ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" листопада 2017 р. Справа № 907/638/15

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого-судді: Якімець Г.Г.,

суддів: Бонк Т.Б., Кравчук Н.М.,

при секретарі судового засідання Коростенській О.І.,

за участю представників:

від позивача за первісним позовом ОСОБА_1

від відповідача за первісним позовом (скаржника) ОСОБА_2, ОСОБА_3

від третьої особи за первісним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5

від відповідача-2 за зустрічним позовом не зявився

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_6 сільської ради Свалявського району Закарпатської області, вих.№644/02-06 від 13 жовтня 2017 року

на рішення Господарського суду Закарпатської області від 19 вересня 2017 року (підписане 20.09.2017 року), суддя Андрейчук Л.В.

у справі №907/638/15

за позовом Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», м. Київ

до відповідача ОСОБА_6 сільської ради Свалявського району Закарпатської області, с. Поляна Свалявського району

третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ДП «Санаторій «Сонячне Закарпаття», с. Поляна Свалявського району

про визнання недійсним рішення ОСОБА_6 сільської ради №313 від 30.07.2014 року

за зустрічним позовом ОСОБА_6 сільської ради, с. Поляна Свалявського району

до відповідача-1 Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофздоровниця», м. Київ

до відповідача-2 Реєстраційна служба Свалявського районного управління юстиції Закарпатської області, м. Свалява

третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача-1 ДП «Санаторій «Сонячне Закарпаття», с. Поляна Свалявського району

про визнання права власності на нерухоме майно та зобов'язання вчинити певні дії

в с т а н о в и в :

08 червня 2015 року Приватне акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» звернулось до Господарського суду Закарпатської області з позовом до ОСОБА_6 сільської ради Свалявського району Закарпатської області про визнання недійсним рішення ОСОБА_6 сільської ради №313 від 30.07.2014 року «Про згоду на прийняття до комунальної власності територіальної громади села Поляна та села Уклин Системи водогону та водовідведення».

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 23 серпня 2016 року залучено до участі у справі №907/638/15 ДП «Санаторій «Сонячне Закарпаття» як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача.

Ухвалою суду від 05 вересня 2016 року призначено колегіальний розгляд справи.

02 листопада 2016 року ОСОБА_6 сільська рада звернулась до суду з зустрічним позовом до Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофздоровниця» про визнання права власності на нерухоме майно та зобов'язання Реєстраційної служби Свалявського районного управління юстиції Закарпатської області внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно відомості про реєстрацію речових прав та права власності за ОСОБА_6 сільською радою на водопровід «Луг», що знаходиться в селі Поляна Свалявського району Закарпатської області.

Ухвалою суду від 03 листопада 2016 року вказаний зустрічний позов прийнято до спільного розгляду з первісним. Поряд з тим, залучено до участі у справі ДП «Санаторій «Сонячне Закарпаття» як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача (за зустрічним позовом).

Ухвалою суду від 21 листопада 2016 року до участі у справі за зустрічним позовом залучено іншого відповідача Реєстраційну службу Свалявського районного управління юстиції Закарпатської області.

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 13 грудня 2016 року по справі №907/638/15 в задоволенні первісного позову відмовлено, а зустрічний позов задоволено частково: визнано право власності на спірний водопровід «Луг» за ОСОБА_6 сільською радою Свалявського району Закарпатської області.

ОСОБА_7 Львівського апеляційного господарського суду від 06 лютого 2017 року рішення Господарського суду Закарпатської області від 13 грудня 2016 року по справі №907/638/15 скасовано та прийнято нове рішення, яким первісний позов задоволено: визнано недійсним рішення ОСОБА_6 сільської ради №313 від 30.07.2014 року «Про згоду на прийняття до комунальної власності територіальної громади села Поляна та села Уклин Системи водогону та водовідведення». В задоволенні зустрічного позову відмовлено.

ОСОБА_7 Вищого господарського суду України від 20 червня 2017 року постанову Львівського апеляційного господарського суду від 06 лютого 2017 року та рішення Господарського суду Закарпатської області від 13 грудня 2016 року скасовано. Справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

За результатами нового розгляду справи №907/638/15 рішенням Господарського суду Закарпатської області від 19 вересня 2017 року первісний позов задоволено: визнано недійсним рішення ОСОБА_6 сільської ради №313 від 30.07.2014 року «Про згоду на прийняття до комунальної власності територіальної громади села Поляна та села Уклин Системи водогону та водовідведення». В задоволенні зустрічного позову відмовлено в повному обсязі.

Рішення суду мотивоване тим, що місцевий господарський суд встановив, що спірний водогін «Луг» будувався для санаторіїв «Поляна», «Сонячне Закарпаття», «Квітка Полонини» за кошти з прибутків профспілкових органів та організацій, а будівництвом, зокрема, займалося Обєднання «Укркурортремстрой», при цьому майнові комплекси санаторіїв Закарпатської області передані AT «Укрпрофоздоровниця» при його створенні на підставі постанови Президії ради Федерації Незалежних Профспілок України (ФНПУ) №11-1-1 від 22.11.1991 року «Про створення акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», а факт передачі майнових комплексів санаторіїв Закарпатської області підтверджується наявним у матеріалах справи актом прийому-передачі майна Федерації незалежних профспілок України у власність акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» від 24.01.1992 року. Поряд з тим, суд у рішенні дійшов висновку, що ОСОБА_6 сільська рада не довела належними та допустимими доказами, того, що спірний водопровід «Луг» переданий у встановленому законом порядку у комунальну власність ОСОБА_6 територіальної громади, оскільки не надала суду належних та допустимих доказів про те, що спірне майно передавалося в установленому порядку у комунальну власність, а виконавчі органи обласної та районних рад приймали рішення про розмежування майна, за яким спірний водопровід передавався би у комунальну власність, в той час як безпосередньо сільські ради в односторонньому порядку приймати відповідні рішення не уповноважені, що свідчить про незаконність оскаржуваного рішення ОСОБА_6 сільської ради та про обґрунтованість позовних вимог за первісним позовом і безпідставність вимог за зустрічним позовом. Судом першої інстанції також встановлено, що спірний водопровід «Луг» на момент передачі житлових будинків у комунальну власність був зареєстрований як окремий обєкт нерухомого майна згідно з реєстраційним посвідченням від 08.10.2001 року. Враховуючи вказане, а також те, що спірний водопровід не відноситься лише до зовнішніх мереж переданих у комунальну власність житлових будинків, зважаючи, що з наявних у матеріалах справи актів приймання-передачі житлових будинків випливає, що водогін «Луг» фактично у комунальну власність не передавався, суд визнав спростованими доводи позивача за зустрічним позовом про те, що він набув право власності на спірний водогін відповідно до постанови Кабінету міністрів України №222 від 19.02.1996 року «Про поетапну передачу до комунальної власності об'єктів соціальної інфраструктури, які належать суб'єктам підприємницької діяльності».

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, ОСОБА_6 сільська рада Свалявського району Закарпатської області подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Закарпатської області від 19 вересня 2017 року по справі №907/638/15 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов про визнання права власності на нерухоме майно та зобов'язання Реєстраційної служби Свалявського районного управління юстиції Закарпатської області внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно відомості про реєстрацію речових прав та права власності за ОСОБА_6 сільською радою на водопровід «Луг», що знаходиться в селі Поляна Свалявського району Закарпатської області задоволити. Зокрема, зазначає, що спірне рішення ОСОБА_6 сільської ради не порушує прав та інтересів позивача за первісним позовом та не порушує порядок передачі майна в комунальну власність, оскільки на спірне майно поширюється постанова КМУ №311 від 05 листопада 1991 року. Одночасно апелянт вважає безпідставними посилання позивача за первісним позовом на угоду купівлі-продажу водопроводу «Луг» від 25 травня 2000 року та реєстраційне посвідчення від 08 жовтня 2001 року, оскільки така угода у позивача взагалі відсутня, а реєстраційне посвідчення без угоди купівлі-продажу не має юридичної сили та не підтверджує права власності позивача за первісним позовом на спірне майно, при цьому у останнього відсутнє свідоцтво про право власності на спірний водопровід. Поряд з тим, апелянт наголошує, що таке реєстраційне посвідчення не відповідає вимогам чинної на той час Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на обєкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб. Крім того, скаржник зазначив, що в ОСОБА_6 сільської ради є копія угоди купівлі-продажу водопроводу «Луг» від 25 травня 2000 року, за якою обєднання «Закарпаткурорт» продало санаторію «Сонячне Закарпаття» спірний водопровід, в той час позивач не був стороною такої угоди, відтак і не набув права власності на нього. Щодо наявності у ОСОБА_6 сільської ради права власності на спірний водопровід «Луг», остання посилається на передачу до комунальної власності у 2003 році житлових будинків, які розташовані на території ОСОБА_6 сільської ради разом із зовнішніми комунікаційними мережами, до яких і відносяться мережі водопостачання, в даному випадку водопровід «Луг». Одночасно посилається на постанову КМУ №311 від 05 листопада 1991 року, у відповідності до якої позивач повинен був передати до комунальної власності водопровід «Луг», який належав до державного майна, однак вказаного не зробив, чим порушив вимоги зазначеної постанови. Відтак, апелянт вважає, що на даний час спірний водопровід є комунальною власністю територіальної громади села Поляна Свалявського району Закарпатської області. Крім того, ОСОБА_6 сільська рада вказує на порушення місцевим господарським судом норм процесуального права, оскільки справу розглянуто суддею одноособово, в той час як ухвалою місцевого господарського суду від 05 вересня 2016 року було призначено колегіальний розгляд справи.

До апеляційної скарги апелянт, серед іншого, також додав клопотання про призначення у справі судової криміналістичної експертизи з метою дослідження реєстраційного посвідчення, виданого 08 жовтня 2001 року ЗАТ «Укрпрофоздоровниця».

Ухвалою суду від 24 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 сільської ради прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні.

Враховуючи клопотання скаржника (б/н від 13 листопада 2017 року), на підставі ч.7 ст.81-1 ГПК України, фіксування судового процесу здійснювалось з допомогою звукозаписувального технічного засобу.

В судове засідання зявились представники Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», ОСОБА_6 сільської ради Свалявського району Закарпатської області та ДП «Санаторій «Сонячне Закарпаття». Представник Реєстраційної служби Свалявського районного управління юстиції Закарпатської області в судове засідання не зявився, хоча належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання (арк. справи 32 том VIII). Слід зазначити, що докази припинення юридичної особи Реєстраційної служби Свалявського районного управління юстиції Закарпатської області в матеріалах справи відсутні та апелянтом суду не надані.

13 листопада 2017 року представник апелянта подав до суду клопотання про зупинення провадження у справі (б/н від 13.11.2017 року) до вирішення в касаційному порядку Вищим господарським судом України справи №907/365/17 за касаційною скаргою ОСОБА_6 сільської ради на рішення Господарського суду Закарпатської області від 15.06.2017 року та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 08.08.2017 року у справі №907/365/17 за позовом ОСОБА_6 сільської ради до ПрАТ «Укрпрофоздоровниця», ДП «Санаторій «Сонячне Закарпаття» про визнання недійсними угоди купівлі-продажу водопроводу «Луг» від 25 травня 2000 року та реєстраційного посвідчення на водопровід «Луг» від 08 жовтня 2001 року, виданого ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» на підставі цієї угоди.

До вказаного клопотання апелянт долучив копію ухвали Вищого господарського суду України від 27 жовтня 2017 року про призначення розгляду касаційної скарги у засіданні 23 листопада 2017 року.

В судовому засіданні представники скаржника підтримали вказане вище клопотання та просили його задоволити. Представники ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» та ДП «Санаторій «Сонячне Закарпаття» проти вказаного клопотання заперечили.

У відповідності до вимог статті 79 Господарського процесуального кодексу України господарський суд зупиняє провадження у справі, зокрема, в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

Слід зазначити, що справа №907/365/17 на даний час розглянута, а рішення Господарського суду Закарпатської області від 15 червня 2017 року в даній справі набрало законної сили ще 08 серпня 2017 року. Разом з тим, наявність відкритого касаційного провадження у вказаній справі не впливає на чинність станом на даний момент рішення та постанови місцевого та апеляційного судів.

Зважаючи на наведене вище, колегія суддів відмовила у задоволенні клопотання скаржника про зупинення провадження у справі.

Поряд з тим, представники апелянта в судовому засіданні підтримали подане раніше клопотання про призначення у справі судової криміналістичної експертизи з метою дослідження реєстраційного посвідчення, виданого 08 жовтня 2001 року ЗАТ «Укрпрофоздоровниця». Представники ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» та ДП «Санаторій «Сонячне Закарпаття» проти вказаного клопотання заперечили.

Відповідно до ст.41 ГПК України для розяснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Розглянувши клопотання скаржника, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні такого, з огляду на те, що чинність реєстраційного посвідчення виданого 08 жовтня 2001 року ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» було предметом розгляду у справі №907/365/17, рішення в якій набрало законної сили.

Представники ОСОБА_6 сільської ради в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримали, просили задоволити в повному обсязі: скасувати рішення Господарського суду Закарпатської області від 19 вересня 2017 року по справі №907/638/15 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задоволити.

Представники ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» та ДП «Санаторій «Сонячне Закарпаття» в судовому засіданні проти вимог апеляційної скарги заперечували, просили оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу (б/н від 07.11.2017 року). Зокрема, зазначали, що ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» є правомірним і законним власником водопроводу «Луг», що підтверджується реєстраційним посвідченням від 08 жовтня 2001 року, яке є чинним та в судовому порядку не скасоване. Крім того, наголошували, що у матеріалах справи знаходяться докази, які підтверджують факт будівництва спірного водопроводу субєктами, які є право попередниками структурних підрозділів ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» все майно яких, належить йому на праві власності. Разом з тим, повідомили, що фактичне використання водопроводу здійснює ДП «Санаторій «Сонячне Закарпаття», на балансі якого перебуває водопровід з 2000 року, що підтверджується зокрема, копіями інвентаризаційних описів основних засобів та звітами про капітальний ремонт водогону «Луг», що знаходяться у матеріалах справи. Одночасно, представники ДП «Санаторій «Сонячне Закарпаття» зазначали, що з метою здійснення водопостачання з використанням водопроводу «Луг», ДП «Санаторій «Сонячне Закарпаття» у травні 2011 року отримано ліцензію на централізоване водопостачання та водовідведення, оформлено дозволи на спеціальне водокористування та укладено договори з споживачами води. Разом з тим, зазначали про те, що сільська рада не наділена повноваженнями в односторонньому порядку приймати рішення щодо передачі в комунальну власність майна, що належить іншій особі, а підстави вважати належність спірного водопроводу до комунальної власності відсутні.

Суд, заслухавши пояснення представників Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», ОСОБА_6 сільської ради Свалявського району Закарпатської області та ДП «Санаторій «Сонячне Закарпаття», розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного:

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 30 липня 2014 року ОСОБА_6 сільською радою прийнято рішення за №313, відповідно до якого ОСОБА_6 сільською радою надано згоду на прийняття до комунальної власності територіальної громади села Поляна та села Уклин системи водогону та водовідведення (п.1 рішення).

Пунктом 2 вказаного рішення вирішено створити комісію з питань прийняття та передачі об'єктів соціальної інфраструктури в комунальну власність територіальної громади села Поляна, якій провести обстеження технічного стану зазначених об'єктів і підготувати документи щодо їх прийняття до комунальної власності територіальної громади.

Поряд з тим, пунктом 3 зазначеного вище рішення зобов'язано комісію з питань бюджету сільської ради передбачити кошти у видатках на 2014-2015 р.р. на утримання системи водопостачання та водовідведення та на виготовлення технічної документації, а пунктом 4 заборонено будь-яке відчуження в будь-якій формі системи водопостачання та водовідведення і віднесено їх до об'єктів стратегічного значення територіальної громади села Поляна і Уклин.

Контроль за виконанням рішення ОСОБА_6 сільської ради №313 від 30 липня 2014 року покладено на постійно діючу комісію сільської ради з питань прийняття та передачі об'єктів соціальної інфраструктури в комунальну власність.

Не погодившись з вказаним рішенням, Приватне акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» в червні 2015 року звернулось до Господарського суду Закарпатської області з даним позовом до ОСОБА_6 сільської ради Свалявського району Закарпатської області про визнання недійсним рішення ОСОБА_6 сільської ради №313 від 30.07.2014 року «Про згоду на прийняття до комунальної власності територіальної громади села Поляна та села Уклин Системи водогону та водовідведення».

Частиною 2 ст.16 ЦК України передбачено способи захисту цивільних прав та інтересів, серед яких, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (п.10).

Відповідно до п.10 ст.59 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Статтею 21 Цивільного кодексу України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Таким чином, зі змісту вказаних норм вбачається, що правовий акт може бути визнаний недійсним (незаконним, протиправним), тобто таким, що не відповідає закону (іншому правовому акту), якщо він виданий органом або посадовою особою з перевищенням наданих йому законом повноважень або в межах компетенції, але з порушенням діючого законодавства.

Як було зазначено вище, згідно змісту оспорюваного рішення ОСОБА_6 сільської ради №313 від 30.07.2014 року, вказана сільська рада прийняла рішення надати згоду на прийняття до комунальної власності територіальної громади села Поляна та села Уклин системи водогону та водовідведення.

Поряд з тим, як вбачається з матеріалів справи, 08 жовтня 2001 року ПАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» (на той час ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця») оформлено право колективної власності та отримано реєстраційне посвідчення на водопровід «Луг», що розміщений в с. Поляна на території санаторію «Сонячне Закарпаття» та в цілому складається з будівлі фільтрів, свердловини прісної води та водопроводу. Оригінал вказаного реєстраційного посвідчення від 08.10.2001 року оглядався в судовому засіданні в суді першої інстанції та в судовому засіданні під час розгляду апеляційної скарги колегією суддів апеляційного суду.

Так, відповідно до ч.1 ст.20 ЗУ «Про власність» (в редакції від 28.02.1995 року) суб'єктами права колективної власності були, зокрема, акціонерні товариства, а право колективної власності виникає на підставі, зокрема, добровільного об'єднання майна громадян і юридичних осіб для створення кооперативів, акціонерних товариств, інших господарських товариств і об'єднань (ч.1 ст.21 вказаного Закону).

Згідно з ст.12 ЗУ «Про господарські товариства» (в редакції, чинній на момент створення позивача за первісним позовом) товариство є власником майна, переданого йому засновниками і учасниками у власність.

Частиною 3 ст.3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч.2 ст.328 ЦК України).

Судом також встановлено, що рішенням Господарського суду Закарпатської області від 15 червня 2017 року по справі №907/365/17, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 08 серпня 2017 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_6 сільської ради до ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» та ДП «Санаторій «Сонячне Закарпаття» про визнання недійсними угоди купівлі-продажу водопроводу «Луг» від 25 травня 2000 року та реєстраційного посвідчення на водопровід «Луг» від 08 жовтня 2001 року, виданого ПрАТ «Укрпрофоздоровниця». Вказані рішення та постанова судів набрали законної сили та є чинними. Відтак, на момент винесення оскаржуваного рішення в даній справі та на момент прийняття постанови Львівським апеляційним господарським судом угода купівлі-продажу водопроводу «Луг» від 25 травня 2000 року та реєстраційне посвідчення на водопровід «Луг» від 08 жовтня 2001 року, видане ПрАТ «Укрпрофоздоровниця», є чинними.

Разом з тим, Вищий господарський суд у своїй постанові від 20 червня 2017 року вказав на необхідність судам при новому розгляді справи витребувати та проаналізувати умови договору, на підставі якого ПАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» набуло права власності на спірний водогін.

Матеріалами справи підтверджується, що судом першої інстанції вживались заходи щодо отримання угоди купівлі-продажу від 25 травня 2000 року, зокрема: місцевий господарський суд ухвалами витребовував вказаний договір: від позивача за первісним позовом, від Свалявського державного виробничого підприємства технічної інвентаризації та від Комунального унітарного підприємства «Свалявське районне бюро технічної інвентаризації», при цьому, судом встановлено, що оригінал угоди купівлі-продажу від 25 травня 2000 року суду не був наданий.

При цьому, з пояснень представників позивача за первісним позовом та третьої особи вбачається, що оригінал угоди купівлі-продажу від 25 травня 2000 року при реєстрації права власності на водопровід «Луг» був переданий у Свалявське державне виробниче підприємство технічної інвентаризації.

Так, місцевий господарський суд ухвалою витребовував від Комунального унітарного підприємства «Свалявське районне бюро технічної інвентаризації», зокрема, і зазначену вище угоду, однак, листом від 15.09.2017 року останнє повідомило, що оригінали витребуваних документів на даний час відсутні. Однак, у вказаному листі також повідомило, що державна реєстрація права власності ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» на водопровід «Луг» згідно оригіналу реєстраційного посвідчення була проведена 08 жовтня 2001 року за реєстровим №13 в реєстровій книзі №30, на підставі угоди купівлі-продажу від 25 травня 2000 року.

Разом з тим, у матеріалах справи знаходиться копія угоди купівлі-продажу від 25.05.2000 року, завірена печаткою КУП «Свалявське БТІ» і написом «згідно з оригіналом» та письмові пояснення головного лікаря «Сонячне Закарпаття» ОСОБА_8 та члена комісії ОСОБА_9, яка крім того надавала пояснення у судовому засіданні, на підтвердження факту підписання угоди купівлі-продажу від 25.05.2000 року.

З наведеного вище вбачається, що сторонами не оспорюється сам факт підписання 25.05.2000 року угоди купівлі-продажу, однак, матеріалами справи не підтверджується, що копія вказаної угоди, яка знаходиться у матеріалах справи відповідає змісту її оригіналу. Враховуючи великий період часу, який минув з часу виникнення спірних правовідносин, вказані пояснення не є належними та допустимими доказами підписання угоди купівлі-продажу від 25.05.2000 року саме такого змісту та з такими умовами, копію якої надано позивачем за первісним позовом, з огляду на що вищенаведені пояснення лише підтверджують факт підписання такого правочину, однак не визначають його змісту та умов.

Окрім того, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про підтвердження наявними у матеріалах справи доказами факт будівництва спірного водопроводу «Луг» субєктами, які є правопопередниками структурних підрозділів позивача за первісним позовом, все майно яких належить йому на праві власності.

Так, відповідно до витягу пояснювальної записки до звідного звіту фінансово-господарської діяльності Закарпатської ради по управлінню курортами профспілок за 1966 рік та витягу інформації про виконання плану капітальних вкладень за 1966 рік вбачається виділення коштів для санаторію «Поляна» для будівництва та введення в експлуатацію 500 п/м (погонних метрів) зовнішнього водопроводу прісної води та зовнішньої каналізації з очисними, санаторій «Сонячне Закарпаття» 8,3 млн. карб. капітальних вкладень на будівництво зовнішнього водопроводу та електропостачання.

Згідно з витягом пояснювальної записки до звідного звіту фінансово-господарської діяльності Закарпатської ради по управлінню курортами профспілок за 1967 рік та витягом інформації про виконання плану капітальних вкладень за 1967 рік вбачається виділення коштів для санаторію «Поляна» для будівництва та введення в експлуатацію 65,4 к/м (кілометрів) зовнішнього водопроводу прісної води та зовнішньою каналізацією з очисними.

Витягом інформації про виконання плану капітальних вкладень за 1968 рік вбачається затрачення 96,5 тис. карб. на водопостачання санаторіїв «Сонячне Закарпаття» та «Поляна».

Українською республіканською радою по управлінню курортами в 1967 році для проведення бурових і гідрогеологічних робіт на обєктах Закарпаткурорта виділено 74 500 карб., з них: санаторію «Верховина» для вивчення режиму річки «Луг» 2 589,61 карб., що підтверджується витягом з Акту від 31 грудня, затвердженого 10.01.1968 року між «Укргеокаптажмінводи» та Закарпаткурорт.

Відповідно до витягу інформації про виконання плану капітальних вкладень за 1969 рік вбачається затрачення 106 тис. карб. на водопостачання санаторіїв «Сонячне Закарпаття» та «Поляна».

Українською республіканською радою по управлінню курортами в 1968 році для проведення бурових і гідрогеологічних робіт на обєктах Закарпаткурорта виділено 98 700 карб., з них: санаторію «Верховина» для вивчення режиму річки «Луг» 1 889,93 карб., що підтверджується витягом з Акту від 31 грудня 1968 року затвердженого 01.1969 року між «Укргеокаптажмінводи» та Закарпаткурорт.

З витягу інформації про виконання плану капітальних вкладень по Закарпатській раді за 1970 рік та витягу розшифрування проектно-кошторисної документації по оздоровницях Закарпаткурорта по стану на 1 січня 1970 року вбачається, що на будівництво та підготування проектно-кошторисної документації водопостачання санаторіїв «Сонячне Закарпаття» та «Поляна» виділено 135,5 тис. карб.

Згідно з витягами пояснювальної записки до звіту фінансово-господарської діяльності Закарпатської ради по управлінню курортами профспілок за 1970 рік, протоколу №12 від 22.10.1970 року «Про виконання плану будівельно-монтажних робіт і введення потужностей за 9 місяців 1970 року Закарпатською, Прикарпатською і Словянською радами по управлінню курортами профспілок», постанови Української республіканської ради по управлінню курортами профспілок протокол №14 від 22.12.1970 року вбачається, що введено в експлуатацію водопостачання санаторію «Сонячне Закарпаття» 6,25 к/м, виконано план водопостачання санаторію «Сонячне Закарпаття» на 136 тис. карб., а також заплановано першочергові заходи по покращенню водопостачання і каналізації оздоровниць в 1971 - 1975 р.р. санаторіїв «Поляна», «Сонячне Закарпаття», «Квітка Полонини» з прибутку на 350 тис. карб.

Витягом пояснювальної записки за 1971 рік підтверджується введення в експлуатацію водопостачання санаторію «Сонячне Закарпаття» 9,75 км та витягом розшифровки проектно-кошторисної документації по оздоровницях Закарпаткурорта по стану на 1 січня 1971 року підтверджується виділення для будівництва водопостачання прісною водою санаторію «Сонячне Закарпаття» 3,8 тис. карб. та в плані будівництва на 1972 року водопостачання прісною водою санаторію «Квітка Полонини» виділено 3,3 тис. карб.

У відповідності до наказу №48 від 11.04.1972 року по Українському республіканському виробничому обєднанню по будівництву «Укркурортрембуд» «Про покращення організації, планування і управління будівництвом на 1972 року» введено в експлуатацію на 1972 рік водопостачання санаторію «Квітка Полонини» на 2,2 км.

Копії вищевказаних документів, завірені Центральним державним архівом, долучені до додаткових пояснень позивача за первісним позовом.

Із вказаних документів вбачається, що водогін будувався для санаторіїв «Поляна», «Сонячне Закарпаття» та «Квітка Полонини» за кошти з прибутків профспілкових органів та організацій, а будівництвом, зокрема, займалося Обєднання «Укркурортремстрой».

Так, ОСОБА_7 Міністрів УРСР рішенням №606 від 23.04.1960 року «Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров'я УРСР» зобов'язано Міністерство охорони здоров'я УРСР передати до 01.05.1960 року Українській республіканській раді профспілок всі діючі госпрозрахункові санаторії, будинки відпочинку, санаторні пансіонати, курортні поліклініки, що знаходились у віданні Головного управління курортів, санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров'я УРСР, а також санаторії і будинки відпочинку, що будуються для цього управління згідно додатків.

Після розпаду Союзу РСР правонаступником Української республіканської ради профспілок стала ОСОБА_7 незалежних профспілок України, правонаступником якої, в свою чергу, стала Федерація професійних спілок України.

Федерація професійних спілок України є правонаступником Української республіканської ради профспілок та Федерації незалежних профспілок України.

ОСОБА_7 Федерації незалежних професійних спілок України від 22.11.1991 року прийнято рішення про створення на базі санаторно-курортних закладів, підприємств, об'єднань та установ профспілок України за пайовим внеском Фонду соціального страхування України акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» з акціонерним капіталом 1 089 384 тис. крб. Установчий договір про створення Акціонерного товариства «Укрпрофоздоровниця» укладений 04 грудня 1991 року.

Відповідно до постанови президії ради Федерації незалежних професійних спілок України від 22.11.1991 року майно Федерації незалежних професійних спілок України за актом від 24.01.1992 року передано Акціонерному товариству лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця».

Акціонерне товариство «Укрпрофоздоровниця» зареєстровано на підставі рішення Ленінського райвиконкому міста Києва №971 від 23 грудня 1991 року.

На підставі постанови Президії ради Федерації Незалежних Профспілок України (ФНПУ) №11-1-1 від 22.11.1991 року «Про створення акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» майнові комплекси санаторіїв Закарпатської області передано AT «Укрпрофоздоровниця» при його створенні.

Факт передачі майнових комплексів санаторіїв Закарпатської області підтверджується актом від 24.01.1992 року прийому-передачі майна Федерації незалежних профспілок України у власність акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця».

З наведеного вбачається, що все майно Федерацією професійних спілок України було внесене до статутного фонду акціонерного товариства «Укрпрофоздоровниця» при його створенні.

Разом з тим, матеріалами справи підтверджується (а саме: довідкою про результати перевірки стану лікувально-оздоровчої роботи в оздоровницях Закарпатського обєднання санаторно-курортних закладів з 17-25 лютого 2000 року), що спірний водопровід «Луг» протягом тривалого часу перебував на балансі допоміжного підприємства «Закарпаткурортрембуд», а згодом переданий на баланс Закарпатського Обєднання курортами, а в свою чергу Закарпатське Обєднання передало водогін «Луг» на баланс санаторію «Сонячне Закарпаття».

Згідно з статутом дочірнього підприємства «Закарпаткурортрембуд», підприємство засноване на власності АТ «Укрпрофоздоровниця» на основі рішення ОСОБА_7 №Р1-4 від 20.06.1995 року і є його власністю (п.1.1 Статуту); власником майна підприємства є АТ «Укрпрофоздоровниця» (п.3.2 Статуту).

Рішенням зборів акціонерів ЗАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця» №31-5 від 14.04.1998 року підтверджується перебування підприємства «Закарпаткурортрембуд» у структурі ЗАТ «Укрпрофоздоровниця». Відповідно до вказаного рішення реорганізовано юридичні особи дочірні підприємства в структурі ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» незалежно від їх організаційно-правової форми в філії та відділення без статусу юридичної особи (п.1 рішення). Відповідно до додатку №2 до зазначеного рішення у переліку допоміжних підприємств Закарпатського відділення вказано «Закарпаткурортрембуд».

16 березня 2000 року рішенням зборів акціонерів ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» затверджено у новій редакції Статути дочірніх підприємств ЗАТ «Укрпрофоздоровниця», зокрема, і статут ДП «Закарпаткурортрембуд» ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» (додаток №2 до рішення).

З наведеного вище вбачається, що спірний водопровід будувався для санаторіїв «Поляна», «Сонячне Закарпаття» та «Квітка Полонини» за кошти з прибутків профспілкових органів та організацій.

Беручи до уваги наведене вище та зважаючи на наявність у позивача за первісним позовом реєстраційного посвідчення від 08 жовтня 2001 року на водопровід «Луг», що розміщений в с. Поляна на території санаторію «Сонячне Закарпаття», колегія суддів вважає, що спірне рішення ОСОБА_6 сільської ради №313 від 30.07.2014 року «Про згоду на прийняття до комунальної власності територіальної громади села Поляна та села Уклин Системи водогону та водовідведення» порушує права ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» та ДП «Санаторій «Сонячне Закарпаття».

Одночасно, судом встановлено, що позивачем за зустрічним позовом (ОСОБА_6 сільською радою) не доведено належними та допустимими доказами факту передачі спірного водопроводу «Луг» до комунальної власності.

Звертаючись із зустрічним позовом про визнання права власності на спірний водопровід, ОСОБА_6 сільська рада посилається на постанову Кабінету Міністрів України №311 від 05.11.1991 року «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю».

Так, згідно з ч.1 ст.2 ЗУ «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності» об'єктами передачі згідно з цим Законом є, зокрема, нерухоме майно (будівлі, споруди, у тому числі приміщення (після виділення їх в окрему облікову одиницю (інвентарний обєкт) на підставі розподільного балансу), обєкти незавершеного будівництва).

Відповідно до ст.4 вказаного Закону передача об'єктів з державної у комунальну власність щодо об'єктів, визначених у абзацах другому - пятому частини першої статті 2 цього Закону (крім нерухомого майна, призначеного виключно для розміщення дошкільних навчальних закладів) здійснюється за рішенням Кабінету Міністрів України.

З вищевказаного випливає, що рішення про передачу нерухомого майна (будівель, споруд, у тому числі приміщень (після виділення їх в окрему облікову одиницю (інвентарний обєкт) на підставі розподільного балансу), обєктів незавершеного будівництва) з державної у комунальну власність приймається Кабінетом Міністрів України.

Поряд з тим, постановою Кабінету Міністрів України №311 від 05.11.1991 року не передбачено передачу майна АТ «Укрпрофоздоровниця», в тому числі і водопроводів до комунальної власності територіальних громад Закарпатської області.

Вказаною постановою передбачено перелік державного майна України, що передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності), а саме: у власність областей, зокрема, водопровідно-каналізаційне господарство, майновий комплекс підприємств, об'єкти виробничих об'єднань і управлінь водопровідно-каналізаційного господарства ОСОБА_7 народних депутатів, у тому числі міжрайонні водопроводи з магістральними водоводами, що обслуговують декілька населених пунктів області (крім водопроводів промислових підприємств). Ремонтно-будівельні, автотранспортні та інші підприємства й організації, що обслуговують або пов'язані з організацією виробничої діяльності підприємств водопровідно-каналізаційного господарства.) (розділ І переліку); у власність м. Києва (Водопровідно-каналізаційне господарство. Майновий комплекс виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства. Ремонтно-будівельне, автотранспортне та інші підприємства й організації, що обслуговують або пов'язані з організацією виробничої діяльності підприємств водопровідно-каналізаційного господарства.) (розділ ІІ переліку); у власність м. Севастополя (Водопровідно-каналізаційне господарство. Майновий комплекс виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства. Ремонтно-будівельне, автотранспортне та інші підприємства й організації, що обслуговують або пов'язані з організацією виробничої діяльності підприємств водопровідно-каналізаційного господарства.) (розділ ІІІ переліку).

У відповідності до п.п.2, 3 вказаної ОСОБА_7 на виконання останньої міністерства і відомства, органи, що уповноважені управляти державним майном, зобов'язані були до 01.01.1992 року передати до комунальної власності відповідне майно, в свою чергу обласні виконавчі комітети повинні були прийняти рішення про розмежування майна між власністю областей, районів та міст обласного підпорядкування, а виконкоми районних рад прийняти рішення про розмежування майна між власністю районів та інших адміністративно-територіальних одиниць.

Судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні та сторонами суду не надано доказів про те, що спірне майно передавалося в установленому порядку у комунальну власність, а виконавчі органи обласної та районних рад приймали рішення про розмежування майна, за яким спірний водопровід передавався би у комунальну власність, в той час як безпосередньо сільські ради в односторонньому порядку приймати відповідні рішення не уповноважені, що свідчить про незаконність рішення ОСОБА_6 сільської ради №313 від 30.07.2014 року «Про згоду на прийняття до комунальної власності територіальної громади села Поляна та села Уклин Системи водогону та водовідведення» та про безпідставність вимог ОСОБА_6 сільської ради за зустрічним позовом.

Слід зазначити, що спірний водопровід «Луг» не є майном підприємств, виробничих об'єднань і управлінь водопровідно-каналізаційного господарства, чи майном ремонтно-будівельних, автотранспортних та інших підприємств й організацій, що обслуговують або пов'язані з організацією виробничої діяльності підприємств водопровідно-каналізаційного господарства, в розумінні наведеної вище ОСОБА_7, що виключає можливість застосування до спірних правовідносин зазначеної вище постанови КМУ.

Щодо посилань ОСОБА_6 сільської ради на передачу на баланс ОСОБА_6 сільській раді житлових будинків у с. Поляна, виробничої бази ДП «Закарпаткурортрембуд», очисних споруд, котельні, колегія суддів зазначає наступне:

Передача вказаних обєктів на баланс ОСОБА_6 сільської ради підтверджується, договорами №2108085/2003-16, №2108076/2003-17, №2108080/2003-18 від 25.03.2003 року та актами приймання-передачі від 27.03.2003 року.

Слід зазначити, що у таких актах приймання передачі відсутні відомості про передачу ОСОБА_6 сільській раді разом з житловими будинками водопроводу «Луг», який на момент передачі вказаних вище житлових будинків у комунальну власність був зареєстрований як окремий обєкт нерухомого майна згідно з реєстраційним посвідченням від 08.10.2001 року.

Згідно з ч.4 ст.7 (абз.2) ЗУ «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності» об'єкти соціальної інфраструктури передаються разом з майном підприємств, що обслуговували ці об'єкти, у тому числі основними фондами, ремонтно-будівельними базами, майстернями, транспортними засобами, прибиральною технікою в частині, що визначається комісією з питань передачі об'єктів, яка здійснює передачу. Разом з житловим фондом передаються вбудовані і прибудовані приміщення, зовнішні мережі електро-, тепло-, газо-, водопостачання та водовідведення, а також будівлі, призначені для обслуговування цього фонду (бойлерні, котельні, каналізаційні та водопровідні споруди, обладнання тощо).

Пунктом 3 Положення про порядок передачі в комунальну власність державного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або оперативному управлінні підприємств, установ та організацій, затвердженого ОСОБА_7 КМУ №891 від 06.11.1995 року передбачено, що разом з відомчим житловим фондом передаються відповідним комунальним підприємствам зовнішні мережі електро-, тепло-, газо-, водопостачання і водовідведення, а також будівлі, призначені для обслуговування цього фонду (бойлерні, котельні, каналізаційні та водопровідні споруди, вбудовані і прибудовані приміщення, обладнання тощо),

Разом з тим, відповідно до положень п.5 вказаного Положення, повинна створюватись комісія з питань приймання відомчого житлового фонду в комунальну власність, до складу якої повинні входити представники відповідних місцевих комунальних підприємств, житлово-експлуатаційної організації, на баланс якої передаються будинки відомчого житлового фонду, регіонального відділення (представництва) Фонду державного майна, місцевого фінансового органу, бюро технічної інвентаризації, спеціалізованого проектного інституту, підприємства, установи чи організації, що передає відомчий житловий фонд, та представники інших заінтересованих підприємств, установ і організацій.

З матеріалів справи вбачається, що передача житлових будинків у комунальну власність здійснювалась не у відповідності до постанови КМУ №891 від 06.11.1995 року, а на підставі договорів про безоплатну передачу (укладення яких не передбачено вказаною постановою), і без включення до комісії про передачу житлових будинків представників відповідних місцевих комунальних підприємств, житлово-експлуатаційної організації, на баланс якої передаються будинки відомчого житлового фонду, регіонального відділення (представництва) Фонду державного майна, місцевого фінансового органу, бюро технічної інвентаризації, спеціалізованого проектного інституту, відтак, до спірних правовідносин не можливо застосувати зазначену вище ОСОБА_7 та Положення.

Відтак, посилання ОСОБА_6 сільської ради на передачу спірного водопроводу «Луг» разом із житловими будинками на баланс ОСОБА_6 сільської ради є безпідставними.

Судом встановлено, що водогін «Луг» забезпечує водопостачання санаторіїв «Сонячне Закарпаття», «Поляна» та «Квітка полонини», що підтверджується наявними довідками цих санаторіїв та не заперечується учасниками судового процесу. Разом з тим, спірний водогін «Луг» забезпечує водопостачання населення та субєктів господарювання в населених пунктах с. Поляна та с. Солочин, що так само не заперечується учасниками судового процесу.

З огляду на наведене вище, колегія суддів дійшла висновку, що документи про передачу на баланс ОСОБА_6 сільської ради житлових будинків у с. Поляна, виробничої бази ДП «Закарпаткурортрембуд», очисних споруд, котельні не стосуються предмету даного спору, оскільки водопровід «Луг» є окремим обєктом нерухомого майна, забезпечує водопостачання трьох санаторіїв, в тому числі розташованих на території іншого населеного пункту (с. Солочин), а також водопостачання двох населених пунктів (с. Поляна та с. Солочин).

Беручи до уваги те, що спірний водогін «Луг» є окремим обєктом права власності, а не відноситься лише до зовнішніх мереж переданих у комунальну власність житлових будинків, зважаючи, що з наявних у матеріалах справи актів приймання-передачі житлових будинків випливає, що водогін «Луг» фактично у комунальну власність не передавався, спростовуються доводи ОСОБА_6 сільської ради про те, що остання набула права власності на спірний водогін відповідно до постанови Кабінету міністрів України №222 від 19.02.1996 року «Про поетапну передачу до комунальної власності об'єктів соціальної інфраструктури, які належать суб'єктам підприємницької діяльності».

Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Слід зазначити, що судове рішення за загальним правилом не є підставою виникнення права власності. Відповідно до ч.5 ст.11 ЦК України цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Наприклад: відповідно до ст.335 ЦК про передачу за рішенням суду в комунальну власність безхазяйної нерухомої речі; в порядку, встановленому ст.376 ЦК, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за рішенням суду.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем за зустрічним позовом про визнання за ним права власності на спірний водогін, не подано належних та допустимих доказів, які б підтверджували його право власності на спірний водогін, з огляду на що вимога ОСОБА_6 сільської ради є безпідставною та задоволенню не підлягає. Підстави вважати, що спірний водогін відноситься до комунальної власності відсутні.

В той час, в матеріалах справи знаходиться реєстраційне посвідчення, яке підтверджує право власності на спірний водогін позивача за первісним позовом.

Поряд з цим, колегією суддів додатково встановлено, що водопровід «Луг» перебуває на балансі третьої особи з 2000 року, що підтверджується, зокрема, копією інвентаризаційного опису основних засобів №14 від 07 грудня 2012 року та копією інвентаризаційного опису основних засобів №11 від 24 листопада 2015 року, в яких серед переліку основних засобів третьої особи відображено і водопровід «Луг».

Крім того, протягом 2001 - 2016 років третьою особою здійснювались капітальні ремонти водопроводу «Луг», що підтверджується довідкою №683 від 30.09.2016 року та доданими до неї копіями звітів про капітальний ремонт водогону за 2012, 2013 роки та копіями із журналу ведення обліку основних фондів будівель і споруд (довідка з додатками знаходиться в матеріалах справи).

З метою здійснення водопостачання з використанням водопроводу «Луг» третьою особою у травні 2011 року отримано ліцензію на централізоване водопостачання та водовідведення (копія ліцензії в матеріалах справи), оформлено дозволи на спеціальне водокористування УКР №4853 А/ЗАК від 21.06.2012 року, УКР №443 - А/ЗАК від 20.05.2015 року (копії дозволів знаходяться у матеріалах справи) та укладено договори із споживачами води (копії окремих договорів із споживачами також знаходяться у матеріалах справи).

Факт використання третьою особою водопроводу «Луг» для водопостачання підтверджується також протоколами дослідження питної води, складеними у 2004 році Свалявською районною СЕС (копії протоколів знаходяться у матеріалах справи).

Вказані факти не підтверджують права власності третьої особи на спірний водогін, однак, слугують додатковими обставинами при вирішенні даного спору, зважаючи на наявність у позивача за первісним позовом доказів, які підтверджують його право власності на водогін «Луг», наявність у матеріалах справи доказів, які свідчать про будівництво спірного водогону субєктами, правонаступниками яких є позивач за первісним позовом, а також відсутність доказів належності спірного водогону до комунальної власності.

Статтею 32 ГПК України передбачено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно із ст.33 ГПК України кожна з сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Скаржником такі обставини не доведено належними та допустимими доказами.

Враховуючи все наведене вище, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов вірного та обґрунтованого висновку про задоволення первісного позову та відмову в задоволенні зустрічного позову.

Щодо тверджень апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо визначення складу суду, колегія суддів зазначає наступне:

Відповідно до ч.1 ст.15 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» справи в судах розглядаються суддею одноособово, а у випадках, визначених процесуальним законом, - колегією суддів, а також за участю присяжних.

Згідно з ч.1 ст.4-6 ГПК України справи у місцевих господарських судах розглядаються суддею одноособово. Будь-яку справу, що відноситься до підсудності цього суду, залежно від категорії і складності справи, може бути розглянуто колегіально у складі трьох суддів.

Слід зазначити, що ухвалами Господарського суду Закарпатської області від 15 серпня 2017 року та від 12 вересня 2017 року суд відмовив в задоволенні клопотань скаржника про колегіальний розгляд справи, відтак, правові підстави для розгляду даної справи місцевим господарським судом в складі трьох суддів відсутні.

При цьому, щодо посилань скаржника на чинність ухвали Господарського суду Закарпатської області від 05 вересня 2016 року, винесеної під час попереднього розгляду даної справи, колегія суддів зазначає, що постановою Вищого господарського суду України від 20 червня 2017 року в даній справі скасовано постанову Львівського апеляційного господарського суду від 06 лютого 2017 року та рішення Господарського суду Закарпатської області від 13 грудня 2016 року, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, яка підлягала розгляду за правилами господарського судочинства (ст.4-6 ГПК України) суддею одноособово.

Зважаючи на наведене вище, колегія суддів не вбачає порушень місцевим господарським судом норм процесуального права, відтак, твердження апелянта щодо розгляду справи незаконним складом суду є безпідставними та необґрунтованими.

При прийнятті оскаржуваного рішення господарський суд повно і всебічно перевірив всі обставини справи, дав належну правову оцінку зібраним у справі доказам та прийняв законне і обґрунтоване рішення.

Враховуючи все зазначене вище, доводи скаржника про скасування рішення місцевого господарського суду є безпідставними та необґрунтованими.

Рішення суду першої інстанції прийняте у відповідності з вимогами діючого законодавства, а тому підстав для його скасування апеляційний господарський суд не вбачає.

Судовий збір за подання апеляційної скарги, в порядку ст.49 ГПК України, покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст.101, 102, 103, 105 ГПК України, суд,

постановив:

Рішення Господарського суду Закарпатської області від 19 вересня 2017 року по справі №907/638/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_6 сільської ради Свалявського району Закарпатської області без задоволення.

ОСОБА_7 набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку.

Матеріали справи №907/638/15 повернути до Господарського суду Закарпатської області.

Повну постанову складено 20.11.2017 року

Головуючий-суддя Якімець Г.Г.

Судді Бонк Т.Б.

ОСОБА_10