КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" листопада 2017 р. Справа№ 910/5064/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Яковлєва М.Л.

Чорної Л.В.

За участю представників сторін:

від позивача (апелянта): Кузнєцов М.А.- за довіреністю № б/н від 14.04.2017, Олійник Т.В.- за довіреністю № 69 від 20.10.2017 та Павлюк М.М. - за довіреністю № 1025 від 01.11.2017;

від відповідача-1: не з'явились;

від відповідача-2: Пліщук Л.І. (адвокат)- за договором про надання правової допомоги № 4/2017 від 19.04.2017;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу дочірнього підприємства "Івано-Франківський облавтодор" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" на рішення господарського суду міста Києва від 17.05.2017 у справі

№ 910/5064/17 (суддя Чинчин О.В.)

за позовом дочірнього підприємства "Івано-Франківський облавтодор" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України", м. Івано-Франківськ,

до 1) товариства з обмеженою відповідальністю "Євроконсалтсервісгруп",

м. Київ

2) товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія ТК Груп",

м. Київ

про визнання недійсним договору відступлення права вимоги (цесії)

За результатами розгляду апеляційної скарги Київський апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Дочірнє підприємство «Івано-Франківський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (надалі-позивач/ ДП «Івано-Франківський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України») звернулось до господарського суду міста Києва із позовною заявою до 1. товариства з обмеженою відповідальністю «Євроконсалтсервісгруп» (надалі-відповідач-1/ТОВ«Євроконсалтсервісгруп») та 2 товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія ТК Групп» (надалі-відповідач-2/ТОВ «Компанія ТК Групп») про визнання недійсним договору відступлення права вимоги (цесії).

Звертаючись з даним позовом до суду позивач вказує, що 16.10.2008 року між ним та відповідачем-1 (ТОВ «Євроконсалтсервісгруп») було укладено договір поставки № 16/10-08. Як вказує позивач, 23.11.2015 року між відповідачем -1 та відповідачем-2 було укладено договір відступлення права вимоги (цесії) № 23/11-15-1, згідно з умовами якого відповідач-1 відступив відповідачу-2, а відповідач-2 набував право вимоги (цесія), належне відповідачу-1 і стає новим кредитором за договором поставки №16/10-08 від 16.10.2008 року. За твердженнями позивача, договір відступлення права вимоги (цесії) №23/11-15-1 від 23.11.2015 року є недійсним, оскільки не спрямований на настання юридичних наслідків, відповідач-2 не має права надавати послуги факторингу, а також останній (договір) укладений без згоди боржника та без схвалення згоди попереднього директора на відступлення права вимоги за основним договором, а відтак, в силу ст.ст. 215 Цивільного кодексу України є підставою визнання договору відступлення права вимоги (цесії) № 23/11-15-1 від 23.11.2015 недійсним.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 31.03.2017 року порушено провадження у справі № 910/5064/17 та призначено її до розгляду.

Рішенням господарського суду міста Києва від 17.05.2017 у справі № 910/5064/17 (суддя Чинчин О.В.) у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог місцевий господарський суд виходив з того, що позивачем була надана згода та схвалено згоду попереднього директора на відступлення права вимоги за основним договором (договором поставки № 16/10-08 від 16.08.2008), а тому відсутні підстави для визнання недійсним договору відступлення права вимоги (цесії) № 23/11-15-1 від 23.11.2015.

При цьому суд першої інстанції керувався приписами ст.ст. 15. 16, 92, 204, 215, 216, 628, 638, 512, 1077, 1078, 1079 Цивільного кодексу України ст.ст. 20, 42, 179, 180, 207 Господарського кодексу України та ст.ст. 32, 33, 49, 82-85 господарського процесуального кодексу України.

Не погоджуючись з вказаним рішенням господарського суду міста Києва, дочірнє підприємство "Івано-Франківський облавтодор" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (надалі-апелянт) звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати оскаржуване рішення, прийняти нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі та судові витрати покласти на відповідачів.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом першої інстанції норм процесуального права, що виражено у неповному з'ясуванні обставин справи, що мають значення для справи; не вжиттям всіх необхідних заходів для повного та всебічного розгляду справи, та порушення норм матеріально права, зокрема, ст.ст. 203, 215, 234, 241, 514, 516, 517 Цивільного кодексу України та ст.ст. 207, 265-266 Господарського кодексу України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.06.2017 у справі № 910/5064/17 прийнято до провадження апеляційну скаргу дочірнього підприємства "Івано-Франківський облавтодор" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" на рішення господарського суду міста Києва від 17.05.2017 у справі № 910/5064/17 та призначено її розгляд на 25.07.2017.

17.07.2017 відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського сулу ТОВ «Євроконсалтсервісгруп» надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому останнє просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення -без змін.

Розпорядженням начальника відділу забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду № 09-53/2785/17 від 24.07.2017 у зв'язку з перебуванням судді Яковлєва М.Л. у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 910/5064/17.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 24.07.2017 для розгляду справи № 910/5064/17 сформовано судову колегію у складі головуючий суддя Разіна Т.І., судді Чорна Л.В., Отрюх Б.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.07.2017 у прийнято до свого провадження апеляційну скаргу дочірнього підприємства "Івано-Франківський облавтодор" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" на рішення господарського суду міста Києва від 17.05.2017 у справі № 910/5064/17 колегією суддів у складі: Разіна Т.І.- головуючий суддя (доповідач), судді Чорна Л.В., Отрюх Б.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.07.2017 у справі № 910/5064/17 задоволено клопотання дочірнього підприємства "Івано-Франківський облавтодор" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" про відкладення розгляду справи № 910/5064/17; розгляд апеляційної скарги дочірнього підприємства "Івано-Франківський облавтодор" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" на рішення господарського суду міста Києва від 17.05.2017 у справі № 910/5064/17 відкладено на 07.09.2017.

30.08.2017 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду відповідачем-1 були подані документи на виконання вимог ухвали суду ТОВ «Євроконсалтсервісгруп» на виконання вимог суду апеляційної інстанції від 25.07.2017.

Розпорядженням начальника відділу забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду № 09-53/3593/17 від 06.09.2017 у зв'язку з перебуванням суддів Отрюха Б.В. та Чорної Л.В. у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 910/5064/17.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 06.09.2017 для розгляду справи № 910/5064/17 сформовано судову колегію у складі головуючий суддя Разіна Т.І., Сулім В.В., Яковлєв М.Л.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 07.09.2017 прийнято до свого провадження апеляційну скаргу дочірнього підприємства "Івано-Франківський облавтодор" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" на рішення господарського суду міста Києва від 17.05.2017 у справі № 910/5064/17 колегією суддів у складі: Разіна Т.І.- головуючий суддя (доповідач), Сулім В.В., Яковлєв М.Л.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 07.09.2017 у справі № 910/5064/17 задоволено клопотання дочірнього підприємства "Івано-Франківський облавтодор" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" про відкладення розгляду справи № 910/5064/17 відкладено на 17.10.2017.

Розпорядженням заступника начальника відділу забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду № 09-53/4098/17 від 17.10.2017 у зв'язку з перебуванням судді Суліма В.В. на лікарняному, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 910/5064/17.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 17.10.2017 для розгляду справи № 910/5064/17 сформовано судову колегію у складі головуючий суддя Разіна Т.І., судді Чорна Л.В., Яковлєв М.Л.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.10.2017 прийнято до свого провадження апеляційну скаргу дочірнього підприємства "Івано-Франківський облавтодор" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" на рішення господарського суду міста Києва від 17.05.2017 у справі № 910/5064/17 колегією суддів у складі: Разіна Т.І.- головуючий суддя (доповідач), Чорна Л.В., Яковлєв М.Л.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.10.2017 розгляд апеляційної скарги дочірнього підприємства "Івано-Франківський облавтодор" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" на рішення господарського суду міста Києва від 17.05.2017 у справі № 910/5064/17 відкладено на 16.11.2017.

16.11.2017 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання Київського апеляційного господарського суду позивачем було подано клопотання про залучення в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача-публічне акціонерне товариство «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України».

У судовому засіданні представник апелянта підтримав подане клопотання про залучення публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача та просив його задовольнити.

Представник відповідача-2 проти поданого клопотання про залучення публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача заперечував, у зв'язку з його необґрунтованістю.

Як роз'яснено у п. 8 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 17.05.2011 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України", що згідно з ч.1 ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених розділом XII ГПК України.

Положення розділів I - XI ГПК України мають загальний характер і можуть застосовуватись апеляційним судом з урахуванням конкретних обставин, оскільки під час розгляду справи в апеляційній інстанції суд відповідно до частини першої статті 101 ГПК України повторно розглядає справу. Норми ГПК України щодо вчинення господарським судом першої інстанції певних процесуальних дій не застосовуються судом апеляційної інстанції у випадках, коли відповідною нормою ГПК України прямо передбачено, що процесуальна дія вчиняється лише до прийняття рішення судом першої інстанції, крім передбаченого статтею 24 ГПК України права залучати до участі у справі іншого відповідача, здійснити за згодою позивача заміну первісного відповідача належним відповідачем та зазначеного у статті 27 ГПК України права залучити до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора. Якщо господарський суд при прийнятті позовної заяви, вчиненні дій по підготовці справи до розгляду або під час розгляду справи встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права і обов'язки осіб, що не є стороною у справі, господарський суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.

Частиною 2 ст. 27 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити або допустити до участі у справі.

Згідно з п .1.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" третя особа виступає в процесі на стороні позивача або відповідача - у залежності від того, з ким із них у неї існують (або існували) певні правові відносини. Питання про допущення або залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, до участі у справі вирішується ухвалою суду про прийняття позовної заяви до розгляду (із зазначенням про це в ухвалі про порушення провадження у справі) або під час розгляду справи, але до прийняття господарським судом рішення, з урахуванням того, чи є у цієї особи юридичний інтерес у даній справі. Що ж до наявності юридичного інтересу у третьої особи, то у вирішенні відповідного питання суд має з'ясовувати, чи буде у зв'язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов'язки, або змінено її наявні права та/або обов'язки, або позбавлено певних прав та/або обов'язків у майбутньому.

З огляду на вище викладене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання про залучення третьої особи, оскільки рішення у даній справі не може вплинути на права та обов'язки зазначених осіб, до того ж апелянтом не подавалось таке клопотання до суду першої інстанції.

Також представником апелянта у судовому засіданні було заявлено усне клопотання про призначення у даній справі судової експертизи, оскільки, за твердженнями апелянта, підпис директора ТОВ «Євроконсалтсервісгруп» ОСОБА_9 в договорі поставки № 16/10-08 від 16.10.2008 відрізняється від підпису зробленого директором ТОВ «Євроконсалтсервісгруп» ОСОБА_9 у договорі відступлення права вимоги (цесії) № 23/11-15-1 від 23.11.2015, а тому, не можливо дійти висновку чи підписаний договір відступлення права вимоги (цесії) № 23/11-15-1 від 23.11.2015 дійсно директором ОСОБА_9

Представник відповідача -2 проти заявленого усного клопотання апелянта заперечував, у зв'язку з його безпідставністю та необгрунтованістю.

Щодо усного клопотання про призначення судової експертизи судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторони мають право знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії, брати участь в господарських засіданнях, подавати докази, брати участь у дослідженні доказів, заявляти клопотання, давати усні та письмові пояснення господарському суду, наводити свої доводи і міркування з усіх питань, що виникають у ході судового процесу, заперечувати проти клопотань і доводів інших учасників судового процесу, оскаржувати судові рішення господарського суду в установленому цим Кодексом порядку, а також користуватися іншими процесуальними правами, наданими їм цим Кодексом. Сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Колегія суддів апеляційного господарського суду звертає увагу апелянта на те, що останній, під час розгляду справи у суді першої інстанції не скористалися своїм правом щодо заявлення клопотання про призначення у даній справі судової експертизи.

Крім того відповідне клопотання має заявлятися (подаватися) в письмовій формі.

Також, заявником апеляційної скарги в порушення приписів ст.ст. 32-33 господарського процесуального кодексу України не обґрунтовано неможливості подання такого клопотання, як до суду першої інстанції, так і до суду апеляційної інстанції, позаяк колегія суддів приходить висновку, що підприємство мало достатньо часу для подання такого клопотання, однак апелянтом зроблено не було.

Відповідно до ст. 41 Господарського процесуального кодексу України з метою роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу. Проведення судової експертизи доручається компетентним організаціям чи безпосередньо спеціалістам, які володіють необхідними для цього знаннями.

Колегія суддів зазначає, що судова експертиза призначається тільки у разі, коли висновки експерта не можуть замінити інші докази, які знаходяться у матеріалах справи чи неможливо застосувати інші засоби доказування. У противному випадку це є затягуванням справи.

Аналогічну позицію висловлено Вищим господарським судом України у справі № 909/714/16 від 09.02.2017 року

Відтак, клопотання позивача про призначення судової експертизи колегією суддів відхиляється.

Судовою колегією апеляційного господарського суду та представниками апелянта в судовому засіданні було оглянуто оригінали листа ВАТ «ДАК «Автомобільні догороги України» ДП «Івано-Франківський облавтодор» № 09-09/265 від 23.03.2017 та листа ВАТ «ДАК «Автомобільні догороги України» ДП «Івано-Франківський облавтодор» вих. № 25/15 від 14.05.2015.

Так, за результатами вивчення у судовому засіданні 16.11.2017 наданого для огляду представником апелянта оригіналу журналу вихідної кореспонденції, колегією суддів встановлено, що вказаний журнал не містить слідів прошивки та печатки підприємства, сторінки вказаного журналу не пронумеровані, отже такий журнал не може вважатися належними та допустимими доказом обставин, якими апелянт обґрунтовує свої заперечення, щодо не надіслання погодження відповідачу-1.

Представники апелянта у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримали, з викладених у ній підстав.

У судовому засіданні представник відповідача-2 доводи апеляційної скарги заперечував, з викладених у відзиві на неї підстав.

Встановлено, що у судове засідання представник відповідача-1 не з'явився, про поважні причини неявки суд не повідомив.

У п. 3.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" роз'яснено, що місцезнаходження юридичної особи або місце проживання фізичної особи - підприємця визначається на підставі відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (стаття 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців"); порядок доступу судів загальної юрисдикції до відомостей названого реєстру визначено відповідним Положенням, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 31.07.2013 N 1556/5 (з подальшими змінами).

Відповідно до п. 3.9.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Пунктом 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» роз'яснено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи те, що матеріали справи містять докази повідомлення сторін про дату, час та місце судового засідання з розгляду апеляційної скарги, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими поштовими поверненнями, про те відповідач-1 не скористався своїми правами, передбаченими ст. 22 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) України, та виходячи з того, що явка ухвалами Київського апеляційного господарського суду від 31.07.2017, від 07.09.2017 та від 17.10.2017 такого представника не визнавалася обов'язковою, а участь в засіданні суду є правом, а не обов'язком сторони, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи у відсутності представника відповідача-1.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення, заслухавши представників апелянта та представника відповідача-2, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України (на апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Статтею 129 Конституції України та ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно ст. 99 ГПК України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, що 16.10.2008 року між ТОВ «Євроконсалтсервісгруп», як постачальником та дочірнім підприємством "Івано-Франківський облавтодор", як покупцем було укладено договір поставки №16/10-08, відповідно до умов якого постачальник зобов'язався поставити, а покупець прийняти та оплатити вартість дорожньо - будівельних матеріалів: мінеральний порошок, паливо, пічне, паливно - мастильні матеріали, щебінь, бітум дорожній, чорнов'яжучі СТУ, на загальну суму 20000000 грн. 00 коп. у відповідно до умов даного Договору.

23.11.2015 року між ТОВ "Євроконсалтсервісгруп», як цедентом та ТОВ «Компанія ТК Групп»,як цесіонарієм було укладено договір відступлення права вимоги (цесії) №23/11-15-1 (надалі-спірний договір).

Відповідно до п. 1.1 спірного договору цедент відступає цесіонарієві, а цесіонарій набуває право вимоги (цесія), належне цедентові, і стає новим кредитором за договором поставки № 16/10-08 від 16.10.2008 року, який був укладений між цедентом та лочірнім підприємством "Івано - Франківський облавтодор" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" на вказану суму боргу, а саме 3 130 308 грн. 10 коп.

За цим договором до цесіонарія переходить право вимагати від боржника належного виконання ним грошового зобов'язання за основним договором щодо оплати основного боргу з врахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми, а також відшкодування збитків та оплати неустойки за порушення грошового зобов'язання ( п. 1.2. спірного договору).

Згідно з п.2.2 договору цедент гарантує, що на час укладання цього договору ним отримано письмову згоду боржника щодо відступлення права вимоги.

Перехід права вимоги цедента (визначеного у п.1.1. договору) до цесіонарія здійснюється в момент підписання цього договору. (п.3.1. спірного договору)

У п. 3.2 спірного договору визначено, що цедент зобов'язується передати цесіонарієві документи, визначені у п.2.3 цього договору та документовану інформацію, яка є важливою для здійснення права вимоги, яке відступає цедент за цим договором, протягом 3 робочих днів з дня набрання чинності цим договором.

Відповідно до п.3.2 спірного договору цедент зобов'язується передати цесіонарієві документи, визначені у п.2.3 цього договору та документовану інформацію, яка є важливою для здійснення права вимоги, яке відступає цедент за цим договором, протягом 3 робочих днів з дня набрання чинності цим договором.

Згідно з п.3.3 спірного договору протягом 5 робочих днів після підписання цього договору цедент зобов'язаний письмово повідомити боржника про відступлення права вимоги.

Розрахунок цесіонарія з цедентом за уступку права вимоги має здійснюватись у повному обсязі від отриманої суми боргу, без будь - яких дисконтів та премій за стягнення з боржника грошових зобов'язань ( п. 3.5. спірного договору).

Цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін. (п.5.1. спірного договору).

Предметом даного спору є вимога позивача до відповідачів 1-2 про визнання недійсним договору відступлення права вимоги (цесії) №23/11-15-1 від 23.11.2015 року.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що вказаний договір є недійсним, оскільки не спрямований на настання юридичних наслідків, відповідач-2 (цесіонарій) не має права надавати послуги факторингу, а також спірний договір укладений без згоди боржника та без схвалення (згоди) попереднього директора на відступлення права вимоги за основним договором.

Статтею 203 Цивільного кодексу України (надалі-ЦК Україна) встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі ст. 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Як вже зазначалось вище, 23.11.2015 року між ТОВ "Євроконсалтсервісгруп" (цедент) та ТОВ "Компанія ТК Групп" (цесіонарій) було укладено договір відступлення права вимоги (цесії) №23/11-15-1, згідно з умовами якого цедент відступає цесіонарієві, а цесіонарій набуває право вимоги (цесія), належне цедентові, і стає новим кредитором за договором поставки №16/10-08 від 16.10.2008 року, який був укладений між цедентом та Дочірнім підприємством "Івано - Франківський облавтодор" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" на вказану суму боргу, а саме 3 130 308,10 грн.

Статтею 512 ЦК визначено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

При цьому, відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов'язується або не зобов'язується їх оплатити. Договір відступлення права вимоги може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов'язок нового кредитора надати старому кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги. В такому випадку на відносини цесії розповсюджують положення про договір купівлі-продажу, оскільки ст. 656 Цивільного кодексу України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так пунктом. 2.2 договору цедент гарантує, що на час укладання цього договору ним отримано письмову згоду боржника щодо відступлення права вимоги.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції та судовою колегією апеляційної апеляційного господарського суду, що 10.11.2015 року відповідач -1 звернувся до позивача з листом №153/15, в якому повідомив, що має намір відступити свої права вимоги іншій особі та у разі наявності заперечень з цього приводу повідомити протягом 10 днів з дати отримання повідомлення.

Зазначений лист був отриманий позивачем 16.11.2015 року за вх. №1104, що підтверджується відповідним штампом канцелярії.

В свою чергу директор Дочірнього підприємства "Івано - Франківський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" Павлюк М.М. листом від 16.11.2015 повідомив відповідача -1, що не заперечує проти заміни кредитора та відступлення прав іншій особі за договором поставки № 16/10-08 від 16.10.2008 року.

З урахуванням вищевикладеного колегія суддів приходить до висновку, по місцевим господарським судом правомірно було відхилено посилання позивача на відсутність надання згоди ДП "Івано - Франківський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" щодо відступлення права вимоги позивачем відповідачу -1 за договором поставки № 16/10-08 від 16.10.2008 року, оскільки спростовується наявним в матеріалах справи листом від 16.11.2015.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, 23.03.2016 року позивач звернувся з листом № 09-09/266 до відповідача -1, в якому позивач повідомляв ТОВ "Євроконсалтсервісгруп" про відкликання листа від 16.11.2015 року щодо відсутності заперечень на відступлення права вимоги.

Відповідно до з п.3.3 договору протягом 5 робочих днів після підписання цього договору цедент зобов'язаний письмово повідомити боржника про відступлення права вимоги.

Місцевим господарським судом та колегією суддів встановлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідачем-1, на виконання умов договору відступлення права вимоги (цесії) №23/11-15-1 від 23.11.2015 було направило на адресу ДП "Івано - Франківський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" повідомлення про відступлення права вимоги разом з договором про відступлення права вимоги (цесії) №23/11-15-1 від 23.11.2015 року.

Вказане повідомлення було отримано позивачем 27.11.2015 року за вх. №1149, що підтверджується відповідним штампом канцелярії.

Крім того, на виконання умов договору відступлення права вимоги (цесії) №23/11-15-1 від 23.11.2015 року ТОВ "Євроконсалтсервісгруп" передало, а ТОВ "Компанія ТК Групп" в свою чергу прийняло документи, що підтверджується актами приймання - передачі документів №1 від 23.11.2015, №2 від 24.11.2015, №3 від 24.11.2015, які підписані уповноваженими представниками сторін без заперечень та зауважень, в добровільному порядку, та скріплені печатками підприємств.

Доводи позивача про те, що опорюваний договір був укладений без схвалення згоди попереднього директора на відступлення права вимоги за основним договором, правомірно були відхилені місцевим господарським судом, з огляду на наступне.

Судовою колегією апеляційного господарського суду встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 06.09.2013 року між ПАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" та Павлюком М.М. було укладено контракт з керівником дочірнього підприємства "Івано - Франківський облавтодор" №155 з 06.09.2013 року до 06.09.2018 року.

Згідно з п.п. 6.1, 6.2, 6.3 статуту ДП "Івано - Франківський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України", затвердженого наказом Державного агентства автомобільних доріг України №10 від 13.01.2012 року, управління підприємством здійснює директор, директор самостійно вирішує питання діяльності підприємства, директор діє без доручення від імені підприємства.

Судова колегія зазначає, що положення статуту позивача не містять будь - яких обмежень в діях директора щодо надання письмової згоди на відступлення права вимоги у зобов'язанні підприємства, а відтак, директор ДП "Івано - Франківський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" Павлюк М.М., надаючи письмову згоду на заміну кредитора та відступлення прав іншій особі за договором поставки №16/10-08 від 16.10.2008 року, яка викладена у листі від 16.11.2015 року, мав необхідний обсяг повноважень, що визначені статутом ДП "Івано - Франківський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України".

Місцевий господарський суд не погодився з доводами позивача, що опорюваний договір має ознаки договору факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком місцевого господарського суду, з урахуванням наступного.

Так, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором (ч. 1 ст. 1077ЦК України).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором.

У цьому випадку права грошової вимоги до боржника переходять до фактора з метою забезпечення виконання зобов'язань клієнта перед фактором (забезпечувальне відступлення).

Загальні умови та порядок здійснення факторингових операцій визначаються Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими законодавчими актами.

За наведеним визначенням договору факторингу цей договір спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 10.07.2007 року у справі №26/347-06-6531.

Таким чином, у випадку правової конструкції договору факторингу має місце двостороннє зобов'язання сторін (з однієї сторони - надання грошових коштів у розпорядження, а з другої сторони - відступлення права грошової вимоги та здійснення оплати).

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Таким чином, предметом договору факторингу може бути тільки грошова вимога ( ч. 1 ст. 1078 ЦК України).

Відпоповідно до ч. 3 ст. 1079 ЦК України фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Отже, відповідно до вимог ст.ст. 1077, 1079 ЦК України та статей 4, 5, 7 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фактор, на момент укладення договору факторингу, повинен мати статус фінансової установи та отримати дозвіл на надання фінансової послуги факторингу.

Відповідно до п. 1.1 договору відступлення права вимоги (цесії) №23/11-15-1 від 23.11.2015 року його предметом є відступлення цедентом цесіонарієві та набуття цесіонарієм права вимоги (цесія), належного цедентові, за договором поставки №16/10-08 від 16.10.2008 року, який був укладений між цедентом та ДП "Івано - Франківський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" на вказану суму боргу, а саме 3 130 308 грн. 10 коп.

Так, зі змісту оспорюваного договору вбачається, що його метою є заміна особи на активній стороні зобов'язання із збереженням всіх інших елементів зобов'язального правовідношення за плату, та не передбачає надання послуг з фінансування під відступлення права грошової вимоги.

Судова колегія апеляційного господарського суду зазначає, що в договорі відступлення права вимоги (цесії) №23/11-15-1 від 23.11.2015 року відсутнє зобов'язання нового кредитора передати Первісному кредитору грошові кошти за плату.

Крім того, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" як кредитні у цій статті розглядаються операції, зазначені в пункті 3 частини третьої ст. 47 Закону, а також придбання права вимоги на виконання зобов'язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог та прийом платежів (факторинг). В цій нормі Закону факторинг класифікується як кредитна операція, що підтверджує суть факторингу - фінансування під відстрочення права вимоги, надання коштів в розпорядження за плату.

Таким чином, між договором про відступлення права вимоги та договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) є лише одна спільна риса: вони базуються на заміні кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги).

Важливою відмінністю цих двох договорів є те, що при відступленні права вимоги первісний кредитор передає новому кредитору боргові зобов'язання боржника і більше взаємовідносин не має, а ні з боржником, а ні з новим кредитором щодо перерахування коштів первісному кредитору, тож по суті відбувається купівля-продаж права вимоги боргових зобов'язань. А в договорі факторингу фактор може отримувати кошти і від клієнта, і від боржника, вони розраховуються із фактором, це передбачено ст.1084 ЦК України.

З норм Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" випливає, що вказаний закон є нормативно-правовим актом спеціальної дії, який регулює відносини, пов'язані з функціонуванням фінансових ринків та надання фінансових послуг. Сфера дії цього закону за суб'єктним складом обмежується: фінансовими установами, особами, які здійснюють діяльність з посередницьких послуг на ринках фінансових послуг, об'єднаннями фінансових установ, включених до реєстру саморегулівних організацій.

У зв'язку з цим відсутні правові підстави для застосування до суб'єктів господарювання, що не є фінансовими установами, та набувають на платній основі право вимоги до третіх осіб на підставі договорів відступлення права вимоги, незалежно від умов такого набуття (з дисконтом, премією або без) норм Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

З урахуванням вищевикладеного колегія суддів приходить до висновку, що, опорюваний договір за своєю правовою природою є саме договором відступлення права вимоги, метою якого є передання прав кредитора іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а не договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), а тому не приймає до уваги доводи позивача щодо наявності ознак факторингу у даному правочині.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не доведено наявності фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання договорів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, позивачем також не обґрунтовано порушення своїх прав укладеним договором відступлення права вимоги по відношенню до нього як боржника за договором поставки, а також, враховуючи умови п. 2.2. договору відступлення права вимоги, відповідно до якого цедент гарантує, що на час укладання цього договору ним отримано письмову згоду боржника щодо відступлення права вимоги, та, відповідно правомірністю відмови у позові

Твердження апелянта в апеляційній скарзі про перевищення повноважень колишнього директором ДП «Івано-Франківський облавтодор» щодо надання письмової згоди на відступлення права вимоги, з посиланням наказ ПАТ Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» від 11.07.2012 № 127, яким затверджено положення про порядок ведення договірної роботи, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки пунктами 3.1 -3.3 вказаного положення передбачено надання погодження ПАТ Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» дочірнім підприємств саме проектів договорів судпідряду та договорів на закупівлю матеріально-технічних ресурсів.

Доводи заявника апеляційної скарги, щодо відсутності повноважень у директора ДП "Івано - Франківський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України Павлюка М.М. є необґрунтованими та спростовуються обставинами, встановленими у даній постанові.

Посилання заявника апеляційної скарги про те, що внаслідок укладення відповідачами оспорюваного договору були порушені його майнові права та охоронювані законом інтереси, що порушують свободу договору у виборі контрагента та право на виконання своїх зобов'язань належними сторонами, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України дозволяє заміну кредитора іншою особою внаслідок передання своїх прав за правочином (відступлення права вимоги). При цьому майнові права та охоронювані законом інтереси апелянта не порушено жодним чином, так як оспорюваним договором не змінювався контрагент по основному договору, а лише відбулась заміна кредитора в частині права вимоги грошових зобов'язань. Пунктом 1.2.1 оспорюваного договору цесії чітко зазначено, що до відповідача -2 перейшло право вимагати від боржника, яким є позивач, належного виконання ним грошового зобов'язання за основним договором. В іншій частині основного договору умови не змінилися, й по відношенню до апелянта залишився той самий контрагент та з тими ж самими зобов'язаннями, з яким останній укладав основний договір.

На підставі вищевикладеного апеляційний суд не приймає до уваги інші твердження позивача, що зазначені в апеляційній скарзі стосовно порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до вимог ст.ст. 32, 33 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно з нормами ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до ст. 104 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів на підставі доказів, наявних в матеріалах справи, пояснень представників сторін, дійшла до висновку, що відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України підстав для скасування чи зміни рішення місцевого господарського суду не вбачає, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

В зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 4-2, 4-3, 4-7, 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу дочірнього підприємства "Івано-Франківський облавтодор" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України", а рішення господарського суду міста Києва від 17.05.2017 у справі № 910/5064/17 залишити без змін.

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді М.Л. Яковлєв

Л.В. Чорна