КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" листопада 2017 р. Справа№ 927/500/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Гончарова С.А.

Яковлєва М.Л.

За участю представників сторін:

від прокуратури : Бондарчук І.П. (прокурор прокуратури міста Києва відділу представництва в господарському судочинстві) - за посвідченням № 026128 від 13.05.2014;

від Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області - не з'явились;

від приватного акціонерного товариства "Етнопродукт": Лівак Н.В. - за довіреністю вих. № 160 від 18.09.2017 та Нагаєнко С.О. (адвокат, посвідчення № 5889/10 від 19.12.2016) - за договором про надання правової допомоги № 01-04-17/ю5 від 02.04.2017;

від Городнянської районної державної адміністрації Чернігівської області - не з'явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "Етнопродукт" на рішення господарського суду Чернігівської області від 07.08.2017 у справі № 927/500/17 (суддя Бобров Ю.М.)

за позовом заступника керівника Менської місцевої прокуратури Чернігівської області, м. Мена, Чернігівська обл.

в особі: Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області,

м. Чернігів

до 1) приватного акціонерного товариства "Етнопродукт", с. Ясенівка, Городнянський р-н, Чернігівська обл.

2) Городнянська районна державна адміністрація Чернігівської області,

м. Городня, Чернігівська обл.

про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки

За результатами розгляду апеляційної скарги Київський апеляційний господарський суд,

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Менської місцевої прокуратури Чернігівської області (надалі-прокурор) в інтересах держави в особі Головного управління Держеокадастру у Чернігівській області (надалі-позивач) звернувся до господарського суду Чернігівської області з позовною заявою до приватного акціонерного товариства «Етнопродукт» (надалі-відповідач-1) та Городнянської районної державної адміністрації Чернігівській області (надалі-відповідач-2), в якій просив суд визнати недійсним договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення загальною площею 525,5 га, з них: на території Городянської міської ради-8,9 га, на території Бутівської сільської ради-28,6 га, на території Хотівлянської сільської ради -488,0 га, укладеного 24.04.2002 між відповідачем -2 та відповідачем -1, зареєстрований у Городнянському районному відділі земельних ресурсів 24.04.2002 року, за № 1, 2, 13.

Вказаний позов мотивованим тим, що між сторонами 24.04.2002 було укладено договір оренди земельної ділянки. Однак вказаний договір не відповідає істотним умовам, які визначені в ст.14 Закону України "Про оренду землі", однією з яких є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. Як вказує прокурор, нормативної грошової оцінки земельних ділянок сторони не провели, а тому невірно визначений розмір орендної плати і, як наслідок, до бюджету не надходять кошти у розмірі, визначеному законодавством, чим порушуються інтереси держави, у зв'язку з чим прокурор, керуючись ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України та ст. 207 Господарського кодексу України, просить визнати договір оренди земельної ділянки від 24.04.2002 недійсним.

Ухвалою господарського суду Чернігівської області від 23.05.2017 порушено провадження у справі № 927/500/17 та призначено її до розгляду.

Рішенням господарського суду Чернігівської області від 07.08.2017 (з урахуванням ухвали господарського суду Чернігівської області від 10.08.2017 про виправлення описки у даті вказаного рішення) у справі № 927/500/17 (суддя Бобров Ю.М.) позов задоволено повністю; визнано недійсним договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення загальною площею 525,5 га, з них: на території Городнянської міської ради - 8,9 га, на території Бутівської сільської ради - 28,6 га, на території Хотівлянської сільської ради - 488,0 га, укладений 24 квітня 2002 року між Городнянською районною державною адміністрацією Чернігівської області та Сількогосподарським відкритим акціонерним товариством "Городнянське по відгодівлі худоби", зареєстрований у Городнянському районному відділі земельних ресурсів 24 квітня 2002 року за № 1, 2, 13.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення місцевого господарського суду мотивовано доведеністю та обґрунтованістю позовних вимог.

При цьому суд першої інстанції керувався приписами статті 215 Цивільного кодексу України, статтею 14 Закону України «Про оренду землі», ст.ст. 1, 2, 23, 24 Закону України «Про плату за землю» та ст.ст. 4-3, 33, 34, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України.

Не погоджуючись з вказаним рішенням господарського суду Чернігівської області, приватне акціонерне товариство «Етнопродукт» (надалі-апелянт/ ПрАТ «Етнопроодукт» звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, стягнути з позивача суму сплаченого судового збору.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.09.2017 у справі № 927/500/17 прийнято до провадження апеляційну скаргу ПрАТ «Етнопродукт» на рішення господарського суду Чернігівської області від 07.08.2017 у справі № 927/500/17 та призначено її до розгляду на 19.09.2017.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.09.2017 розгляд апеляційної скарги ПрАТ «Етнопродукт» на рішення господарського суду Чернігівської області від 07.08.2017 у справі № 927/500/17 відкладено на 17.10.2017.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.10.2017 у справі № 927/500/17 розгляд апеляційної скарги приватного акціонерного товариства "Етнопродукт" на рішення господарського суду Чернігівської області від 07.08.2017 у справі № 927/500/17 відкладено на 31.10.2017.

17.10.2017 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду (канцелярію) після судового засідання від Городнянської районної державної адміністрації (відповідач -2) надійшло клопотання про розгляд справи № 927/500/17 без участі представника.

30.10.2017 на електронну адресу Київського апеляційного господарського суду від Менської місцевої прокуратури Чернігівської області надійшов відзив на апеляційну скаргу.

31.10.2017 на електронну адресу Київського апеляційного господарського суду від Городнянської районної державної адміністрації надійшла заява про розгляд справи № 927/500/17 без участі представника.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про електронний цифровий підпис" електронний цифровий підпис - вид електронного підпису, отриманого за результатом криптографічного перетворення набору електронних даних, який додається до цього набору або логічно з ним поєднується і дає змогу підтвердити його цілісність та ідентифікувати підписувача. Електронний цифровий підпис накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

Електронний цифровий підпис за правовим статусом прирівнюється до власноручного підпису (печатки) - частина перша ст. 3 Закону України "Про електронний цифровий підпис".

Пунктом 1.5.17 Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Держаної судової адміністрації України № 28 від 20.02.2013, документи, отримані електронною поштою без електронного цифрового підпису або каналами факсимільного зв'язку, не належать до офіційних. У разі надсилання електронних документів без електронного цифрового підпису та факсограм необхідно надсилати також оригінал документа в паперовій формі.

Однак, вищевказані документи, які надійшли на електронну пошту Київського апеляційного господарського суду електронного цифрового підпису не містять, в зв'язку з чим не є офіційним документом та не приймається до уваги колегією суддів.

В судовому засіданні 31.10.2017 представник приватного акціонерного товариства "Етнопродукт" (апелянта) звернувся з клопотанням про продовження строку розгляду скарги у відповідності до ст. ст. 69, 102 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 31.10.2017 задоволено клопотання апелянта про продовження строку розгляду апеляційної скарги на рішення господарського суду Чернігівської області від 07.08.2017 у справі № 927/500/17; продовжено строк розгляду справи, та, відповідно відкладено розгляд справи на 21.11.2017.

20.11.2017 через відділ автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду Менською місцевою прокуратурою Чернігівської області був поданий відзив на апеляційну скаргу, в якому прокуратура просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.

У судовому засіданні представники апелянта вимоги апеляційної скарги підтримали, з викладених у ній підстав.

Прокурор в судовому засіданні просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Представник відповідача-2 в судове засідання не з'явився, проте подав клопотання про розгляд апеляційної скарги без участі представника останнього.

Встановлено, що в судове засідання представник Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області не з'явився, про поважні причини неявки суд не повідомив.

У п. 3.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" роз'яснено, що місцезнаходження юридичної особи або місце проживання фізичної особи - підприємця визначається на підставі відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (стаття 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців"); порядок доступу судів загальної юрисдикції до відомостей названого реєстру визначено відповідним Положенням, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 31.07.2013 N 1556/5 (з подальшими змінами).

Відповідно до п. 3.9.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Пунктом 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» роз'яснено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи те, що матеріали справи містять докази повідомлення сторін про дату, час та місце судового засідання з розгляду апеляційної скарги, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими поштовими поверненнями, про те позивач (Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області) та відповідач -2 (Городнянська районна державна адміністрація Чернігівської області) не скористалися своїми правами, передбаченими ст. 22 Господарського процесуального кодексу України та виходячи з того, що явка ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.08.2017, від 19.09.2017, від 17.10.2017 та від 31.10.2017 таких представників не визнавалася обов'язковою, а участь в засіданні суду є правом, а не обов'язком сторони, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги за відсутності представників позивача та відповідача-2.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників апелянта та прокурора, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

У відповідності до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України та ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно ст. 99 ГПК України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Колегія суддів зазначає, що ч. 3 ст. 131-1 Конституції України, визначено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Частиною 1 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" визначено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 у N 3-рп/99 (справа N 1-1/99) державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо.

Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносин.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 23.05.2006 у справі № 16/472, від 03.04.2007 у справі № 05-5-46/8142 та від 15.05.2007 у справі № 12/111.

Крім того, колегія суддів зазначає, що у відповідності до ст. 2 ГПК України прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, у чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Аналогічні приписи містяться також у постанові пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 23.02.2012 "Про деякі питання участі прокурора у розгляді справ, підвідомчих господарським судам".

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 15.03.2002 Городнянською районною державною адміністрацією було прийнято розпорядження № 87, відповідно до якого Городнянька районна державна адміністрація надала в оренду земельні ділянки з земель державної власності СВАТ «Городнянське по відгодівлі худоби» всього 525,5 га по Городнянській міській раді -8,9 га - ріллі; по Бутівській сільській раді 28,6 га - ріллі; по Хотівлянській сільській раді 488,0 га, з них рілля -384,0 га, пасовище-64,5 га, сіножаті -39.5 га (п. 1 розпорядження).

24.04.2002 року між Городнянською районною державною адміністрацією, як орендодавцем та сільськогосподарським відкритим акціонерним товариством "Городнянське по відгодівлі худоби" (правонаступником якого є ПрАТ «Етнопродукт»), як орендарем було укладено нотаріально посвідчений договір оренди земельної ділянки (далі - договір), відповідно до п.1 якого, власник землі - держава в особі Городнянської районної державної адміністрації, на підставі розпорядження від 27.03.2002 за № 87, передає, а орендар СВАТ "Городнянське по відгодівлі худоби" набуває права на оренду земельної ділянки, що знаходяться:

на території Городнянської міської ради площею 8,9 га - ріллі;

на території Бутівської сільської ради площею 28,6 га - ріллі;

на території Хотівлянської сільської ради площею 488,0 га - в тому числі ріллі - 384,0 га; пасовищ - 64,5 га; сіножаті - 39,5 га.

Грошова оцінка земельної ділянки: на території Городнянської міської ради 8,9 га - 5366,70 грн.; Бутівської сільської ради 28,6 га - 15015,00 грн.; Хотівлянської сільської ради 488 га - 270 760,50 грн.

У відповідності до п. 2.1. договору земельна ділянка передається в оренду з метою-сільськогосподарського виробництва для вирощування сільськогосподарських.

Договір укладено на строк п'ятдесят років (п. 2.2 договору).

Орендна плата вноситься орендарем щорічно у вигляді вартості земельного податку, яка вноситься щомісячно до 10 числа на рахунок відповідно Городнянської міської ради, Бутівської сільської ради та Хотівлянської сільської ради (п. 2.3 договору).

Згідно з п. 8 договору він набирає чинності після його підписання сторонами та нотаріального посвідчення і підлягає державній реєстрації у Городнянському районному відділі земельних ресурсів.

Вказаний договір зареєстрований у Городнянському районному відділі земельних ресурсів 24.04.2002, за реєстраційними № 1, 2, 13.

Прокуратура вважаючи, що вказаний договір оренди земельної ділянки не відповідає вимогам ст. 14 Закону України «Про оренду землі» звернулась до господарського суду Чернігівської області із вказаним позовом.

В свою чергу, ПрАТ «Етнопродукт» проти позову заперечує та за зазначає, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Крім того, як вказує відповідач -1 Законом України "Про оренду землі", в редакції на момент укладення спірного договору (24.04.2002), такого поняття як «нормативна грошова оцінка земельної ділянки» не передбачалося. Податковий кодекс України та Закон України "Про оцінку землі", на норми яких посилається прокурор, набрали чинності після укладення сторонами спірного договору оренди земельної ділянки.

Колегія суддів зазначає, що згідно Закону України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" №5245-VI від 06.09.2012, з 01.01.2013 повноваження по розпорядженню земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності відносяться до компетенції центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи.

Згідно п.1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 №15, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що орендодавцем землі, яка отримана позивачем в оренду за договором - Головне управління Держгеокадастру в Чернігівській області та, відповідно, є розпорядником земель державної власності, у тому числі і наданих за договором земельних ділянок.

Судова колегія апеляційного господарського суду зазначає, що правовідносини, пов'язані з визнанням договорів оренди, землі, регулюються, зокрема Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, Земельним кодексом України, Законом України "Про оренду землі" та іншими актами законодавства.

При розгляді справи, судом взято до уваги, що до правовідносин має застосовуватися саме та редакція закону та інших актів законодавства, яка були чинною на момент виникнення спірних правовідносин, оскільки згідно зі ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Також судом взято до уваги роз'яснення, надане в абз.7 п.п.3,12 п.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" про те, що посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв'язку з цим господарський суд, з'ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування свої вимог або заперечень посилалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Частиною 6 ст. 93 Земельного кодексу України відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються законом.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 14 Закону України "Про оренду землі" (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), істотними умовами договору оренди є:

1) об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки);

2) термін договору оренди;

3) орендна плата (розмір, індексація, форми платежу, терміни та порядок внесення і перегляду);

4) цільове призначення, умови використання і збереження якості землі;

5) умови повернення земельної ділянки орендодавцеві;

6) існуючі обмеження і обтяження щодо використання земельної ділянки;

7) сторона (орендодавець чи орендар), яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини;

8) відповідальність сторін.

Відсутність у договорі оренди однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, порушення вимог статей 4, 5, 6, 7, 9, 13, 15 цього Закону є підставою для відмови у державній реєстрації договору оренди згідно зі статтею 18 цього Закону, а також для визнання договору недійсним відповідно до законів України.

Згідно преамбули Закону України "Про плату за землю" від 03.07.1992 № 2535-ХІІ (чинний на час виникнення спірних правовідносин) вказаний Закон визначає розмір та порядок плати за використання земельних ресурсів, а також напрями використання коштів за правильністю обчислення і справляння земельного податку.

У ст. 1 Закону України "Про плату за землю" визначено, що у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні:

грошова оцінка - капіталізований рентний доход із земельної ділянки;

податок - обов'язковий платіж, що справляється з юридичних і фізичних осіб за користування земельними ділянками;

ставка податку - законодавчо визначений річний розмір плати за одиницю площі оподатковуваної земельної ділянки;

оренда - засноване на договорі строкове платне володіння, користування земельною ділянкою;

землі сільськогосподарського призначення - землі, надані для потреб сільського господарства або призначені для цих цілей;

землі населених пунктів - усі землі в межах населених пунктів. Межі населених пунктів встановлюються згідно з законодавством України.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про плату за землю» використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель. Розміри податку за земельні ділянки, грошову оцінку яких не встановлено, визначаються до її встановлення в порядку, визначеному цим Законом.

Статтею 23 Закону України «Про плату за землю» визначено, що грошова оцінка земельної ділянки проводиться Державним комітетом України по земельних ресурсах за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.

У відповідності до ст. 24 Закону України «Про плату за землю» грошова оцінка землі застосовується для економічного регулювання земельних відносин при укладанні цивільно-правових угод, передбачених законодавством України.

Методику грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення та населених пунктів затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 23.03.1995 № 213.

У п.п.1 та 2 Розділу І цієї Методики визначено, що грошова оцінка земель здійснюється з метою регулювання відносин при передачі землі у власність, спадщину, під заставу, при даруванні, купівлі-продажу земельної ділянки та права оренди, визначенні ставок земельного податку, ціноутворенні, обліку сукупної вартості основних засобів виробництва, визначенні розміру внеску до статутних фондів акціонерних товариств, об'єднань, кооперативів.

Інформаційною базою для грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення є матеріали державного земельного кадастру (кількісна і якісна характеристика земель, бонітування ґрунтів, економічна оцінка земель), матеріали внутрігосподарського землевпорядкування.

Спільним наказом Держкомзему України, Держкоммістобудування України, Мінсільгоспприроди України та Української академії аграрних наук від 27.11.1995 № 76/230325/150 затверджено Порядок грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення та населених пунктів, який прийнято з метою забезпечення практичного застосування вказаної Методики грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення та населених пунктів.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що на час укладення договору грошова оцінка земельних ділянок сільськогосподарського призначення була обов'язковою для привального визначення розміру орендної плати за землю.

Як встановлено судом першої інстанції і судовою колегією апеляційної інстанції, що листом Городнянська районна державної адміністрації від 14.04.2017 № 02-16/292 (а.с.21), повідомила, що протокол та рішення 19 сесії Городнянської районної ради ІІІ скликання від 11 січня 2002 року та протокол та рішення 1 сесії Городнянсьої районної ради ІV скликання від 23 квітня 2002 року не містять відомостей про затвердження грошової оцінки земельних ділянок, які перебувають у користуванні ПрАТ "Етнопродукт" (відповідача-1) та територіях Городнянської міської ради, Бутівської та Хотівлянської сільських рад.

В свою чергу, відповідачами не надано ані суду першої, а ні суду апеляційної інстанції доказів проведення грошової оцінки наданих за договором земельних ділянок.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду пршої інтанції, про невідповідність договору чинному на час його укладення законодавству.

У п.п.2.5.1 п.п.2.5 п.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" роз'яснено, що визнання правочину (господарського договору) недійсним господарським судом є наслідком його вчинення з порушенням закону, а не заходом відповідальності сторін. Тому для такого визнання, як правило, не має значення, чи усвідомлювали (бо повинні були усвідомлювати) сторони протиправність своєї поведінки під час вчинення правочину.

Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зокрема, відповідно до ч. 1 вказаної статті, зміст правочину не могли суперечить цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 08.04.2015 у справі № 3-41гс15, від 20.05.2015 у справі № 3-70гс15, від 01.07.2015 у справі № 3-29гс15, від 01.07.2015 у справі № 3-298гс15.

У п.п.2.29 п.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 № 6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" звернуто увагу господарських судів на те, що договір оренди земельної ділянки може бути припинений лише на майбутнє, оскільки неможливо повернути вже здійсненне за ним користування ділянкою. Одночасно з визнанням договору недійсним господарський суд повинен зазначити у рішенні, що цей договір припиняється лише на майбутнє.

За наведених обставин, судом першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів, обґрунтовано задоволено позовні вимоги про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки.

Київський апеляційний господарський суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо порушень судом першої інстанції норм процесуального права в частині виходу останнім за межі позовних вимог, оскільки посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв'язку з цим господарський суд, з'ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Інші доводи спростовуються висновками, наведеними вище у вказаній постанові.

Відповідно до вимог ст.ст. 32, 33 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно з нормами ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до ст. 104 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів на підставі доказів та пояснень наявних в матеріалах справи дійшла до висновку, що відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України підстав для скасування чи зміни рішення місцевого господарського суду не вбачає, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

В зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 4-1, 4-2, 4-3, 4-7, 33, 43, 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "Етнопродукт" залишити без задоволення, а рішення господарського суду Чернігівської області від 07.08.2017 у справі № 927/500/17 залишити без змін.

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді С.А. Гончаров

М.Л. Яковлєв