ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРCОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел./0552/26-47-84, 49-31-78, факс 49-31-78, веб сторінка: ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2017 року Справа № 923/919/17

Господарський суд Херсонської області у складі судді Закуріна М. К., при секретарі судового засідання Бєловій О.С., розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ТД "СКАЙ ПОЛІМЕР"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "АМАЛТЕЯ ТРЕЙД"

про стягнення 1237976,69 грн,

за участі представників сторін:

від позивача не зявився,

від відповідача ОСОБА_1 (представника за дорученням),

в с т а н о в и в:

Ухвалою суду від 28.09.2017 порушено провадження у даній справі про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «АМАЛТЕЯ ТРЕЙД» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ТД «СКАЙ ПОЛІМЕР» 1237976,69 грн, з яких 944812,34 грн основної заборгованості, 79097,12 грн пені та 113900,11 грн річних. Безпосередньо позовні вимоги ґрунтуються на невиконанні відповідачем взятих на себе зобовязань за договором поставки № 820-04/11/2016 від 04.11.2016 щодо оплати вартості поставленого товару.

Відповідачем зазначені вимоги визнаються лише в частині стягнення основної заборгованості в розмірі 532349,74 грн з посиланням на те, що ним інша частина заборгованості сплачена в період розгляду справи, а відносно нарахування інших сум він зазначає про необхідність застосування положень статті 530 Цивільного кодексу України в питанні визначення строку виконання зобовязання по оплаті вартості поставленого товару. Зокрема, відповідач вважає, що оскільки сторонами передбачалася попередня оплата, а товар поставлений без неї, то строк виконання зобовязання сторонами не визначався.

Розгляд справи проведено в судових засіданнях 24 жовтня та 21 листопада 2017 року без участі представника позивача, яким було заявлене відповідне клопотання.

Крім викладеного судом встановлено, що 04.11.2016 між сторонами укладений договір поставки № 820-04/11/2016, за умовами якого позивач, виступаючи в якості постачальника, зобовязався передати відповідача, як покупцю, товар в кількості, асортименті та за цінами, вказаними у накладних на поставку товару, а відповідач зобовязався прийняти товар та сплатити його вартість шляхом попередньої оплати (пункти 1.1., 3.1.. 5.1. договору).

На виконання умов договору позивач 26.06.2017 за видатковою накладною № 2033 на суму 879999,91 грн через представника відповідача ОСОБА_2, який діяв за довіреністю № 135 від 26.06.2017, та 07.07.2017 за видатковою накладною № 2233 на суму 884812,52 грн через представника відповідача ОСОБА_3, який діяв за довіреністю № 142 від 07.07.2017, поставив відповідачу товар на загальну суму 1767812,43 грн та виставив рахунки до оплати № 1936 від 26.06.2017 на суму 879999,91 грн і № 2095 від 07.07.2017 на суму 884812,52 грн.

За розрахунками позивача, відповідачем сплачено за товар лише 820000,09 грн, а саме за рахунком № 1936 від 26.06.2017, у звязку з чим заборгованість склала 944812,34 грн, з якої 59999,82 грн за рахунком № 1936 від 26.06.2017 та 884812,52 грн за рахунком № 2095 від 07.07.2017.

З наданої позивачем довідки за вих. № 008-01/1292 від 13.09.2017 вбачається, що між сторонами за вказаним договором існували договірні зобовязання поза межами вказаних видаткових накладних, а саме позивач вказує, що відповідач в межах договору сплатив 6546149,55 грн. Аналогічний факт підтверджується і відповідачем у наданому суду акті звірки взаємних розрахунків.

Отже, суд зазначає, що оскільки позивачем заявлені вимоги лише в частині зобовязань, які виникли на підставі поставки за накладними № 2033 від 26.06.2017 (рахунок на оплату № 1936 від 26.06.2017) та № 2233 від 07.07.2017 (рахунок на оплату № 2095 від 07.07.2017), судовому розгляду підлягають лише зобовязання, які виникли з цих підстав.

Так, під час судового розгляду справи судом встановлено, що згідно з банківською випискою по рахунку відповідача відповідач після звернення позивача до суду з позовом (згідно зі штемпельної відмітки на конверті позивач звернувся до суду з позовом 15.09.2017) перерахував йому: 1) 21.09.2017 платіжним дорученням № 2413 700000 грн, вказавши в призначенні платежу рахунки № 1936 від 26.07.2017 та № 2095 від 07.07.2017; 2) 22.09.2017 платіжним дорученням № 2416 10000 грн, вказавши в призначенні платежу рахунок № 2095 від 07.07.2017; 3) 13.10.2017 платіжним дорученням № 2531 50000 грн, вказавши в призначенні платежу рахунок № 2095 від 07.07.2017.

Таким чином, суд констатує, що з урахуванням залишку заборгованості по рахунку № 1936 від 26.06.2017 в розмірі 59999,82 грн, відповідач його повністю сплатив платіжним дорученням № 2413 від 21.09.2017, а іншою сумою у розмірі 640000,18 грн (утворена як різниця між сумами 700000 грн та 59999,82 грн) відповідачем погашено частину рахунку № 2095 від 07.07.2017. За таких обставин несплачений залишок по рахунку № 2095 від 07.07.2017 складає 184812,34 грн, з розрахунку: 884812,52 грн (загальна сума рахунку) 640000,18 грн (сплачені платіжним дорученням № 2413) 10000 грн (сплачені платіжним дорученням № 2095) 50000 грн (сплачені платіжним дорученням № 2531).

У звязку з викладеним, станом на час розгляду справи по суті відповідачем рахунок № 1936 повністю сплачено, а за рахунком № 2095 наявна заборгованість у розмірі 184812,34 грн, а тому провадження у справі в частині стягнення 762000 грн підлягає припиненню на підставі пункту 1-1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України за відсутністю предмету спору.

Через несвоєчасне виконання зобовязання щодо оплати вартості товару позивачем нараховані 113900,11 грн річних за період з 26.06.2017 по 13.09.2017 виходячи із сум заборгованості за цей період, з посиланням на приписи статті 625 ЦК України, а також 79097,12 грн пені за період з 29.06.2017 по 13.09.2017, яка передбачена пунктом 7.2. договору.

Встановлені судом обставини наявності укладеного між сторонами договору, свідчать про виникнення між ними майново-господарського зобовязання, в силу якого у відповідності до приписів статей 173, 174, 175 Господарського кодексу України одна сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони, а інша (управнена) сторона має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку. За частиною 1 статті 175 того ж Кодексу майнові зобовязання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Зміст та умови договору, аналіз правовідносин та господарсько-договірних зобовязань (майново-господарських зобовязань у відповідності до частини 1 статті 179 ГК України), які виникли між сторонами на підставі вказаного договору (правочину), з огляду на вказані правові положення, свідчать, що за своєю юридичною природою між ними укладений договір поставки. Зокрема, згідно з приписами статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник) зобовязується передати у встановлений строк товар у власність покупця, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Поряд з цим, за частиною 2 статті 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж. Так, відповідно до частини 1 статті 692 того ж Кодексу покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття, якщо договором не встановлений інший строк оплати, а за частиною 1 статті 693 якщо договором встановлений обовязок покупця повністю оплатити товар до його передання, покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором, а у разі невиконання такого обовязку застосовуються положення статті 538 цього ж Кодексу. В свою чергу, згідно з частиною 4 статті 538 ЦК України, якщо зустрічне виконання обовязку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обовязку, друга сторона повинна виконати свій обовязок.

Зі змісту наведених норм слідує висновок, що особа, яка отримала (придбала) товар, зобовязана сплатити його вартість постачальнику (продавцеві), в незалежності від того, що між сторонами була обумовлена попередня оплата товару, яка не здійснена безпосередньо покупцем.

З цих підстав судом не приймаються до уваги заперечення відповідача щодо ненастання строку сплати вартості отриманого товару та необхідності застосування положень статті 530 ЦК України.

Статтею 193 ГК України встановлені загальні правила виконання господарських зобовязань, за яким субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться (частина 1). При цьому не допускаються одностороння відмова від виконання зобовязань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобовязання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7).

Таким чином, несвоєчасне та неповне виконання відповідачем взятого на себе зобовязання по оплаті вартості придбаного товару, є порушенням взятих відповідачем на себе зобовязань та вказаних правових положень.

Вирішуючи правомірність нарахованих та заявлених до стягнення сум пені та річних, суд зазначає, що згідно з частиною 1 статті 199 ГК України виконання господарських зобовязань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. До відносин щодо забезпечення виконання зобовязань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Частиною 1 статті 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором, а за частинами 1 та 2 статті 217 ГК України такими санкціями є заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки, серед яких - застосування штрафних санкцій.

Безпосередньо правові наслідки порушення грошових зобовязань передбачені приписами статей 230-237 ГК України та статей 549 - 552, 611, 625 ЦК України.

Так, згідно із частиною 1 статті 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

В статті 549 ЦК України конкретизовано визначення таких штрафних санкцій, а саме пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання, а у відповідності до приписів частини 2 статті 551 того ж Кодексу, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Таким чином, неустойка має безпосередню мету стимулювати боржника до виконання зобовязання; за допомогою неустойки забезпечуються права кредитора шляхом створення таких умов, що підвищують рівень вірогідності виконання зобовязання; неустойка стягується по факту невиконання чи неналежного виконання зобовязання боржником, трансформуючись у такий спосіб у міру цивільно-правової відповідальності.

За приписом статті 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» та частини другої статті 343 ГК України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки.

При цьому за частиною 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Так, в пункті 7.2. договору сторони встановили: «В разі невиконання або неналежного виконання покупцем зобовязань по оплаті за даним договором, він несе відповідальність у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період її нарахування, за кожен день прострочення з дня виникнення до дня фактичної оплати».

З викладеного договірного положення не вбачається від якої суми необхідно обраховувати подвійну облікову ставку НБУ, яка є складовою частиною розрахунку пені, а тому судом констатується про відсутність договірної умови щодо нарахування пені.

Аналогічне сприйняття вказаних правових приписів наведене в пункті 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань», за яким:

- якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обовязок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом;

- нарахування пені у відповідному відсотковому розмірі від суми простроченого платежу передбачено статтею 14 Закону України «Про державний матеріальний резерв», статтею 36 Закону України «Про телекомунікації», статтею 1 Закону України «Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій». У таких випадках нарахування пені здійснюється не за Законом України «Про відповідальність за невиконання грошових зобов'язань», а на підставі спеціального нормативного акта, який регулює відповідні правовідносини.

За таких обставин, суд зазначає, що між сторонами не узгоджене договірне нарахування пені, а іншим законодавчим актом її розмір не встановлений, а тому позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Натомість, у відповідності до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В даному випадку в пункті 7.2. договору сторонами передбачено, що: «В разі прострочення сплати більш ніж на три календарних дня покупець зобовязаний сплатити постачальнику проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 36 % річних від вартості неоплаченого у строк товару з дня настання терміну оплати до дня його фактичної оплати. Таким чином сторонами встановлено інший розмір процентів 36 % річних.

Сплата процентів річних від простроченої суми не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Аналогічні правові висновки викладені в пункті 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань».

Отже, відповідач, порушивши грошове зобовязання, повинен, за вказаних правових приписів та договірних умов, сплатити позивачу 111299,53 грн річних, оскільки ним помилково здійснений розрахунок з 26.06.2017 та 07.07.2017 відповідно на суми 9547,40 грн та 66144,20 грн. Зокрема, позивачем обрахунок річних розпочато не з наступного дня після невиконання відповідачем зобовязання по оплаті, а з того ж самого дня, що суперечить приписам статті 253 ЦК України, за якими перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати.

У звязку з цим, правильним розрахунком річних за період з 27.06.2017 по 06.07.2017, та з 08.07.2017 по 13.08.2017 є:

Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів
879999,9127.06.2017 - 06.07.20171036 %8679,45

Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів
1764812,4308.07.2017 - 13.08.20173736 %64403,57
За таких обставин правильною сумою річних є 111299,53 грн, а не 113900,11 грн, а саме: 8679,45 грн + 64403,57 грн + 1720,91 грн + 3145,93 грн + 1474,34 грн + 5502,82 грн + 11493,68 грн + 4516,52 грн + 3239,44 грн + 6183 грн + 931,87 грн = 111299,53 грн.

На підставі викладеного, за результатами оцінки доказів, з урахуванням факту невиконання відповідачем взятих на себе зобовязань, несплати нарахованих позивачем сум в добровільному порядку, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат у відповідності до приписів статті 49 ГПК України суд зазначає, що оскільки спір виник з вини відповідача, а позовні вимоги підлягають задоволенню частково (93,40 %, з урахуванням факту сплати заборгованості після порушення провадження у справі) судовий збір у розмірі 15940,83 грн покладається на відповідача.

На підставі вказаних правових норм та керуючись статтями 44, 49, 82-85 ГПК України,

в и р і ш и в:

1.Провадження у справі в частині стягнення 762000 грн основної заборгованості припинити.

2.Позовні вимоги в частині стягнення 296111,87 грн задовольнити.

3.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «АМАЛТЕЯ ТРЕЙД» (73000 м. Херсон, проспект Текстильників, буд. 10, ідентифікаційний код 36130219) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ТД «СКАЙ ПОЛІМЕР» (02068 м. Київ, вул. Драгоманова, буд. 44-А, оф. 63, ідентифікаційний код 40735618) 184812,34 грн основної заборгованості, 111299,53 грн річних та 15940,83 грн компенсації по сплаті судового збору.

4.В іншій частині позову в задоволенні позовних вимог відмовити.

Дата підпису рішення 22.11.2017

Суддя М.К. Закурін