідно до п. 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 року № 6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» (зі змінами та доповненнями) державні акти про право власності або право постійного користування на земельну ділянку є документами, що посвідчують відповідне право і видаються, серед іншого, на підставі рішень Кабінету Міністрів України, обласних, районних, Київської і Севастопольської міських, селищних, сільських рад, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій. У спорах, пов`язаних з правом власності або постійного користування земельними ділянками, недійсними можуть визнаватися як рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти про право власності чи постійного користування.

У зв`язку з відсутністю законних підстав для оформлення права власності на спірну земельну ділянку, Державний акт на право власності серії ЯД № 348701 від 03.06.2009 року підлягає визнанню недійсним в судовому порядку, як такий, що не відповідає законові порушує права власника з огляду на незаконність дій щодо протиправного позбавлення держави земель оборони.

Також встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером :03:002:0116 площею 53,9473 га передана в іпотеку майновим поручителем ТОВ «Рекріешн-Сервіс» для забезпечення виконання зобов`язання боржника за основним зобов`язанням Товариства з обмеженою відповідальністю «Алта Проперті» перед іпотекодержателем Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України».

Статтею 16 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч. ч. 2, ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання угоди не дійсною, визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування, застосування інших, передбачених законом, способів.

Статтею 330 Цивільного кодексу України визначено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

З огляду на п. 2.15 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», відповідні обставини підпадають під кваліфікацію статей 387 - 390 або глави 83 Цивільного кодексу України.

Стаття 386 Цивільного кодексу України визначає засади захисту права власності. Так, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно вимог ст. 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Як передбачено ст. 388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Таким чином, враховуючи, що наявними в матеріалах справи доказами, встановлено факт вибуття спірної земельної ділянки з власності держави та злочинним шляхом, тобто не з волі власника, що підпадає під кваліфікацію п.3 ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України, відповідне майно може бути витребувано у добросовісного набувача (відповідача1) навіть якщо він не знав і не міг знати про порушення.

Той факт, що спірна земельна ділянка вибула із власності держави поза волею її розпорядника та землекористувача, свідчить про можливість застосування віндикації для захисту порушених інтересів держави та її витребування з незаконного володіння ТОВ «Рекріейшн-Сервіс».

Відповідно до ст. ст. 317, 319 Цивільного кодексу України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 07.11.2012 року у справі № 6-107цс 12, від 21.11.2012 року у справі № 6-136цс12, від 12.02.2013 року у справі № 3-3гс13, від 14.10.2014 року у справі № 3-140гс14, від 29.10.2014 року у справі № 6-164цс14, від 19.11.2014 року у справі № 6-170цс14, від 22.04.2015 року у справі № 3-54 гс 15, від 01.07.2015 року у справі № 6-619 цс 15 від 11.02.2015 у справі № 6-1 цс15; від 16.04.2014 року у справі № 6-146цс13 та від 16.12.2015 у справі № 6-2510ц15.

Частиною 1 ст. 5 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов:

- нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація;

- нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення;

- нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Таким чином, іпотекодавцем може бути особа, якій майно належить на праві власності або на праві господарського відання, та має право розпорядження таким майном.

Відповідно до ст. 316, 317, 328 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Таким чином, ТОВ «Рекрейшн-Сервіс» на момент передачі земельної ділянки з кадастровим номером :03:002:0116 площею 53,9473 га банку в іпотеку не мало прав власника на розпорядження земельною ділянкою.

Відповідно до ст. 316, 317, 328 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Оскільки, спірний Іпотечний договір укладено з порушенням ст. 5 Закону України «Про іпотеку» щодо предмету іпотеки, який не належав іпотекодавцю і в нього не було законного права розпорядження переданим в іпотеку майном, такий договір укладено з порушенням вимог чинного законодавства, що підпадає під дію ст. 203 Цивільного кодексу України і згідно зі ст. 215 Цивільного кодексу України є підставою для визнання договору недійсним.

Таким чином, враховуючи обставини щодо незаконності набуття Товариством з обмеженою відповідальністю «Рекріешн-Сервіс» права власності на земельну ділянку, яку було передано банку в іпотеку, на момент укладення іпотечного договору № 151409Z70 від 18.12.2009 року з Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» іпотекодавець не мав прав власника на розпорядження земельною ділянкою, тому в частині частині включення до предмету іпотеки земельної ділянки із кадастровим номером :03:002:0116 площею 53,9473 га, відповідний іпотечний договір є незаконним і підлягає визнанню недійсним.

Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» подано відзив на позов, в якому заперечуючи проти позову відповідач посилається на рішення Господарського суду Київської області від 26.12.2012 року у справі № 14/009-12, за яким звернуто стягнення на спірну земельну ділянку передану в іпотеку за Іпотечним договором № 151409Z70 від 18.12.2009 року ТОВ «Рекріейшн-Сервіс» в рахунок погашення кредитної заборгованості за укладеним між АТ «Укрексімбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Алта-Проперті» (Позичальник) Кредитним договором № 15107К13 від 13.02.2007 року.

Відповідач зазначає, що рішенням про звернення стягнення на земельні ділянки у справі № 14/009-12 судом встановлено та перевірено наявність правових підстав для укладення Іпотечного договору, що свідчить про його обґрунтованість та законність.

Також, відповідач заявляв про застосування строку позовної давності.

Згідно зі ст. 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Щодо викладених у відзиві Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» обставин, судове рішення від 26.12.2012 року у справі № 14/009-12, за яким звернуто стягнення в тому числі на спірну земельну ділянку в рахунок погашення кредитної заборгованості, на яке посилається банк, прийняте в період, коли обставини незаконності набуття іпотекодавцем у властість спірної земельної ділянки існували, однак не були і не могли бути відомі сторонам. Відповідні обставини встановлені в ході розслідування кримінальних справ та під час розгляду спору у даній справі і фактично є нововиявленими.

Встановлення в ході розгляду даного спору обставин щодо незаконності набуття іпотекодавцем у властість спірної земельної ділянки та наявності підстав для її витребування у добросовісного відповідача, жодним чином не суперечить рішенню від 26.12.2012 року у справі № 14/009-12.

Крім того, суду не надано відомостей щодо виконання рішення від 26.12.2012 року у справі № 14/009-12 шлхом продажу спірної земельної ділянки.

Як роз`яснено в розділі ІІІ Листа Верховного Суду України від 01.02.2015 року «Аналіз судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна» у випадках, коли на час передачі нерухомості в іпотеку іпотекодавець був власником майна, що підтверджувалось правовстановлюючими документами, зокрема, на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасоване з відмовою іпотекодавцю у визнанні права власності на це майно, або на підставі договору, за яким іпотекодавець набув у власність конкретне нерухоме майно і який після укладення іпотечного договору судом був визнаний недійсним, необхідно враховувати, що в результаті судового вирішення справи не на користь іпотекодавця відбувається відновлення суб`єктивного речового права на майно в певної особи, у зв`язку із чим іпотекодавець не може вважатися його власником. У такій ситуації не може бути застосовано положення ст. 23 Закону N 898-IV, згідно з яким у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою, оскільки у момент передачі майна в іпотеку іпотекодавець не був її власником. Зазначеної позиції дотримуються Вищий господарський суд України (рішення N 19979614 в Єдиному державному реєстрі судових рішень), а також суди нижчих рівнів (наприклад, рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської обл. від 11 грудня 2012 р. у справі N 1121/4572/12).

Таким чином, у разі задоволення судом позову власника про витребування майна із чужого незаконного володіння після набрання рішенням суду законної сили, іпотека цього майна припиняється.

Таким чином, підлягає визнанню недійсним Договір іпотеки № 151409Z70 від 18.12.2009 року, укладений між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ТОВ «Рекріешн-Сервіс» щодо передачі в іпотеку земельної ділянки площею 53,9473 га з кадастровим номером :03:002:0116 на підставі ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог і заперечень.

За наслідками розгляду спору суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З огляду на положення статті 261 Цивільного кодексу України, статті 29 Господарського процесуального кодексу України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» перебіг строку позовної давності починається не з дня виявлення прокурором порушень законодавства під час здійснення перевірки, а з моменту коли орган в інтересах якого звертається прокурор довідався або міг довідатися про порушення своїх прав.

Зокрема, оскільки вимоги прокурора є похідними від вимог органу, який, на думку прокурора, мав відповідні повноваження щодо спірного майна, то й перебіг позовної давності мав розпочатися з моменту, коли про порушення прав та інтересів держави дізнався саме відповідний орган, а не прокурор.

Така правова позиція наведена в постановах Верховного Суду України від 22.04.2015 року у справі № 3-54гс15, від 17.02.2016 року у справі № 6-2407цс15, від 13.04.2016 року № 3-224гс16 та в ід 29.10.2014 року у справі № 6-152цс14.

Згідно правової позиції Верховного Суду України відображеної у постанові від 01.07.2015 роуц у справі № 6-178цс15, визначено, що перебіг строку позовної давності за позовами прокуратури, поданими в інтересах державних органів, органів місцевого самоврядування має рахуватись з часу коли відповідний орган довідався чи міг довідатись про порушення його прав чи особу, що їх порушила, а не з часу отримання таких даних прокуратурою.

Отже, закон пов`язує початок перебігу позовної давності не з моментом поінформованості про вчинення певної дії чи прийняття рішення, а з моментом коли саме повноваженому органу, право якого порушено внаслідок прийнятого незаконного рішення, стало відомо про таке порушення.

Саме така правова позиція щодо правильності застосування вказаної норми закону міститься в постановах Верховного Суду України від 26.10.2016 у справі № 6-2070цс16, від 20.08.2013 у справі № 3-18гс13, від 02.09.2008 у справі № 3- 3376к08 та ухвалі від 25.04.2012 у справі № 6-15350вов10, правові висновки якого мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції гіри застосуванні таких норм права.

Кабінету міністрів України, Головному управлінню Національної гвардії України та Північному Київському територіальному управлінню Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) про вказані порушення раніше не було відомо.

Органами державного контролю своєчасно не виявлено вказані порушення у межах строку загальної позовної давності, передбаченої ст. 257 Цивільного кодексу України, у зв`язку з чим вказані органи державної влади на захист порушених прав держави до суду не звертались.

Також інформація про відведену у приватну власність земельну ділянку за рахунок земель оборони у загальнодоступних базах даних була відсутня.

Як вбачається з позовної заяви, про факт підробки документів, які в подальшому були використані для купівлі-продажу спірної земельної ділянки та для укладання Іпотечного договору, а також інформація про безпідставну передачу спірної земельної ділянки, стали відомі під час розслідування кримінальних проваджень № 0000091 та № 0000023, в ході розслідування яких про необхідність захисту прав та інтересів держави в судовому порядку прокурору стало відомо лише у 2016-2017 роках за результатами системного аналізу інформацій різних органів державної влади, установ та організацій, опрацюванням Єдиного реєстру судових рішень та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Північного Київського територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ), Головного управління Національної гвардії України.

Частиною 5 ст. 267 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі якщо суд визнає поважними причини проиущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору підлягають відшкодуванню відповідачами 1, 2 пропорційно розміру задоволених позовних вимог щодо кожного на користь Прокуратури Київської області (якою сплачено судовий збір) в повному обсязі в загальній сумі 30829 грн., з яких 27628,85 грн. з вартості земельної ділянки та по 1600 грн. з вимог про взнання недійсними Державного акту та іпотечного договору. Відповідно з відповідача1 підлягають відшкодуванню судові витрати в сумі 1600 грн. з вимоги про визнання недійсним Державного акту, 27628,85 грн. вимоги про витребування земельної ділянки та 800 грн. з вимоги про визнання недійсним іпотечного договору, всього 30028,85 грн., з відповідача2 підлягає відшкодуванню 800 грн. з вимоги про визнання недійсним іпотечного договору. З відповідача3 судові витрати не відшкодовуються, оскільки щодо нього фактично не заявлено позовних вимог (в прохальній частині позову помилково зазначено, що іпотечний договір укладено з відповідачем3).

Керуючись ст. ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд Київської області, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

2. Визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 348701 від 03.06.2009 року із кадастровим номером :03:002:0116, площею 53,9473 га, яка розташована на території Сошниківської сільської ради Бориспільського району Київської області та належить на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю «Рекріешн-Сервіс».

3. Визнати недійними Договір іпотеки № 151409Z70 від 18.12.2009 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Рекріешн-Сервіс», в частині включення до предмету іпотеки земельної ділянки із кадастровим номером :03:002:0116, площею 53,9473 га, яка розташована на території Сошниківської сільської ради Бориспільського району Київської області, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Комарницькою О.В.

4. Витребувати на користь держави в особі Кабінету Міністрів України та в користування Північного Київського територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 , 01133, м. Київ, вул. Євгена Коновальця, 38, код НОМЕР_5 ) з незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю «Рекріешн-Сервіс» (09000, Київська обл., Бориспільський р-н, с. щасливе, вул. Лесі Українки, 20а, код 36108488) земельну ділянку із кадастровим номером :03:002:0116, площею 53,9473 га, яка розташована на території Сошниківської сільської ради Бориспільського району Київської області, вартістю 1 841 923 грн.

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Рекріешн-Сервіс» (09000, Київська обл., Бориспільський р-н, с. щасливе, вул. Лесі Українки, 20а, код 36108488) на користь Військової прокуратури Центрального регіону України (, р/р 2966, МФО 820172 в ДКСУ) витрати по сплаті судового збору в сумі 30028 (тридцять тисяч двадцять вісім) грн. 85 коп.

6. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» (03150, м. Київ, вул. Антоновича, 127, код 00032112) на користь Військової прокуратури Центрального регіону України (, р/р 2966, МФО 820172 в ДКСУ) витрати по сплаті судового збору в сумі 800 (вісімсот) грн. 00 коп.

Видати накази після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 13.11.2017 р.

Суддя Т.П. Карпечкін