ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2017 року Справа № 911/3998/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого суддіСибіги О.М.,
суддівДанилової М.В., Корсака В.А.
розглянувши матеріали касаційної скаргиФермерського господарства "Дідух", смт. Згурівка, Київська обл.
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 07.06.2017 року
у справі господарського суду Київської області
за позовомФермерського господарства "Дідух", смт. Згурівка, Київська обл.
доГоловного управління Держгеокадастру у Київській області, м. Київ
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачаЗгурівської районної державної адміністрації, смт. Згурівка, Київська обл.
провизнання поновленим договору оренди та визнання укладеною додаткової угоди

за участю представників

позивача: Клімушев Є.В.,

відповідача: Чурпіта Ю.М.,

третьої особи: не з'явився

В С Т А Н О В И В:

Фермерське господарство "Дідух" (далі за текстом - ФГ "Дідух") звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Київській області (далі за текстом - ГУ Держгеокадастру у Київській області) про визнання поновленим Договору оренди землі від 22.10.2004 року площею 50,0 га, кадастровий номер :03:001:0039, укладеного ФГ "Дідух" та Згурівською районною державною адміністрацією, а також визнання укладеною Додаткової угоди до Договору оренди землі від 22.10.2014 в редакції позивача, зокрема, зі строком оренди з 23.10.2014 року на 5 років до 23.10.2019 року.

Ухвалою господарського суду Київської області від 09.12.2016 року до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача залучено Згурівську районну державну адміністрацію Київської області (далі за текстом - Згурівська РДА).

Рішенням господарського суду Київської області від 20.02.2017 року залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 07.06.2017 року в позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись з судовими актами попередніх інстанцій, ФГ "Дідух" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Київської області від 20.02.2017 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 07.06.2017 року і прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відповідачем та третьою особою відзивів на касаційну скаргу подано не було.

В судовому засіданні представник позивача просив касаційну скаргу задовольнити, рішення господарського суду Київської області від 20.02.2017 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 07.06.2017 року - скасувати і прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог, а представник відповідача проти доводів касаційної скарги заперечував та просив залишити її без задоволення, а судові акти попередніх інстанцій - без змін.

Третю особу згідно з приписами ст. 1114 ГПК України належним чином повідомлено про день, час і місце розгляду касаційної скарги, однак вона не скористалась передбаченим процесуальним законом правом на участь у розгляді справи касаційною інстанцією.

Заслухавши пояснення представників сторін, приймаючи до уваги межі перегляду справи в суді касаційної інстанції, перевіривши повноту встановлення господарськими судами обставин справи та правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення місцевого та постанова апеляційного господарських судів - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з огляду на наступне.

Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що 22.10.2004 року Згурівською РДА (орендодавець) та ФГ "Дідух" (орендар) укладено Договір оренди землі (далі за текстом - Договір), за умовами якого орендодавець передав, а орендар прийняв в платне користування земельну ділянку для ведення фермерського господарства, яка знаходиться на території Середівської сільської ради площею 50,00 га (рілля) з цільовим призначенням - сільськогосподарське призначення.

Згідно з п. 7 Договору його укладено строком на п'ять років. Після закінчення строку Договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії Договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Відповідно до п. п. 8, 9 Договору орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі у розмірі земельного податку, обчислення розміру орендної плати здійснюється з урахуванням індексів інфляції.

Договір зареєстровано в Київській регіональній філії № 12 Державного земельного кадастру від 22.10.2004 року за № 45.

Позивач, звернувшись до господарського суду з позовом про визнання поновленим Договору оренди землі від 22.10.2004 року та визнання укладеною Додаткової угоди в запропонованій ним редакції, свої вимоги обґрунтовував тим, що 03.06.2009 року до закінчення строку дії Договору (22.10.2009 року) орендарем надіслано орендодавцю лист про намір скористатись переважним правом на поновлення Договору оренди землі на новий строк; з огляду на те, що заперечення на цей лист від орендодавця не надійшло, орендар продовжував користуватися орендованою земельною ділянкою на умовах укладеного Договору для ведення фермерського господарства та сплачував орендну плату, оскільки Договір вважався поновленим на той самий строк на тих самих умовах, а саме, з 23.10.2009 року по 22.10.2014 року. Враховуючи те, що станом на 2014 рік повноваження щодо розпорядження, в тому числі надання в оренду спірної земельної ділянки перейшли до ГУ Держземагентства у Київській області, позивач 27.08.2014 року звернувся до ГУ Держземагентства у Київській області з листом-повідомленням про поновлення строку дії Договору оренди, до якого було додано проект Додаткової угоди в трьох екземплярах. Письмових заперечень проти поновлення Договору оренди від вказаного органу не надходило, вимога щодо повернення земельної ділянки орендодавцем не ставилась, Акт повернення земельної ділянки сторонами не підписувався, а позивач як орендар продовжував користуватися земельною ділянкою, сплачувати орендну плату, у зв'язку з чим, з посиланням на положення ст. 33 Закону України "Про оренду землі" та правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 25.02.2015 року у справі № 6-219цс14, просив визнати Договір оренди поновленим на той самий строк на тих самих умовах, тобто з 23.10.2014 року по 22.10.2019 року, шляхом укладення Додаткової угоди у запропонованій ним редакції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог господарські суди попередніх інстанцій виходили з того, що в процесі переговорів та переписки сторони не дійшли згоди щодо істотних умов Договору, Додаткову угоду про поновлення Договору оренди землі від 22.10.2004 року на новий строк не укладено, у зв'язку з чим не відбулося поновлення Договору на той самий строк на тих самих умовах у період з 22.10.2009 року до 22.10.2014 року на підставі ч. 3 ст. 33 Закону України "Про оренду землі" в редакції, яка діяла станом на 03.06.2009 року, а тому позивач втратив своє переважне право на укладення Договору оренди землі на новий строк відповідно по положень ст. 33 Закону України "Про оренду землі" в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин.

Проте, колегія суддів Вищого господарського суду України, приймаючи до уваги межі перегляду справи в суді касаційної інстанції, вважає, що такі висновки господарських судів попередніх інстанцій є передчасними та зроблені без належного з'ясування всіх обставин у справі з огляду на наступне.

Предметом спору у даній справі є визнання Договору оренди землі від 22.10.2004 року поновленим, а Додаткової угоди до цього Договору - укладеною на той самий строк на тих самих умовах, однак, судами не наданої належної правової оцінки предмету позову з урахуванням усіх обставин справи в їх сукупності, керуючись нормами права, які підлягають застосуванню в редакції на момент виникнення спірних правовідносин.

Так, Законом України "Про оренду землі" визначено умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі.

В силу приписів ч. ч. 1 - 5 Закону України "Про оренду землі" по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі).

Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов'язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі.

До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди.

При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється.

Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

Водночас, в ч. 6 ст. 33 Закону України "Про оренду землі" передбачена інша підстава поновлення договору оренди, а саме: у тому разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Таким чином, ст. 33 Закону України "Про оренду землі", у тому числі її частина 1 регламентує переважне орендаря перед іншими особами на укладення договору оренди землі, а частина 6 - підстави поновлення договору оренди у разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди.

Аналогічна правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 року у справі № 3-312гс16.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, господарськими судами попередніх інстанцій не з'ясовано обставин щодо наявності чи відсутності вищезгаданих юридичних фактів для автоматичного поновлення Договору оренди землі, яке відбувається з наступної дати після дати його припинення, однак, в подальшому, такий юридичний факт (автоматичне поновлення) потребує відповідного оформлення сторонами Додатковою угодою, на момент підписання такої угоди, враховуючи приписи ст. ст. 203, 628, 651, 653 Цивільного кодексу України, ст. ст. 179, 180 Господарського кодексу України.

При цьому звернення позивача з листом про поновлення Договору оренди землі на 49 років (на 2 роки) є підтвердженням факту дотриманням вимог орендного законодавства та умов Договору і засвідчує звернення про поновлення Договору саме на умовах переважного права на підставі ч. 1 ст. 33 Закону України "Про оренду землі"; проте, позивач звернувся з позовом щодо його автоматичної пролонгації на підставі частині 6 наведеної статті, оскільки він продовжував користування земельною ділянкою за відсутності заперечень зі сторони відповідача у встановлений цією нормою закону місячний строк після закінчення строку дії Договору, належним чином виконує свої обов'язки за Договором, у тому числі і щодо сплати орендних платежів, які беззаперечно приймаються орендодавцем, що залишено судами поза увагою.

Зазначені обставини не були враховані судами першої та апеляційної інстанцій при винесенні оскаржуваних судових актів, у зв'язку з чим суди прийшли до передчасних висновків у справі.

Неповне дослідження фактичних обставин справи та неналежне з'ясування дійсних прав і обов'язків сторін унеможливлює правильне застосування матеріального закону, що регулює спірні правовідносини.

Таким чином, колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку, що всупереч покладеному на суди обов'язку щодо повного та всебічного з'ясування дійсних обставин справи суди на вищенаведене уваги не звернули, а тому судові акти попередніх інстанцій не можна визнати законними та обґрунтованими.

Передбачені процесуальним законом межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішеннях судів чи відхилені ними, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Відтак, у касаційної інстанції відсутні процесуальні повноваження щодо переоцінки доказів та фактичних обставин справи, встановлених під час розгляду справи господарськими судами попередніх інстанцій.

Згідно з ч. 1 ст. 11110 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення місцевого чи апеляційного господарського суду або постанови апеляційного господарського суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1119 ГПК України Вищий господарський суд України за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, якщо суд припустився порушень норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення спору.

При новому розгляді справи судам необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з'ясувати обставини справи, дійсні права та обов'язки сторін, перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін і, в залежності від встановленого, вирішити спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

За таких обставин, касаційна скарга ФГ "Дідух" підлягає частковому задоволенню, а рішення господарського суду Київської області від 20.02.2017 року та постанова Київського апеляційного господарського суду від 07.06.2017 року - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до місцевого господарського суду.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу задовольнити частково.

2. Рішення господарського суду Київської області від 20.02.2017 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 07.06.2017 року у справі № 911/3998/16 - скасувати.

3. Справу № 911/3998/16 направити на новий розгляд до господарського суду Київської області.

Головуючий суддяО.М. Сибіга

Судді М.В. Данилова

В.А. Корсак