ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2017 року Справа № 914/4407/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого Бакуліної С.В. (доповідач),
суддів :Поляк О.І., Алєєвої І.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали касаційної скаргиРегіонального ландшафтного парку "Знесіння"
на постановувід 30.03.2017 Львівського апеляційного господарського суду
у справі№ 914/4407/15
Господарського суду Львівської області
за позовомРегіонального ландшафтного парку "Знесіння"
до1. Підприємства гаражного і технічного обслуговування "Сервіс" Львівської обласної організації Всеукраїнської спілки автомобілістів; 2. Приватного підприємства "Факторія";
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на стороні позивача1. Львівської міської ради; 2. Громадської організації "Правозахисний центр імені Генерала УНР Володимира Сікевича"
прозобов'язання звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 0,4683га по вул. Харківській, 42-44 у м. Львові
в судовому засіданні взяли участь представники :
від позивача: від відповідача-1: від відповідача-2: від третьої особи-1: від третьої особи-2:Мекекечко М.В. (дов. від 19.09.2017) не з'явились Котягін А.С. (дог. від 06.06.2017) не з'явились не з'явились

В С Т А Н О В И В :

Рішенням Господарського суду Львівської області від 05.05.2016 у справі №914/4407/15 (суддя Крупник Р.В.), залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 30.03.2017 (головуючий суддя - Матущак О.І., судді: Дубник О.П., Юрченко Я.О.) у задоволенні позову відмовлено повністю.

В касаційній скарзі Регіональний ландшафтний парк "Знесіння" просить скасувати судові акти у справі та прийняти нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами приписів матеріального та процесуального права, а саме: ст.ст.12, 212 Земельного кодексу України (далі ЗК України), ч.3 ст.7, ч.1 ст.9 Закону України "Про природно-заповідний фонд України", ст.43 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України).

Відзиву на касаційну скаргу не надійшло.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні пояснення представника Регіонального ландшафтного парку "Знесіння" та Приватного підприємства "Факторія", перевіривши повноту встановлення обставин справи та правильність їх юридичної оцінки в рішенні місцевого та постанові апеляційного господарських судів, Вищий господарський суд України приходить до висновку, що касаційна скарга не належить до задоволення з огляду на таке.

Регіональний ландшафтний парк "Знесіння" звернувся до господарського суду з позовом до Підприємства гаражного і технічного обслуговування "Сервіс" Львівської обласної організації Всеукраїнської спілки автомобілістів та Приватного підприємства "Факторія" про зобов'язання звільнити земельну ділянку площею 0,4683га по вул. Харківській, 42-44 у м. Львові

Обґрунтовуючи заявлений позов Регіональний ландшафтний парк "Знесіння" зазначив, що відповідно до Державного акта на право постійного користування землею серія І-ЛВ №004103 від 19.12.2002 в постійному користуванні позивача перебуває земельна ділянка площею 153,6903га. В межі цієї земельної ділянки входить земельна ділянка площею 0,4683га за адресою: м. Львів, вул. Харківська, 42-44, яка належить до категорії земель природоохоронного, рекреаційного та історико-культурного призначення, втім самовільно зайнята відповідачами для розміщення автостоянки.

Судами встановлено таке.

Ухвалою Львівської обласної Ради народних депутатів №327 від 02.12.1993 Регіональний ландшафтний парк "Знесіння" оголошений об'єктом природно-заповідного фонду України.

21.06.2001 Львівською міською радою прийнято ухвалу № 1113 "Про затвердження меж і надання земельної ділянки у постійне користування регіональному ландшафтному парку "Знесіння" у м. Львові та деякі територіальні і нормативно-організаційні питання функціонування Регіонального ландшафтного парку "Знесіння", відповідно до п.1.1. та п.1.2. якої, міська рада ухвалила затвердити для Регіонального ландшафтного парку "Знесіння" як об'єкту природно-заповідного фонду України: зовнішню межу, яка визначає територію парку площею 312,0949га та межу охоронної зони, яка визначає територію площею 473,6151га. З території парку площею 312,0949га надати: у постійне користування регіональному ландшафтному парку "Знесіння" земельні ділянки загальною площею 153,6903га, у спільне користування парку з Львівською обласною дитячою клінічною лікарнею - земельну ділянку площею 0,0947га і залишити за іншими землекористувачами та землевласниками земельні ділянки загальною площею 158,3099га (т.1, а.с.18-20)

19.12.2001 позивачу видано Державний акт на право постійного користування землею площею 153,6903га серія І-ЛВ №004103, який зареєстровано в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №116 (т.1, а.с.15-16).

На земельній ділянці площею 0,4683га у м. Львові по вул. Харківській, 42-44, яка є частиною земельної ділянки позивача, що перебуває в нього в постійному користуванні знаходиться автостоянка відповідача-2.

Факт знаходження автостоянки на частині земельної ділянки на яку позивачу видано Державний акт не заперечується жодною із сторін спору та підтверджується наявними матеріалами справи, зокрема, актом, складеним інспекторами-охоронцями парку, а також топографічним планом, складеним сертифікованими інженерами-геодезистами ТОВ "Інститут геоінформаційних систем", основним видом діяльності якого є діяльність в сфері інжинірингу, геології та геодезії, надання послуг технічного консультування в цих сферах (т.1, а.с.17, 31).

Судами також встановлено, що Постановою Ради Міністрів УРСР №420 від 27.08.1976 було вирішено передати місцевим організаціям Українського республіканського добровільного товариства автомотолюбителів будинки і споруди відкритих платних стоянок для автотранспортних засобів, що належать громадянам. На виконання вказаної постанови, Міністерством автомобільного транспорту УРСР було прийнято відповідний Наказ №280 від 21.09.1976 (т.2 а.с.200-201). Факт передачі оформлено прийом-передаточними актами від 31.10.1978, відповідно до яких Львівському обласному добровільному товариству "Автомотолюбитель" було передано автостоянку на 150 машино-місць по вул. Харківській, 44 у м. Львові, початковою балансовою вартістю 31200,00крб (т.3 а.с.55-56).

Зі змісту листа Міністерства юстиції України від 21.02.1994 за №11-65-44 (т.2 а.с.231) вбачається, що постановою Ради міністрів УРСР від 16.04.1974 №193 був затверджений статут Українського республіканського добровільного товариства автомотолюбителів, яке було засноване на установчому з'їзді товариства 30.01.1974. На IV з'їзді Українського республіканського добровільного товариства автомотолюбителів, що відбувся 08.12.1989 було прийнято рішення про перетворення Українського республіканського добровільного товариства автомотолюбителів в Українську республіканську спілку автомобілістів, у зв'язку з чим постановою Ради Міністрів УРСР від 26.08.1992 №290 був зареєстрований статут Української республіканської спілки автомобілістів, вищезазначена постанова від 16.04.1974 №193 втратила чинність.

26.11.1992 на підставі постанови Верховної Ради України "Про порядок введення в дію Закону України "Про об'єднання громадян" від 16.06.1992 Українська республіканська спілка автомобілістів зареєструвалася в Міністерстві юстиції України як всеукраїнська громадська організація із внесенням термінологічних змін у назву, а саме - "Українська республіканська спілка" на "Всеукраїнська спілка автомобілістів".

Свою діяльність Всеукраїнська спілка автомобілістів здійснює самостійно та через свої місцеві осередки. Одним із місцевих осередків Всеукраїнської спілки автомобілістів є Львівська обласна організація, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію об'єднання громадян № 259 від 30.04.1998, статутом Львівської обласної організації, зареєстрованим Львівським обласним управлінням юстиції 12.04.2001.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 01.04.2008 у справі №19/36 за позовом Громадської організації Всеукраїнської спілки автомобілістів до Підприємства гаражного і технічного обслуговування ""Сервіс" визнано за Всеукраїнською спілкою автомобілістів право власності на автостоянку №3, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Харківська, 44 (т.3 а.с.59-64). Вказане рішення не оскаржувалося, набрало законної сили та є чинним, станом на момент розгляду справи і в силу положень ст.35 ГПК України, встановлені у ньому фактичні обставини мають преюдиціальне значення і повторно не доводяться.

На підставі даного рішення суду Всеукраїнською спілкою автомобілістів зареєстровано право власності на вказану автостоянку, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №18994924 від 28.05.2008 (т.1 а.с.71).

В подальшому, на підставі нотаріально-посвідченого договору купівлі-продажу автостоянки від 30.12.2008. Всеукраїнська спілка автомобілістів продала спірну автостоянку ПП "Факторія" (відповідачу-2) (т.1 а.с.88).

За умовами п.1.1. договору, продавець продає, а покупець купує автостоянку №3, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Харківська, 44, загальною площею 17,7кв.м і зобов'язується сплатити за неї обговорену грошову суму. До автостоянки відносяться наступні будівлі та споруди, позначені на плані літерами: "Б-1" - прохідна; "Г" - вбиральня; 1- ворота; 2 - огорожа; 3 - ворота; 4 - вольєр; 5 - естакада; І - замощення.

Згідно витягу №22384378 від 06.04.2009 за відповідачем-2 зареєстровано право власності на автостоянку №3 у м. Львові по вул. Харківська, 44 (т.1 а.с.89).

05.09.2009 між відповідачем-2 та відповідачем-1 укладено договір про співпрацю відповідно до п.1.1. якого відповідач-2 зобов'язується надати у користування на умовах співпраці відповідачу-1 автостоянку №3, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Харківська, 44, загальною площею 17,7кв.м. До автостоянки відносяться наступні будівлі та споруди, позначені на плані літерами: "Б-1" - прохідна; "Г" - вбиральня; 1- ворота; 2 - огорожа; 3 - ворота; 4 - вольєр; 5 - естакада; І - асфальтове замощення 5 059,5 кв.м.

Згідно п.2.1. договору відповідачі спільно використовують автостоянку №3 згідно її цільового призначення.

Зазначаючи про те, що відповідно до Державного акта на право постійного користування землею серія І-ЛВ №004103 від 19.12.2002 в постійному користуванні позивача перебуває, зокрема, земельна ділянка площею 0,4683га за адресою: м. Львів, вул. Харківська, 42-44, яка належить до категорії земель природоохоронного, рекреаційного та історико-культурного призначення, втім самовільно зайнята для розміщення автостоянки відповідачами, які не мають жодних правовстановлюючих документів на спірну ділянку, Регіональний ландшафтний парк "Знесіння" звернувся до господарського суду з цим позовом.

Вирішуючи спір у справі, попередні судові інстанції правомірно виходили з такого.

Згідно ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Статтею 212 ЗК України передбачено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Відповідно до вимог чинного законодавства обов'язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність таких документів може свідчити про самовільне зайняття земельної ділянки.

Разом з тим, у вирішенні питання про застосування відповідальності за самовільне зайняття земельної ділянки господарським судам необхідно враховувати, що саме по собі встановлення судом наявності фактичного користування земельною ділянкою без документів, що посвідчують права на неї, не є достатньою підставою для кваліфікації такого використання земельної ділянки як самовільного її зайняття. Господарським судам у вирішенні таких спорів необхідно досліджувати, чи передбачено спеціальним законом отримання правовстановлюючих документів на земельну ділянку для розміщення певних об'єктів, причини відсутності таких документів у особи, що використовує земельну ділянку, наявність у особи права на отримання земельної ділянки у власність чи в користування, вжиття нею заходів до оформлення права на земельну ділянку тощо (аналогічна позиція наведена в п.3.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" №6 від 17.05.2011).

Спеціально відведені автостоянки - площа території (землі), що належить на правах власності територіальній громаді або державі, яка визначається органами місцевого самоврядування із встановленням правил щодо відповідальності за збереження транспортного засобу (ст.14.1.229. Податкового кодексу України).

Попередніми судовими інстанціями встановлено, що автостоянка №3 знаходиться у м. Львові по вул. Харківській, 44 ще з 1970-х років.

ПП "Факторія" на підставі нотаріально-посвідченого Договору купівлі-продажу автостоянки від 30.12.2008 придбало у Всеукраїнської спілки автомобілістів автостоянку №3, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Харківська, 44 (т.1 а.с.88). Відповідне право власності відповідача-2 зареєстроване у Єдиному державному реєстрі, що підтверджується Витягом №22384378 від 06.04.2009.

Відсутність у власника нерухомості оформлених на його ім'я правовстановлюючих документів на земельну ділянку не може кваліфікуватися як самовільне зайняття земельної ділянки, тому не підлягають застосуванню приписи ст.212 ЗК України (вказана правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду України від 06.12.2010 у справі №3-51г10).

Враховуючи зазначені вище приписи законодавства, правові позиції Верховного Суду України та фактичні обставини справи щодо розміщення автостоянки №3 за адресою: м. Львів, вул. Харківська, 44 на спірній площі земельної ділянки до надання її позивачу на праві постійного користування, без вилучення у Всеукраїнської спілки автомобілістів, користування відповідачами автостоянкою, яка знаходиться на спірній земельній ділянці, не є самовільним її зайняттям, що свідчить по безпідставність позовних вимог.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач та треті особи у справі зазначали, що при набутті права власності на автостоянку, до відповідача-2 могло б перейти лише право на 17,7кв.м земельної ділянки, оскільки, як вбачається із умов договору купівлі-продажу від 30.12.2008 саме таку площу автостоянки придбав відповідач-2. Натомість, іншу частину земельної ділянки із 0,4683га, яку відповідачі займають, вони займають самовільно.

Щодо вказаних доводів суд зазначає таке.

Як вбачається із рішення Господарського суду Львівської області №19/36 від 01.04.2008 ним визнано за Всеукраїнською спілкою автомобілістів право власності на автостоянку №3, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Харківська, 44.

Відповідно до п.6 Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №115 від 22.01.1996, автостоянка повинна мати тверде покриття (асфальтоване, бетонне, гравійне, щебеневе), огорожу, освітлення, телефонний зв'язок, приміщення для обслуговування персоналу, в'їзні-виїзні ворота із шлагбаумом та запасні ворота на випадок термінової евакуації транспортних засобів.

Згідно ст.186 ЦК України (в редакції станом на момент прийняття рішення про право власності) річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов'язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 187 ЦК України передбачено, що складовою частиною речі є все те, що не може бути відокремлене від речі без її пошкодження або істотного знецінення. При переході права на річ її складові частини не підлягають відокремленню.

Відповідно до ст.188 ЦК України якщо кілька речей утворюють єдине ціле, що дає змогу використовувати його за призначенням, вони вважаються однією річчю (складна річ). Правочин, вчинений щодо складної речі, поширюється на всі її складові частини, якщо інше не встановлено договором.

З огляду на викладені положення законодавства, враховуючи вимоги, які ставляться до автостоянок, остання являється складною річчю із великою кількістю складових частин, котрі пов'язані спільним призначенням і які не можуть бути відокремлені без їх пошкодження або істотного знецінення. Визнавши право власності на автостоянку №3 у м. Львів на вул. Харківська, 44, Господарський суд Львівської області тим самим, визнав право власності на всі її приналежності та складові частини.

Відповідно до п.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 №127 (далі Інструкція) до об'єктів, що підлягають технічній інвентаризації, належать, зокрема, господарські споруди (колодязі, вигрібні ями, огорожі, ворота, хвіртки, замощення, тощо).

Згідно Додатку №11 до Інструкції замощенням є спеціальне покриття вздовж зовнішнього боку стін будинку для захисту фундаментів від атмосферних опадів. Замощення виконується на власному фундаменті - утрамбованому щебені по ущільненому ґрунтовому покриттю (глиняний замок) за допомогою бетонного чи асфальтобетонного покриття (відсутність замощення суттєво впливає на довговічність експлуатації будинку і тому фіксується в матеріалах інвентаризації детально).

Як вбачається з матеріалів справи, 28.05.2007 ОКП ЛОР "БТІ та ЕО" складено технічний паспорт на автостоянку (прохідну, літ. "Б-1") за адресою м. Львів, вул. Харківська, 44 (т.1 а.с.73-75).

Згідно з Технічним паспортом, спірна автостоянка складається із прохідної, літ. "Б-1" загальною площею 17,7кв.м. Крім цього, згідно Технічного опису і оцінки (переоцінки) внутрідворових споруд до складу автостоянки входять: 1) ворота металеві площею 12,5кв.м; 2) огорожа металева площею 337,7кв.м; 3) ворота металеві площею 10,1кв.м; 4) замощення асфальтобетонне площею 5059,5кв.м; 5) вольєр площею 23,0 кв.м; 5) естакада.

З пункту 1.1. Договору купівлі-продажу 30.12.2008 вбачається, що Всеукраїнська спілка автомобілістів продала, а ПП "Факторія" придбало автостоянку №3, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Харківська, 44, загальною площею 17,7 кв.м. До автостоянки відносяться наступні будівлі та споруди, позначені на плані літерами: "Б-1" - прохідна; "Г" - вбиральна; 1- ворота; 2 - огорожа; 3 - ворота; 4 - вольєр; 5 - естакада; І - замощення.

Колегія суддів зазначає, що при здійсненні державної реєстрації прав власності на нерухоме майно слід ураховувати частину першу статті 186 ЦК України, згідно з якою річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов'язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Так, приналежність не має самостійного значення та за призначенням без головної речі використовуватись не може, а тому є залежною від головної речі і має допоміжний статус. За загальним правилом приналежність наслідує долю головної речі. Визначення речі приналежністю визначається її природними властивостями, а також характером відносин, що виникають з приводу господарського призначення речі. І приналежність, і головна річ є фізично самостійними речами, але головна річ має самостійне значення, а приналежність - допоміжне і служить найбільш повному і найкращому використанню головної речі. Головна та приналежна речі утворюють одне ціле, яке передбачає їх використання за єдиним призначенням, а тому вони розглядаються як одна річ. Водночас державній реєстрації підлягає право власності на головну річ, а витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно має містити інформацію про приналежну річ у розділі "опис нерухомого майна" (аналогічна позиція зазначена в пп.1-4 п.1.2 Методичних рекомендацій стосовно визначення нерухомого майна, що знаходиться на земельних ділянках, право власності на які підлягає державній реєстрації, затверджених наказом Міністерства юстиції України №660/5 від 14.04.2009).

Судами встановлено, що будівля прохідної площею 17.7кв.м, а також всі інші споруди (навіс, вбиральня, ворота, огорожа, вольєр, естакада, замощення) вказані у виданому Всеукраїнській спілці автомобілістів Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №21279847 від 16.12.2008 на автостоянку №3 у м. Львові по вул. Харківська, 44 в розділі "Опис об'єкта" (т.1 а.с.72).

За оцінкою судів головною річчю в автостоянці №3 у м. Львові по вул. Харківській, 44 являється будівля прохідної літ. "Б-1" площею 17,7кв.м, право власності на яку реєструється в державному реєстрі. Замощення асфальтобетонне площею 5059,5кв.м не є самостійним об'єктом нерухомого майна, оскільки не відповідає головним ознакам нерухомості, а основним його призначенням є допоміжна функція і окремо не підлягає інвентаризації з складанням окремого технічного паспорту, а підлягає відображенню в технічному паспорті як складова частина об'єкту нерухомості.

Відтак, оскільки асфальтобетонне замощення є приналежністю будівлі прохідної літ. "Б-1" площею 17,7кв.м, виконує допоміжну (обслуговуючу) функцію вказаної будівлі і знаходиться на земельній ділянці площею 5059,5кв.м, то саме ця площа земельної ділянки є необхідною для обслуговування даного об'єкту нерухомості. Жодною із сторін не заперечується той факт, що із земельної ділянки, площею 5059,5кв.м в межах наданої позивачу в постійне користування земельної ділянки знаходиться ділянка площею 0,4683га.

З огляду на викладене, безпідставним є твердження позивача, що автостоянка №3 за адресою: м. Львів, вул. Харківська, 44, як об'єкт права власності відповідача-2, розміщений на земельній ділянці площею лише 17,7кв.м.

Крім того, відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України, п.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 1 Першого протоколу Європейської конвенції з прав людини передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Слід зазначити, що концепція "майна" в розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а відтак і "майном". Зокрема, в рішенні "Стебницький та "Комфорт" проти України" Європейський Суд з прав людини визнав майном право на здійснення підприємницької діяльності.

Так, ПП "Факторія" є власником будівель та споруд автостоянки №3 у м. Львові по вул. Харківська, 44 (правовстановлюючі документи на вказане майно ніким не скасовані та не визнані недійсними), у тому числі навісу, вбиральні, воріт, огорожі, вольєру, естакади, замощення, які хоч і не є нерухомим майном, однак мають властивості допоміжних речей та входять в опис нерухомого майна, що належить позивачу та складає з ним єдине ціле, а тому на них розповсюджуються норми законодавства про неприпустимість обмеження права власності.

Більше того, відповідач-2 набував у власність автостоянку з метою надання послуг із зберігання транспортних засобів. А тому, звільнення земельної ділянки навіть від об'єктів, що не є нерухомим майном, матиме наслідком припинення господарської діяльності відповідача-2 із надання вказаних послуг, оскільки автостоянка не відповідатиме вимогам Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №115 від 22.01.1996.

Враховуючи зазначене, задоволення позову матиме наслідком втручання у право відповідача-2 на майно (як активи, які є у його власності, так і в його підприємницьку діяльність, яка являється майном в розумінні практики ЄСПЛ) і вказане втручання, за відсутності належного відшкодування відповідачу шкоди, буде непропорційним і становитиме порушення статті 1 Першого протоколу.

З огляду на викладене вище, колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли ґрунтовного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, доводи касаційної скарги цього висновку не спростовують, а зводяться до намагання переоцінити встановлені судами обставини і досліджені докази, що згідно з приписами ст.ст.1115, 1117 ГПК України перебуває поза процесуальними межами повноважень суду касаційної інстанції.

Керуючись ст.ст.1115, 1117, 1118, п.1 ч.1 ст.1119, ст.11111 ГПК України, Вищий господарський суд України ,-

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Регіонального ландшафтного парку "Знесіння" на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 30.03.2017 залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 30.03.2017 у справі № 914/4407/15 Господарського суду Львівської області залишити без змін.

Головуючий-суддя С.Бакуліна

Судді О.Поляк

І.Алєєва