ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2017 року Справа № 905/820/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого Демидової А.М. (доповідач у справі),
суддів:Владимиренко С.В., Шевчук С.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргуПублічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
на рішення господарського суду Донецької області від 26.01.2017
та постановуДонецького апеляційного господарського суду від 15.03.2017
у справі№ 905/820/15 господарського суду Донецької області
за позовомПублічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
доПриватного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Макіївкагаз"
простягнення 3 270 544,85 грн.,
за участю представників:
від позивачаСтарчик А.А.
від відповідачане з'явився

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - ПАТ "НАК "Нафтогаз України") звернулося до господарського суду Донецької області з позовом до Приватного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Макіївкагаз" (далі - ПрАТ "Макіївкагаз") про стягнення суми основного боргу у розмірі 2 464 032,74 грн., пені у розмірі 326 451,86 грн., трьох відсотків річних у розмірі 21 828,56 грн. та суми, на яку збільшилася сума основного боргу внаслідок інфляційних процесів у розмірі 458 231,69 грн., всього - 3 270 544,85 грн.

Рішенням господарського суду Донецької області від 26.01.2017 у справі № 905/820/15 (колегія суддів у складі: Шилова О.М. - головуючий, Сажнева М.В., Паляниця Ю.О.) позовні вимоги ПАТ "НАК "Нафтогаз України" задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ "Макіївкагаз" на користь позивача 2 464 032,74 грн. основного боргу, 458 231,69 грн. інфляційних втрат, 21 614,98 грн. 3% річних. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 15.03.2017 (колегія суддів у складі: Ломовцева Н.В. - головуючий, Колядко Т.М., Татенко В.М.) рішення господарського суду Донецької області від 26.01.2017 у справі № 905/820/15 залишено без змін.

Не погоджуючись із рішенням господарського суду Донецької області від 26.01.2017 та постановою Донецького апеляційного господарського суду від 15.03.2017 у справі № 905/820/15 в частині відмови у стягненні пені, ПАТ "НАК "Нафтогаз України" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить суд скасувати зазначені судові акти в частині відмови у стягненні 326 451,86 грн. пені і прийняти нове рішення, яким позов у цій частині задовольнити.

В обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на те, що зазначені рішення та постанова в оскаржуваній частині прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 17.10.2017 колегією суддів у складі: Демидової А.М. - головуючого (доповідач у справі), Владимиренко С.В., Шевчук С.Р. прийнято зазначену касаційну скаргу ПАТ "НАК "Нафтогаз України" до касаційного провадження та призначено її розгляд у судовому засіданні на 14.11.2017 о 10 год. 20 хв.

Учасники судового процесу, згідно з приписами ст. 1114 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), були належним чином повідомлені про день, час і місце розгляду касаційної скарги, однак відповідач передбаченим законом правом на участь у розгляді скарги касаційною інстанцією не скористався.

Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, між ПАТ "НАК "Нафтогаз України" (Продавець) та ПрАТ "Макіївкагаз" (Покупець) був укладений договір № 13-296-Б на купівлю-продаж природного газу від 20.12.2012 (далі - Договір).

За умовами п. 1.1 Договору в редакції додаткової угоди № 8 від 22.12.2014 Продавець зобов'язався передати у власність Покупцю у 2013-015 роках природний газ, а Покупець - прийняти та оплатити газ на умовах Договору.

Газ, що продається за Договором, використовується Покупцем виключно для подальшої реалізації установам і організаціям, що фінансуються з державного та місцевих бюджетів, які є кінцевими споживачами газу (п. 1.2 Договору).

Згідно з п. 2.1 Договору в редакції додаткової угоди № 9 від 05.02.2015, Продавець передає Покупцеві у період з 01.01.2013 по 31.03.2015 газ в обсязі до 5 422 390 куб.м.

Відповідно до п. 6.1 Договору в редакції додаткової угоди № 3 від 28.04.2014 оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється Покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу, на підставі підписаного сторонами акта приймання-передачі газу за розрахунковий місяць.

Згідно з положеннями п. 3.4 Договору акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Сторони домовились про те, що строк, у межах якого вони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за Договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у три роки (п. 9.2 Договору).

Відповідно до п. 11 Договору, він набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, діє в частині реалізації газу до 31.12.2013, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Сторони неодноразово домовлялись про продовження строку дії Договору (додаткові угоди № 2 від 31.12.2013 та № 8 від 22.12.2014.

Договір та додаткові угоди до нього підписані представниками обох сторін без заперечень та скріплені печатками.

Згідно зі ст. 655 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Задовольняючи частково позовні вимоги, господарські суди попередніх інстанцій виходили з того, що на виконання умов Договору позивач продав, а відповідач прийняв за період з січня 2013 року по грудень 2014 року природний газ у загальному обсязі 3 837 390 куб.м на загальну суму 16 084 449,96 грн. Однак, відповідач у порушення умов Договору своєчасно та в повному обсязі не здійснив оплату отриманої продукції. Так, поставлений у січні, лютому та квітні-грудні 2013 року, лютому-жовтні 2014 року газ відповідач оплатив своєчасно і в повному обсязі; поставлений у березні 2013 року та січні 2014 року газ оплатив повністю, але з простроченням; поставлений у листопаді 2014 року газ оплатив частково - в сумі 126 969,70 грн. та з простроченням; оплат за поставлений у грудні 2014 року газ до прийняття рішення у даній справі відповідач не здійснював, внаслідок чого за зобов'язаннями за листопад-грудень 2014 року у нього існує заборгованість за поставлений на підставі Договору природний газ у загальній сумі 2 464 032,74 грн., з яких 1 311 040,58 грн. - борг за листопад і 1 152 992,16 грн. - за грудень.

На підставі викладеного, місцевий господарський суд, з яким погодився господарський суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача боргу у розмірі 2 464 032,74 грн. за отриманий ним природний газ за період з листопада по грудень 2014 року.

Щодо позовних вимог про стягнення 458 231,69 грн. інфляційних втрат та 21 828,56 грн. трьох процентів річних, місцевий господарський суд, з яким погодився господарський суд апеляційної інстанції, з урахуванням умов Договору та положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, здійснивши розрахунок інфляційних втрат та трьох процентів річних, заявлених позивачем до стягнення, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення інфляційних втрат повністю та часткового задоволення позовної вимоги про стягнення трьох процентів річних, стягнувши з відповідача на користь позивача 458 231,69 грн. інфляційних втрат та 21 614,98 грн. трьох процентів річних.

При цьому, господарський суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний господарський суд, відхилив клопотання відповідача, викладене у відзиві на позовну заяву, про зменшення розміру інфляційних та 3% річних до 90%, пославшись на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 24.10.2011 № 6-38цс11 щодо правової природи інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних.

Також, місцевий господарський суд, з яким погодився господарський суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у частині стягнення пені у зв'язку з безпідставністю заявленої вимоги.

Крім того, господарський суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний господарський суд, відхилив заявлені відповідачем клопотання № 165 від 16.11.2015 та № 214 від 30.03.2016 про відстрочку виконання рішення суду на 1 рік з дня набрання ним законної сили, у зв'язку з їх необґрунтованістю.

Причиною подання позивачем касаційної скарги у даній справі стала відмова господарськими судами попередніх інстанцій у задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені.

Колегія суддів касаційної інстанції при розгляді касаційної скарги ПАТ "НАК "Нафтогаз України" приймає до уваги, що рішення місцевого та постанова апеляційного господарських судів оскаржуються виключно в частині позовних вимог про стягнення пені, та вважає висновки господарських судів попередніх інстанцій про відсутність правових підстав для стягнення пені передчасними, з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 84 ГПК України у мотивувальній частині рішення господарського суду вказуються обставини справи, встановлені господарським судом, доводи, за якими господарський суд відхилив клопотання і докази сторін.

Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 105 ГПК України у постанові апеляційної інстанції мають бути зазначені обставини справи, встановлені апеляційною інстанцією, доводи, за якими апеляційна інстанція відхиляє ті чи інші докази.

Рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі. Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Господарським судам слід виходити з того, що рішення може ґрунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом. При цьому необхідно мати на увазі, що згідно зі статтею 43 ГПК України наявні докази підлягають оцінці у їх сукупності і жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарські суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом (п.п. 1, 2, 4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення").

Крім того, відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Хаджинастасиу проти Греції", національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію; у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України"), і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Право на справедливий суд, передбачене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це, зокрема, і право на обґрунтоване рішення. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" від 27.09.2001).

Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Суомінен проти Фінляндії" від 01.07.2003).

Положеннями ч. 1 ст. 230, ч.ч. 4, 6 ст. 231 ГК України, ч. 3 ст. 549, ч. 1 ст. 612 ЦК України та ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено обов'язок учасника господарських відносин сплатити штрафні санкції у разі невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання, зокрема: у вигляді штрафу, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; та у вигляді пені, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, розмір яких, зазвичай, визначається обліковою ставкою Національного банку України та не може перевищувати подвійної облікової ставки, що діяла у відповідний період.

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 у справі № 6-116цс13).

У силу ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції (пп. 2.5 п. 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Як встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, згідно з п. 7.1 Договору за невиконання або неналежне виконання умов Договору сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України та Договором.

Відповідно до п. 7.2 Договору в редакції додаткової угоди № 2 від 31.12.2013 у разі, якщо до 20 числа місяця, наступного за місяцем закінчення строку дії Договору в частині поставки газу (Розділ ХІ Договору), Покупець не здійснить повну оплату фактично отриманого за Договором природного газу, Покупець зобов'язується (крім суми заборгованості) сплатити Продавцеві пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Згідно з п. 11 Договору в редакції додаткової угоди № 8 від 22.12.2014 Договір діє в частині реалізації газу до 31.03.2015.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача пені у розмірі 326 451,86 грн., нарахованої за несвоєчасне виконання зобов'язання з оплати за поставлений природний газ за загальний період з 20.04.2013 по 20.04.2015, суди попередніх інстанцій виходили з того, що відповідно до умов п. 7.2 Договору у редакції додаткової угоди № 2 від 31.12.2013 до нього нарахування пені за порушення Покупцем грошового зобов'язання має починатися з 21 числа місяця, наступного за місяцем закінчення строку дії Договору в частині поставки газу, одночасно для всіх здійснених за договором поставок газу.

Таким чином, за висновками судів попередніх інстанцій, оскільки строк Договору сплинув 31.03.2015, позивач має право нараховувати пеню, починаючи з 21.04.2015, і лише на ту заборгованість, яка станом на зазначену дату залишалась несплаченою.

Проте зі встановлених судами обставин вбачається, що у п. 6.1 Договору сторони погодили здійснення Покупцем поточної оплати за газ протягом місяця поставки або ж у разі неповної оплати здійснення остаточного розрахунку за фактично переданий газ до 20-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу.

Оскільки під час розгляду даної справи суди першої та апеляційної інстанцій не встановили обставини зміни сторонами передбаченого вказаною умовою Договору терміну виконання Покупцем зобов'язання щодо поточної щомісячної оплати за газ, то відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України воно підлягало виконанню саме у цей термін, відтак час прострочення оплати щодо окремих обсягів газу має обчислюватись з відповідного числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу.

Водночас слід зауважити, що з вказаної в судових рішеннях редакції п. 7.2 Договору не вбачається встановлення сторонами певного іншого строку виконання саме зобов'язань з оплати поставленого газу, адже вказана умова Договору пов'язує з обставинами здійснення повної оплати фактично отриманого за Договором природного газу до 20 числа місяця, наступного за місяцем закінчення строку дії Договору в частині поставки газу, лише обов'язок Покупця сплатити Продавцеві пеню.

Не врахувавши викладеного, при розгляді позовної вимоги про стягнення пені суди першої та апеляційної інстанцій не взяли до уваги час прострочення виконання відповідачем обов'язку з оплати відповідних обсягів газу за кожен місяць у спірний період, а відтак належним чином не перевірили правильність нарахування позивачем сум пені за відповідні порушення.

Водночас, при вирішенні питання, пов'язаного із застосуванням до спірних правовідносин ч. 2 ст. 2 Закону України "Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств-виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси", який набрав чинності 07.02.2015, суди попередніх інстанцій не дослідили питання щодо правильності нарахування позивачем пені з урахуванням положень вказаної норми.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 2 вказаного Закону встановлено мораторій на час, визначений у статті 1 цього Закону, на нарахування та стягнення пені та інших штрафних санкцій енергопостачальними компаніями у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси підприємствами - виконавцями/виробниками житлово-комунальних послуг, що надають такі послуги у районі проведення антитерористичної операції.

Таким чином, з дня набрання чинності вказаним Законом встановлено мораторій на час, визначений у статті 1 цього Закону, на нарахування та стягнення пені та інших штрафних санкцій, у зв'язку з чим період нарахування пені підлягає обмеженню до 07.02.2015.

Однак наведене не було враховано судами попередніх інстанцій при вирішені спору.

Отже, господарські суди попередніх інстанцій припустились неправильного застосування приписів ч. 1 ст. 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та ч. 1 ст. 43 цього Кодексу стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, що відповідно до ч. 1 ст. 11110 ГПК України є підставою для скасування прийнятих у справі судових рішень.

Враховуючи встановлені ст. 1117 ГПК України межі перегляду справи в касаційній інстанції, які не дають права касаційній інстанції встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені попередніми судовими інстанціями чи відхилені ними, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, оскаржувані судові акти в частині позовних вимог про стягнення пені підлягають скасуванню з передачею справи у відповідній частині на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи господарському суду першої інстанції необхідно взяти до уваги викладене у даній постанові, вжити всі передбачені чинним законодавством заходи для всебічного, повного та об'єктивного встановлення обставин справи, дати належну правову оцінку зібраним у справі доказам, доводам та запереченням учасників судового процесу і, в залежності від встановленого та відповідно до вимог закону, вирішити спір.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119-11112 ГПК України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" задовольнити частково.

Постанову Донецького апеляційного господарського суду від 15.03.2017 та рішення господарського суду Донецької області від 26.01.2017 у справі № 905/820/15 у частині позовних вимог про стягнення пені скасувати.

Справу № 905/820/15 у цій частині передати на новий розгляд до господарського суду Донецької області.

В іншій частині постанову Донецького апеляційного господарського суду від 15.03.2017 та рішення господарського суду Донецької області від 26.01.2017 у справі № 905/820/15 залишити без змін.

Головуючий суддя А.М. Демидова

Судді С.В. Владимиренко

С.Р. Шевчук