РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.11.2017Справа №910/14330/17

За позовом приватного акціонерного товариства "Київфундаментбуд"

до відповідачів:

1. Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк",

2. Публічного акціонерного товариства "Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "Сордант",

3. Товариства з обмеженою відповідальністю "КОМПАНІЯ З УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ "ДОМІНІОН-КАПІТАЛ"

про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги

Суддя Шкурдова Л.М.

Представники:

від позивача - не з'явився

від відповідача 1 - Бавріна І.М. - представник за довіреністю

від відповідача 2 - Клименко Є.Г. за дов. № б/н від 08.09.16 р.

від відповідача 3 - не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Господарським судом міста Києва розглядається справа за позовом приватного акціонерного товариства "Київфундаментбуд" до публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк", публічного акціонерного товариства "Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "Сордант", товариства з обмеженою відповідальністю "КОМПАНІЯ З УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ "ДОМІНІОН-КАПІТАЛ" про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.08.2017 року порушено провадження у справі № 910/14330/17.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що між відповідачем-1 та відповідачем-2 укладено договір про відступлення права вимоги №39/232 від 02.12.2013 року, за умовами якого відповідач-1 відступив відповідачу-2 право вимоги за кредитним договором №1250 від 20.06.2007р., а відповідач-2 зобов'язався сплатити первісному кредитору грошові кошти в сумі 67 645,00 грн. Позивач зазначає, що відповідач-2 не є фінансовою установою у розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», не включено до Переліку фінансових установ, внесених до Державного реєстру фінансових установ, а відтак відповідач-2 не може надавати фінансові послуги у формі факторингу. Як на підставу для визнання Договору відступлення неясним позивач посилається на порушення його прав укладенням спірного правочину в зв'язку зі збільшенням обсягу відповідальності боржника за Кредитним договором. За таких підстав позивач просить визнати недійсним договір про відступлення права вимоги.

Відповідач-2 проти задоволення позову заперечував, вказуючи, що спірний договір не є договором факторингу; сторонами укладено саме договір відступлення права вимоги, право відповідача-2 на укладення спірного договору відповідає його статутній діяльності; відповідача-2 включено до державного реєстру фінансових установ, які надають фінансові послуги на ринку цінних паперів, що підтверджується свідоцтвом №1958 від 12.03.2012 року; спірний договір не впливає на обсяг прав та обов'язків позивача за Кредитним договором №1250, а тому не порушує прав позивача.

Відповідачем-2 подано заяву про застосування наслідків пропущення строку позовної давності.

Позивачем подано клопотання про витребування у відповідача-1 матеріалів кредитної справи за кредитним договором №1250 від 20.06.2007р.; витребувати у відповідача-2 договір про відступлення права вимоги №39/232 від 02.12.2013р. та розрахунки заборгованості до даного договору, витребувати докази направлення письмового повідомлення позивачу про заміну кредитора.

Судом відмовлено у задоволенні вказаного клопотання про витребування доказів, з огляду на те, що предметом розгляду даної справи є визнання недійсним договору відступлення права вимоги, в зв'язку з тим, що за твердженням позивача спірний договір є договором факторингу, а відтак заявником не обґрунтовано необхідність витребування даних доказів, оскільки вони не стосуються предмету розгляду даної справи.

Враховуючи наявність доказів належного повідомлення позивача та відповідача-3 про час і місце проведення судового засідання, відсутність доказів неможливості прибуття в судове засідання їх представника, достатність матеріалів для прийняття рішення по суті, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників позивача та відповідача-3.

В судовому засіданні 14.11.17р. було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд, -

ВСТАНОВИВ:

02.12.2013р. між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (первісний кредитор) та ПАТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Сордант» (новий кредитор) від імені, в інтересах та за рахунок якого на підставі договору про управління активами № 2-КІФ від 19.08.2013р. діє ТОВ «Компанія з управління активами «Домініон-Капітал» укладено договір відступлення права вимоги №39/232 від 02.12.2013р. (далі - Договір відступлення).

Відповідно до п.1.1.Договору відступлення первісний кредитор відступає новому кредитору належне первісному кредитору право вимоги за Кредитним договором №1250 від 20.06.2007р. разом із Договором про внесення змін до нього від 04.11.2008р. (далі - Кредитний договір), укладеним між первісним кредитором та ПАТ «Київфундаментбуд».

Згідно з п.2.1. Договору новий кредитор зобов'язався перерахувати первісному кредитору грошові кошти у сумі 67 645,00 грн. не пізніше 1 лютого 2014 року.

Відповідно до п. 1.3 Договору відступлення за цим договором до нового кредитора переходить право вимагати від боржника належного та реального виконання наступних обов'язків:

- повернення грошових коштів в розмірі 440 000,00 грн згідно Кредитного договору;

- повернення процентів за користування кредитом в розмірі 808 611,46 грн.;

- повернення пені в розмірі 560 365,23 грн. та втрат від інфляції в розмірі 96 325,82 грн.

Загальний розмір заборгованості боржника - ПАТ «Київфундаментбуд», право вимоги якої відступається згідно із цим договором становить 1 905 302,51 грн.

Пунктом 1.7 Договору відступлення передбачено, що до нового кредитора переходять усі права кредитора у відношенні до боржника, що належали до цього первісному кредитору по Кредитному договору, з моменту укладення цього Договору.

Договір відступлення набуває чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторонами і діє до повного виконання ними своїх зобов'язань за Договором (п. 4.1. Договору відступлення).

Відповідно до ст. 43 ГК України підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом. Особливості здійснення окремих видів підприємництва встановлюються законодавчими актами. Перелік видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню, а також перелік видів діяльності, підприємництво в яких забороняється, встановлюються виключно законом.

Відповідно до частини першої статті 72 ГК України підприємства в Україні здійснюють свою діяльність відповідно до вимог статей 62-71 цього Кодексу, якщо інше щодо підприємств окремих видів не передбачено цим Кодексом та іншими законами, прийнятими відповідно до цього Кодексу. Так, згідно із частиною третьою статті 62 Господарського кодексу України підприємство, якщо законом не встановлено інше, діє на основі статуту. Частиною четвертою статті 57 цього Кодексу встановлено, що статут суб'єкта господарювання повинен містити відомості про його найменування і місцезнаходження, мету і предмет діяльності, розмір і порядок утворення статутного та інших фондів, порядок розподілу прибутків і збитків, про органи управління і контролю, їх компетенцію, про умови реорганізації та ліквідації суб'єкта господарювання, а також інші відомості, пов'язані з особливостями організаційної форми суб'єкта господарювання, передбачені законодавством. Статут може містити й інші відомості, що не суперечать законодавству.

Ст. 1 Закону України "Про господарські товариства" встановлено, що господарські товариства можуть займатися будь-якою підприємницькою діяльністю, яка не суперечить законодавству України.

Враховуючи вищевикладене підприємство здійснює свою господарську діяльність відповідно до його мети і предмету діяльності, вказаними у статуті. Водночас можливе виникнення інших прав та обов'язків, прямо не передбачених статутом, але при умові, якщо вони не суперечать чинному законодавству і цілям діяльності цього підприємства.

Новим кредитором за договором відступлення права вимоги є Публічне акціонерне товариство "Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "Сордант", створений для отримання прибутку шляхом здійснення діяльності зі спільного інвестування. Згідно статуту, Фонд діє на підставі ЦК України, ГК України, Закону України " Про інститути спільного інвестування (пайові та корпоративні інвестиційні фонди)", тощо.

Відповідно до ст. 34 Закону України "Про інститути спільного інвестування (пайові та корпоративні інвестиційні фонди)" (чинного на момент укладення спірного договору) до складу активів венчурного фонду можуть входити боргові зобов'язання. Такі зобов'язання можуть бути оформлені векселями, заставними, договорами позики та в інший спосіб, не заборонений законодавством України. Позики за рахунок коштів венчурного фонду можуть надаватися тільки юридичним особам, учасником яких є такий венчурний фонд.

Відповідно до ч. 4 ст. 48 Закону України "Про інститути спільного інвестування" (чинний) до складу активів венчурного фонду можуть входити боргові зобов'язання. Такі зобов'язання можуть бути оформлені векселями, заставними, договорами відступлення прав вимоги, позики та в інший спосіб, не заборонений законодавством.

Отже право відповідача-2 на укладення договорів відступлення права вимоги прямо передбачена законами.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із п. 2 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способом захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.

Згідно положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 202, ч. 2 ст. 203, ч. 1 ст. 205, ч. 2 ст. 207 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами); правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

В силу п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Згідно ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

В силу ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Якщо інше не встановлено договором або законом, відступлення права вимоги є двостороннім правочином, в якому сторонами є первісний кредитор і новий кредитор. У цьому випадку боржник - не є стороною у цьому правочині, а лише наділений правом не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні (ч. 2 ст. 517 ЦК України) та правом висувати проти вимоги кредитора заперечення (ст. 518 ЦК України).

З аналізу наведених норм вбачається, що заміна кредитора у зобов'язанні не впливає на характер, обсяг і порядок виконання боржником своїх обов'язків, не погіршує становище боржника і не зачіпає його інтересів, та здійснюється без згоди боржника, однак сторони мають право додатково врегулювати порядок заміни кредитора у договорі.

Оскільки сторони у кредитному договорі не обумовили необхідність обов'язкової згоди боржника на відступлення права вимоги за кредитним договором, то укладення спірного договору не погіршує становище боржника і не призводить до збільшення обсягу відповідальності боржника за Кредитним договором, в зв'язку з чим посилання позивача на порушення його прав укладенням Договору відступлення в зв'язку зі збільшенням обсягу відповідальності боржника за Кредитним договором необґрунтовані.

Твердження позивача, що спірний правочин є договором факторингу та укладений відповідачем за відсутності права надавати фінансові послуги безпідставні, виходячи з наступного.

Частина третя статті 6 ЦК України визначає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, проте не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Зазначені положення узгоджуються з нормами частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договір цесії (відступлення права вимоги), визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Разом з тим розділ І книги п'ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов'язання, зокрема положення щодо сторін у зобов'язанні.

Так, відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 ЦК України).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов'язанні.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу. Суть договору факторингу полягає в наданні фінансових послуг, а не в переході права грошової вимоги. Відповідно до статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", фінансова послуга - це операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. У частині 1 статті 4 цього Закону міститься перелік фінансових послуг, серед яких у пункті 11 зазначається і факторинг. З урахуванням положень статті 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" факторинг визначається як кредитна операція. Різниця в вартості відступлення права вимоги та розміру самої відступленої вимоги не є платою. Отже спірний договір відступлення права вимоги не є договором факторингу, оскільки за укладеним договорами жодна з сторін не передає кошти у розпорядження іншої сторони за плату.

Спірний договір припиняється належним виконанням своїх зобов'язань сторонами (новим та первісним кредитором), строк його дії не ставиться в залежність від виконання грошового зобов'язання боржником новому кредитору.

В преамбулі договору про відступлення права вимоги № 39/232 від 02.12.2013 року чітко зазначено, що сторони при укладенні договору про відступлення права вимоги керувалися положеннями статей 512-519 ЦК України. Посилання на норми що регулюють укладення договору факторингу у спірному правочині відсутні.

За змістом п. 1 Розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг №352 від 06.02.2014 "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року N 231", до фінансової послуги факторингу відноситься сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб'єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Отже, необхідними ознаками для кваліфікації правовідносин як факторингу є, в тому числі, здійснення фінансування клієнта та отримання фактором плати за користування клієнтом грошовими коштами, які надаються під відступлення права вимоги.

В свою чергу, відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого попередній кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов'язується або не зобов'язується їх оплатити. Договір відступлення права вимоги може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов'язок нового кредитора надати первісному кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги.

Суд зазначає, що відступлення права вимоги (уступка вимоги - цесія) являє собою договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора (цедента) новому кредиторові (цесіонарію). Цесія - це заміна особи у зобов'язанні, що виникає в силу укладення відповідного договору купівлі-продажу, міни чи дарування прав, що випливають із зобов'язання. Так, договір відступлення права вимоги може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов'язок нового кредитора надати первісному кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги.

Нормами Цивільного кодексу України не встановлено заборони щодо оплатності договору цесії, сторони самі визначають оплатний він чи безоплатний. Якщо договір цесії є оплатним, то до нього застосовуються положення про договір купівлі-продажу а якщо - безоплатний, то - застосовуються положення про договір дарування.

Суд зазначає, що ознакою факторингової операції є її систематичне виконання суб'єктом господарювання з метою отримання прибутку, тобто по суті здійснення підприємницької діяльності шляхом ведення фінансової діяльності, зокрема укладення факторингових договорів.

Водночас, сторонами не доведено належними та допустимими доказами, що відповідач 2 систематично з метою отримання прибутку здійснює господарську діяльність вказаного виду (укладає факторингові договори).

При цьому, судом враховано правову позицію Верховного суду України, викладену у постанові від 13.04.2016 у справі № 3-238гс16, щодо того, що плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається.

Суд зазначає, що договір відступлення права вимоги може бути безоплатним або оплатним, якщо в ньому передбачений обов'язок нового кредитора надати первісному кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги. Законом не заборонено укладати оплатний договір відступлення права вимоги (якщо він не має ознак договору факторингу) за відсутності ліцензії на здійснення фінансової діяльності.

Зі змісту договору відступлення прав вимоги не вбачається, що виражена у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається, сума є саме платою за передання в розпорядження грошових коштів.

Суд зазначає, що ринкова вартість права вимоги, яке відступається за договором уступки, не обов'язково дорівнює розміру уступленого права вимоги. Так, при визначенні ринкової вартості майнового права (яким є право вимоги) можуть братись до уваги економічні та інші показники (зокрема, можливість фактичного отримання задоволення вимог кредитора боржником (його фінансовий стан), обставини спливу позовної давності щодо вимог, які будуть заявлятись до боржника, наявність способів забезпечення виконання основного зобов'язання, тощо).

Сторонами не доведено суду, що різниця між вартістю уступки за договором відступлення прав вимоги та обсягом (загальною сумою) уступленого права, визначеним у договору, є платою за користування грошовими коштами, які надаються під відступлення права вимоги, а отже не доведено наявності ознак факторингу в укладеному договорі відступлення прав вимоги.

З урахуванням зазначених норм права та встановлених обставин суд дійшов висновку про те, що договір від 02.12.2013 року № 39/232 є договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу, що зумовлює відсутність передбачених статтями 203, 215 ЦК України підстав для визнання цього договору недійсним.

Заява відповідача-2 про застосування строків позовної давності судом не розглядається, з огляду на те, що суд відмовляє в позові по суті в зв'язку з відсутністю порушеного права або охоронюваного інтересу позивача, тому питання порушення строку позовної давності (за даних обставин) не впливає на суть винесеного рішення та не підлягає застосуванню.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили через 10 днів з моменту виготовлення повного тексту рішення в разі не оскарження його в установленому порядку. Рішення може бути оскаржене в 10-денний строк до Київського апеляційного господарського суду.

Суддя Шкурдова Л.М.

Повне рішення складено: 17.11.2017 р.