КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" листопада 2017 р. Справа№ 910/18319/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Андрієнка В.В.

суддів: Власова Ю.Л.

Буравльова С.І.

за участю представників:

позивача: Некряч А.В., довіреність № 1011 від 30.12.2016

відповідача: Поліщук Л.І., довіреність від 02/324-54 від 31.12.2016

третьої особи: ОСОБА_4, договір про надання правової допомоги б/н від 28.12.2015

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" та ОСОБА_5

на рішення Господарського суду міста Києва

від 21.09.2017

у справі №910/18319/16 (суддя Сівакова В.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Уніка"

до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_5

про стягнення 51.757,74 грн

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Уніка" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" 51757,74 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Уніка" на підставі договору добровільного страхування наземного транспорту №833001/4600/0000054 від 24.03.2015 внаслідок настання страхової події - дорожньо-транспортної пригоди (надалі - ДТП) виплачено страхове відшкодування власнику автомобіля Lexus, державний номер НОМЕР_1, а тому позивачем відповідно до положень ст. 27 Закону України "Про страхування" та ст. 993 Цивільного кодексу України отримано право вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду. Відповідальність власника транспортного засобу - автомобіля Mitsubishi, державний номер НОМЕР_2, водієм якого скоєно ДТП, застрахована Товариством з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" на підставі договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АЕ/3033928, а тому позивач вказує, що обов'язок з відшкодування збитків (в межах ліміту відповідальності за вирахуванням суми франшизи) покладається на відповідача.

За прострочення виконання зобов'язання з виплати суми відшкодування позивач також просить стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 781,15 грн та інфляційні втрати у розмірі 50976,59 грн.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 21.09.2017 у справі №910/18319/16 позов задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Уніка" суму страхового відшкодування в розмірі 49.500 (сорок дев'ять тисяч п'ятсот) грн 00 коп., 1.476 (одна тисяча чотириста сімдесят шість) грн 59 коп. збитків від зміни індексу інфляції та 781 (сімсот вісімдесят одна) грн 15 коп. - 3% річних 1.378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) грн 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просив суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 21.09.2017 у справі № 910/18319/16, прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, судові витрати покласти на позивача.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.10.2017 апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Господарського суду міста Києва від 21.09.2017 у справі №910/18319/16 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Андрієнка В.В., суддів Власова Ю.Л., Буравльова С.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.10.2017 апеляційну скаргу ОСОБА_5 прийнято до провадження та призначено до розгляду на 14.11.2017.

Також, не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" подало апеляційну скаргу, в якій просило суд скасувати рішення Господарського суду м. Києва від 21.09.2017 у справі №910/18319/16 та постановити нове, яким залишити позов без задоволення. Судові витрати покласти на позивача.

Згідно протоколу передачі апеляційної скарги раніше визначеному складу суду від 12.10.2017 апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" на рішення Господарського суду міста Києва від 21.09.2017 у справі №910/18319/16 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Андрієнка В.В., суддів Власова Ю.Л., Буравльова С.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.10.2017 апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" прийнято до провадження та призначено до розгляду на 14.11.2017.

Відповідно до ч. 2 п. 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 №7 визначено, що у разі якщо у провадженні апеляційної інстанції вже знаходиться апеляційна скарга одного з учасників судового процесу на ухвалу або рішення місцевого господарського суду, а іншим учасником судового процесу подано апеляційну скаргу на ту ж саму або іншу ухвалу чи рішення і ця друга скарга підлягає розглядові, апеляційний господарський суд приймає її до спільного розгляду з раніше поданою, про що виносить відповідну ухвалу.

Отже, враховуючи вищенаведене колегією суддів в судовому засіданні було об'єднано до спільного розгляду скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" та ОСОБА_5 в одне апеляційне провадження.

В судове засідання, яке відбулось 14.11.2017 з`явились всі учасники судового процесу, які надали суду усні пояснення стосвоно доводів наведених в апеляційних скаргах.

Приписами ст. 99 ГПК України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Отже, колегія суддів, розглянувши матеріали апеляційних скарг, дослідивши наявні докази у справі, заслухавши пояснення, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню у зв'язку з таким.

Як вбачається з матеріалів справи, що 05.11.2015 о 13:20 год. ОСОБА_5 керуючи автомобілем марки Mitsubishi Lanser, державний номер НОМЕР_3 на перехресті вул. Саксаганського та с. Петлюри проїхав на забороняючий сигнал світлофора, що призвело до зіткнення з автомобілем марки Lexus RX 350, державний номер НОМЕР_4, внаслідок чого було пошкоджено обидва автомобілі, чим порушено п. 8.7.3 (е) Правил дорожнього руху України, тобто вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

При цьому постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 26.04.2016 провадження у справі № 761/14355/16-п про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_5 за ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрито на підставі п. 7 ст. 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення (за закінченням на моменту розгляду справи строків, передбачених ст. 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення).

За результатами оформлення даної дорожньо-транспортної пригоди складено довідку про дорожньо-транспортну пригоду №82214929 та протокол про адміністративне правопорушення серія АП2 №336890, в яких зазначено, що ОСОБА_5 проїхав на заборонений сигнал світлофора (п.п. е п. 8.7.3 Правил дорожнього руху та ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення), внаслідок чого відбулося зіткнення автомобілів та їх пошкодження.

В подальшому, на підставі наданих документів, згідно з умовами договору добровільного страхування наземного транспортного засобу №833001/4600/0000054 від 24.03.2015, позивач визнав зазначену дорожньо-транспортну пригоду страховим випадком та виплатив страхувальнику суму страхового відшкодування у розмірі 149 435 грн 67 коп., що підтверджується платіжним дорученням №042390 від 10.12.2015.

Разом з цим, цивільно-правова відповідальність водія автомобіля "Мітсубісі", номерний знак НОМЕР_3, ОСОБА_5 була застрахована відповідачем згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серія АЕ №3033928, діючого станом на 05.11.2015, з лімітом за шкоду майну 50 000 грн 00 коп.

Згідно з ч. 1 статті 16 Закону України "Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Дана норма кореспондується із статтею 979 Цивільного кодексу України, якою визначено, що за договором страхування страховик зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно п. 3 статті 20 Закону України "Про страхування" страховик зобов'язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Статтею 9 Закону України "Про страхування" визначено, що страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Вказаною статтею також визначено, що страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

Відповідно до рахунку № Сч-Ш-2274 від 06.11.2015, який виставлено ФОП ОСОБА_6, до якого звернувся страхувальник, визначено, що внаслідок вказаної вище ДТП власнику автомобіля завдано шкоду в розмірі 149.435,67 грн.

Згідно звіту № 51428 від 15.11.2015 складеного оцінювачем ОСОБА_7 матеріальний збиток завданий власникові Lexus RX 350, державний номер НОМЕР_4, в результаті пошкодження при ДТП з урахуванням фізичного зносу складає 177.410,68 грн.

На підставі договору страхування позивачем було складено страховий акт № 00180036 від 10.12.2015 згідно якого подію визнано страховою та вирішено виплатити страхове відшкодування в розмірі 149.435,67 грн.

Кошти в розмірі 149.435,67 грн були перераховані позивачем ФОП ОСОБА_6 згідно платіжного доручення № 042390 від 10.12.2015.

Таким чином, до позивача перейшло в межах суми 149.435,67 грн право зворотної вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Цивільна відповідальність транспортного засобу марки Mitsubishi Lanser, державний номер НОМЕР_3, застрахована у Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/3033928.

Відповідно до умов договору (полісу) № АЕ/3033928 страховик зобов'язався відшкодовувати шкоду заподіяну страхувальником життю здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, а саме автомобіля марки Mitsubishi Lanser, державний номер НОМЕР_3.

Зокрема, ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну визначено в розмірі 50.000,00 грн та розмір франшизи - 500,00 грн.

У зв'язку з виплатою страхового відшкодування страхувальнику, позивач набув право регресу до винної у ДТП особи, оскільки відповідно до ст. 27 Закону України "Про страхування" до страховика, який виплатив страхове відшкодування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Оскільки, цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу Mitsubishi Lanser, державний номер НОМЕР_3, застрахована у відповідача згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/3033928, то відповідно до положень Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" обов'язок щодо відшкодування збитку, завданого внаслідок ДТП вищевказаним водієм власнику автотранспортного засобу покладається на відповідача.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Господарського суду від 20.12.2016 в даній справі у задоволенні позову відмовлено, вказане рішення залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.05.2017. Відмовляючи в задоволенні позову суди виходили з того, що матеріали справи не місять доказів вини водія ОСОБА_5 у скоєнні ДТП, зокрема постанови суду про притягнення водія забезпеченого транспортного засобу до адміністративної відповідальності. Тому заявлені позивачем вимоги задоволенню не підлягають.

Постановою Вищого господарського суду України від 14.08.2017 у справі №910/18319/16 постанову Київського апеляційного господарського суду від 16.05.2017 та рішення Господарського суду міста Києва від 20.12.2016 у справі №910/18319/16 скасовано. Справу №910/18319/16 передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва. При цьому у вказаній постанові було зазначено, що в процесі судового розгляду справи №910/18319/16 місцевий та апеляційний господарські суди відхилили, як неналежні докази довідку про дорожньо-транспортну пригоду №82214929 та протокол про адміністративне правопорушення серія АП2 №336890, оскільки дані документи є попередніми документами з оформлення дорожньо-транспортної пригоди, а, отже, вони однозначно не встановлюють вину водія в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди. Однак, вказані висновки господарських судів попередніх інстанцій є помилковими, оскільки ґрунтуються на безпідставному ототожненні "вини особи у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди" та "вини особи у заподіянні шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки". При цьому, факт наявності або відсутності вини особи у завданні майнової шкоди має бути встановлений господарським судом на підставі дослідження всіх доказів наявних в матеріалах справи в їх сукупності.

У п. 12 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 24 жовтня 2011 року N 11 "Про деякі питання практики застосування розділу XII 1 Господарського процесуального кодексу України" зазначено, що вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції і є обов'язковими для господарського суду під час нового розгляду справи (частина перша статті 111 12 ГПК), повинні бути максимально конкретними й стосуватися виключно вчинення господарським судом певних процесуальних дій та/або встановлення обставин, що входять до предмета доказування у справі і не були з'ясовані у прийнятті рішення або постанови господарського суду.

Частинами першою та другою статті 1187 Цивільного кодексу України встановлено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Отже, вина особи, яка керувала автомобілем марки Mitsubishi Lanser, державний номер НОМЕР_3 підтверджується довідкою № 82214929 про дорожньо-транспортну пригоду, протоколом про адміністративне правопорушення серія АП2 № 336890 від 05.11.2015 та постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 26.04.2016 у справі № 761/14355/16-п.

Тому, відсутність в матеріалах справи доказів притягнення судом учасника дорожньо-транспортної пригоди до відповідальності за її скоєння не може бути достатньою підставою для відмови в позові, оскільки цивільно-правова відповідальність за заподіяну шкоду, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, настає у разі наявності вини особи в цьому, незалежно від того чи є у діях цієї особи склад адміністративного проступку чи злочину.

Таким чином, відсутність в матеріалах справи постанови суду про притягнення до адміністративної відповідальності відповідно до ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення ОСОБА_5, не може бути підставою для відмови в задоволенні відповідного позову, оскільки цивільно-правова відповідальність за заподіяну шкоду настає у разі наявності вини особи в цьому, незалежно від того чи є у діях цієї особи склад адміністративного проступку/злочину.

Відповідно до статті 1166 Цивільного кодексу України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з статтею 1192 Цивільного кодексу України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Статтею 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Статтею 29 вказаного Закону передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Згідно ст. 12.1 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від ліміту відповідальності страховика, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.

Абзацом другим пункту 12.1 статті 12 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього пункту.

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про страхування" франшиза це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Так, як умовами полісу № АЕ/3033928 встановлений ліміт відповідальності в розмірі 50.000,00 грн та встановлений розмір франшизи - 500,00 грн тому страхове відшкодування позивачем визначено в сумі 49.500,00 грн.

Відповідно, в матеріалах справи наявна заява № 8173 від 16.12.2015 на виплату страхового відшкодування, в якій позивач просив перерахувати на його рахунок відшкодування в сумі 49.500,00 грн.

Згідно з пунктом 36.2 статті 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.

Відповідач отримавши вимогу позивача 21.12.2015 не виплатив суму страхового відшкодування.

Відповідно до ч. 5 ст. 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Судом було зазначено, що відповідачем не було доведено факт, що шкоду транспортному засобу Lexus RX 350, державний номер НОМЕР_4 було завдано внаслідок непереборної сили або умислу його водія, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача страхового відшкодування підлягають задоволенню повністю в розмірі 49.500,00 грн.

Отже, у зв'язку з невиконанням відповідачем зобов'язання по виплаті страхового відшкодування позивач просив на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України стягнути з відповідача 1.476,59 грн збитків від зміни індексу інфляції та 781,15 грн - 3% річних (нараховані у період з 21.03.2016 по 28.09.2016).

Відповідно до п. 1.12. постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», з огляду на вимоги частини першої статті 4 7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Оскільки, у відповідності до ст. 979 Цивільного кодексу України зобов'язання страховика у разі настання страхового випадку зводиться до здійснення страхової виплати, то таке зобов'язання є грошовим.

Грошове зобов'язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема і з факту завдання майнової шкоди іншій особі, а отже між сторонами у справі існує грошове зобов'язання, яке виникло з позадоговірних відносин - делікту. При цьому. грошове зобов'язання у деліктних правовідносинах не є окремим видом зобов'язання, а є способом виконання зобов'язання по відшкодуванню шкоди.

Щодо розміру втрат від інфляції суд зазначає наступне. Згідно із ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із ст. 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явленням вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Отже, позивач звернувся до відповідача з вимогою сплатити страхове відшкодування та відповідач виплату коштів не перерахував, а тому мало місце прострочення виконання грошового зобов'язання.

За розрахунком позивача, розмір збитків від зміни індексу інфляції складає 1.476,59 грн. Розрахунок відповідає вимогам законодавства та обставинам справи, а тому зазначена вимога підлягає задоволенню.

Щодо нарахування позивачем 781,15 грн - 3% річних колегія суддів зазначає наступне.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, за розрахунком позивача, розмір відсотків річних складає 781,15 грн. Відповідно, перевіривши розрахунок наданий позивачем колегія суддів дійшла висновку, що він відповідає вимогам законодавства та обставинам справи, а тому зазначена вимога підлягає задоволенню.

Колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Уніка" обґрунтовані та підлягають задоволенню повністю.

Враховуючи наведене, рішення Господарського суду міста Києва від 21.09.2017 у справі №910/18319/16 відповідає матеріалам справи, є законним та обґрунтованим, підстави, передбачені ст. 104 ГПК України для його скасування або зміни, відсутні. У зв'язку з цим апеляційні скарги Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" та ОСОБА_5 задоволенню не підлягають, а рішення суду слід залишити без змін.

Судові витрати за подання апеляційних скарг відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на скаржників.

Керуючись ст. ст. 34, 43, 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду м. Києва від 21.09.2017 у справі №910/18319/16 залишити без змін, а апеляційні скарги Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" та ОСОБА_5 - без задоволення.

Матеріали справи №910/18319/16 повернути до Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя В.В. Андрієнко

Судді Ю.Л. Власов

С.І. Буравльов