ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" листопада 2017 р. Справа № 922/2790/17

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Білецька А.М., суддя Гребенюк Н. В., суддя Медуниця О.Є.

при секретарі Бєлкіній О.М.

за участю представників сторін:

позивача: Ващенко Т.Д. (дов. № 38-4055/391 від 27.10.2017)

Олійник Д.Ю. (дов. № 40-45-87/149 від 01.11.2016)

відповідач: ОСОБА_3 - особисто

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м. Харків (вх. №2946 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 13.09.17 у справі № 922/2790/17

за позовом Комунального підприємства "Харківські теплові мережі", м. Харків

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м. Харків

про стягнення 66 681,10грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 13.09.2017 у справі № 922/2790/17 (суддя Лаврова Л.С.) позов задоволено повністю. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" вартість безпідставно спожитої теплової енергії за період з жовтня 2012 року по квітень 2015 року у сумі 66 681,10 грн. та витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 600,00 грн.

Відповідач звернувся з апеляційною скаргою на рішення господарського суду Харківської області від 13.09.2017 у справі № 922/2790/17, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відповідач зазначає про порушення судом першої інстанції ст. ст. 4-2, 4-3 ГПК України, посилаючись на те, що суд самостійно відступив від предмета позову, вказавши, що статті 1212 та 1213 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин і самостійно застосував положення, які регулюють вирішення спору при наявності господарського зобов'язання. Відповідач зазначає про відсутність договірних зобов'язань щодо надання послуг теплової енергії та гарячого водопостачання, вказує на те, що теплова енергія та гаряче водопостачання в нежитлові приміщення у продовж жовтня 2012 року по квітень 2015 року позивачем не надавалась та вказані приміщення не були обладнані приладами теплопостачання, що підтверджується листом КП "Жилкомсервіс" від 24.12.2014 № 23629/2/07-05, а також є відключеними від гарячого водопостачання та опломбовані. Окрім цього, відповідач просить застосувати до спірних правовідносин позовну давність в порядку ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України.

Позивач в запереченнях на апеляційну скаргу з доводами апеляційної скарги не погоджується, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, оскаржуване рішення - без змін. Позивач зокрема зазначає, що факт споживання відповідачем теплової енергії в опалювальних сезонах у спірний період підтверджується актами на підключення опалення на початку опалювальних сезонів та відключенням опалення наприкінці опалювальних сезонів; актом обстеження приміщення відповідача від 22.12.2014; актом переддоговірного обстеження від 27.01.2015.

Позивач надав також додаткові заперечення на апеляційну скаргу, в яких спростовує доводи відповідача про відсутність опалення у нежитлових приміщеннях. Позивач зазначає, що твердження відповідача з приводу оплати за теплову енергію на потреби гарячого водопостачання не відповідає дійсності, посилаючись зокрема на те, що наданий до позову розрахунок нарахувань за спожиту теплову енергію містить лише розрахунок вартості теплової енергії на потреби опалення. Щодо направлення відповідачу рахунків на оплату, позивач вказує на те, що щомісячні рахунки відповідач не отримував, оскільки договір купівлі-продажу теплової енергії він не уклав. Вимога про оплату спожитої енергії від 24.02.2015 на суму 44687,64 грн. та рахунок на оплату спожитої енергії за період з 26.10.2012 по 30.11.2014 були направлені відповідачу цінним листом з описом вкладення 19.03.2015, а в подальшому супровідним листом № 293 від 16.06.2015 та лист вимога на оплату від 09.08.2017. Крім того, позивач заперечує щодо застосування до спірних правовідносин позовної давності, оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи та своєчасно не скористався наданим йому правом на подання заяви про застосування позовної давності до винесення рішення у справі.

Перевіривши повноту встановлення судом обставин справи та докази по справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку та доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, заслухавши уповноважених представників сторін, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, виходячи з наступного.

Звертаючись до господарського суду, позивач зазначив про те, що відповідач з 16.05.2012 по 21.01.2014 користувався нежитловим приміщенням загальною площею 129,4 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2, на підставі договору оренди №4076 від 16 травня 2012 року, укладеного з Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, що підтверджується листом Управлінням комунального майна та приватизації від 25 липня 2012 року №8542.

В період з 22.01.2014 по 10.09.2015 відповідач користувався зазначеним нежитловим приміщенням на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 22.01.2014, укладеного відповідачем з Управлінням комунального майна та приватизації Харківської міської ради, що підтверджується договором купівлі-продажу нежитлових приміщень від 11.09.2015, укладеним між відповідачем та ОСОБА_4.

Як зазначає позивач, система опалення нежитлового приміщення по АДРЕСА_2 є невід'ємною частиною централізованої системи опалення будинку, тому при подачі теплової енергії в централізовану систему опалення будинку в опалювальні періоди одночасно опалювалось нежитлове приміщення, яким користувався відповідач.

Факт користування тепловою енергією позивач підтверджує Актами на включення опалення №173/21581 від 26.10.2012, №173/1692 від 02.10.2013, №173/3564 від 30.10.2014, та на відключення опалення №173/20846 від 15.04.2013, №173/1756 від 14.04.2014, №173/5235 від 14.04.2015. Зазначені акти підписані та скріплені печатками представників Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" та балансоутримувача будинку.

09 серпня 2017 року позивач направив на адресу відповідача лист-вимогу про необхідність оплати вартості безпідставно отриманої теплової енергії за період з жовтня 2012 року по квітень 2015 року в сумі 66.681,10 грн. (а.с. 28). Доказів на підтвердження здійснення оплати позивачем не надано.

Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів, що стало підставою звернення позивача до господарського суду з даним позовом.

Вирішуючи даний господарський спір, суд першої інстанції виходив з того, що визнав доведеним факт відпуску позивачем теплової енергії в спірне приміщення на підставі наданих позивачем доказів, зокрема актів на включення опалення №173/21581 від 26.10.2012, №173/1692 від 02.10.2013, №173/3564 від 30.10.2014, та актів на відключення опалення №173/20846 від 15.04.2013, №173/1756 від 14.04.2014, №173/5235 від 14.04.2015. При цьому, судом звернуто увагу, що відсутність договору про постачання теплової енергії при підтвердженні факту її постачання обставинами справи не звільняє відповідача від обов'язку оплати за фактично спожиту теплову енергію. З огляду на зазначене, а також враховуючи обов'язок відповідача оплачувати поставлену теплову енергію у спірне приміщення і за умови відсутності відповідного договору, місцевий господарський суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" на підставі частин 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України та п. 1 ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до ч. 4 ст. 19 Закону України "Про теплопостачання" теплогенеруюча організація має право постачати вироблену теплову енергію безпосередньо споживачу згідно з договором купівлі-продажу теплової енергії.

У статті 25 Закону України "Про теплопостачання" встановлено обов'язок споживача на своєчасне укладення договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.

Згідно з ч. 2 ст. 275 Господарського кодексу України відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається.

Зазначені положення кореспондуються з п.п. 4, 14 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1198 від 03.10.2007 (далі - Правила), якими передбачено, що користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі-продажу теплової енергії, споживач зобов'язаний до початку подачі теплоносія до системи тепло споживання укласти з теплопостачальною організацією такий договір.

Так, у п. 3 Правил передбачено, що споживач теплової енергії фізична особа, яка є власником будівлі або суб'єктом підприємницької діяльності, чи юридична особа, яка використовує теплову енергію відповідно до договору; відповідно до ст. 1 Закону України "Про теплопостачання" споживач теплової енергії фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору.

Однак, з аналізу положень Правил, зокрема, п. 44, вбачається, що термін споживач застосовується в значно ширшому значенні, оскільки він також розповсюджується і на осіб, які використовують теплову енергію без укладення договору на теплопостачання.

Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України "Про теплопостачання" споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

При цьому, відсутність договору про постачання теплової енергії при підтвердженні факту її постачання обставинами справи не звільняє відповідача від обов'язку оплати за фактично спожиту теплову енергію. Аналогічної правової позиції дотримується і Верховний Суд України у своїй постанові від 30.10.2013 у справі № 6-59цс13.

Як зазначає позивач, відповідач не уклав договір купівлі-продажу теплової енергії з КП "Харківські теплові мережі" і в період з жовтня 2012 року по квітень 2015 року безпідставно споживав теплову енергію на потреби опалення нежитлового приміщення по АДРЕСА_2

Як вбачається з матеріалів справи, факт відпуску теплової енергії в спірне приміщення підтверджується, зокрема, Актами на включення опалення №173/21581 від 26.10.2012, №173/1692 від 02.10.2013, №173/3564 від 30.10.2014, та Актами на відключення опалення №173/20846 від 15.04.2013, №173/1756 від 14.04.2014, №173/5235 від 14.04.2015.

Відповідач заперечує проти позову про стягнення вартості безпідставно спожитої теплової енергії, мотивуючи відсутністю приладів опалення у нежитлових приміщеннях по АДРЕСА_2, якими вона користувалася у період з 16.05.2012 по 10.09.2015 спочатку на підставі договору оренди як орендар, а потім на підставі договору купівлі-продажу як власник. На підтвердження наведених доводів відповідач надав до суду апеляційної інстанції:

- лист КП «Жилкомсервіс» від 24.12.2014 № 23629/2/07-05, у якому зазначено, що станом на 24.12.2014 було проведено обстеження зазначених нежитлових приміщень, за результатами обстеження відповідача повідомлено, що приміщення не обладнані приладами теплопостачання, стояки теплопостачання ізольовані;

- лист відповідача без номера та дати, який отриманий позивачем 04.02.2015 вхідний №971.

Проте, твердження відповідача про відсутність приладів опалення у нежитлових приміщеннях у період з жовтня 2012 року по квітень 2015 року не підтверджені належними та допустимими доказами у справі, а самі листи, на які посилається відповідач, не можуть вважатися належними доказами відключення будинку, в якому знаходиться спірне приміщення, від мереж централізованого опалення у встановленому законодавством порядку.

Також, наведені відповідачем доводи про відсутність опалення у нежитлових приміщеннях спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Так, в акті обстеження нежитлових приміщень по АДРЕСА_2 від 22.12.2014 (а.с. 16), яке проведено в присутності представника відповідача - адміністратора студії танців ОСОБА_5 та яким підписаний даний акт, зазначено про наявність приладів опалення в нежитлових приміщеннях відповідача, зазначені тип та кількість приладів опалення, а саме: прилади опалення типа «Комфорт» в кількості 11 шт. довжиною 1,3 м та 1 шт. довжиною 0,7 м, зазначено, що система опалення приміщень єдина з системою опалення будинку. Зазначено про відсутність гарячого водопостачання у приміщеннях, наявність пломби на вводі трубопроводу гарячого водопостачання з відбитком « 17854138 ХТС».

В акті преддоговірного обстеження від 27.01.2015 (а.с. 17), що проводилось в присутності ФОП ОСОБА_3, яка від підписання акту відмовилась, зазначено, що система опалення єдина з будинком, гаряче водопостачання опломбоване, пломба з відбитком «17854138 ХТС» знаходиться в цілісності та схоронності.

В пункті 10 договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 11.09.2015 (а.с. 10-12), за яким відповідач продала належні їй нежитлові приміщення по АДРЕСА_2, зазначено: "Відчужувані нежитлові приміщення оглянуті мною, покупцем. Недоліки або дефекти, що перешкоджали б їх використанню за цільовим призначенням, на момент огляду виявлені не були. Претензій до продавця щодо якісних характеристик відчужуваних нежитлових приміщень я, покупець, не маю і приймаю їх у технічному стані, придатному для використання за цільовим призначенням".

Додатково на підтвердження опалення у нежитлових приміщеннях по АДРЕСА_2 позивачем до суду апеляційної інстанції надані акти обстеження від 23.03.2016, 08.12.2016 цих нежитлових приміщень, які на підставі договору купівлі-продажу від 11.09.2015 перейшли від ФОП ОСОБА_3 до нового власника ОСОБА_4 У вказаних актах зазначено про наявність опалення у нежитлових приміщеннях по АДРЕСА_2 та відсутність гарячого водопостачання.

Крім того, додатково на підтвердження опалення у нежитлових приміщеннях по АДРЕСА_2 позивачем до матеріалів справи надані копії документів стосовно ФОП ОСОБА_6, який орендував зазначені нежитлові приміщення до ФОП ОСОБА_3, а у тому числі копія технічного паспорту на нежитлові приміщення першого поверху № 1, 2, 3, 4, 5, 8, 9, 10 літ. "А-2" загальною площею 129,4 кв.м, розташованих по АДРЕСА_2 Відповідно до розділу технічного паспорту "Характеристика будинку, господарських будівель та споруд" у зазначених нежитлових приміщеннях є електрика, водопровід, каналізація та опалення.

Отже, докази відключення будинку, в якому знаходиться спірне приміщення, від мереж централізованого опалення у встановленому законодавством порядку в матеріалах справи відсутні. В той час як самовільне відключення від мереж централізованого опалення не є підставою для звільнення від оплати за послуги теплопостачання, що відповідає правовим висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі № 6-1192цс15.

Твердження відповідача у апеляційній скарзі, що предметом спору є також оплата за теплову енергію на потреби гарячого водопостачання не відповідає дійсності.

В актах обстеження від 22.12.2014, 27.01.2015 чітко зазначено, що у нежитлових приміщеннях гаряче водопостачання відсутнє, ввід трубопроводу гарячого водопостачання опломбований, пломба на вводі трубопроводу гарячого водопостачання з відбитком « 17854138 ХТС» знаходиться в цілісності та схоронності.

До того ж, наданий до позову розрахунок нарахувань за спожиту теплову енергію містить лише розрахунок вартості теплової енергії на потреби опалення, про що зазначено у розрахунку.

Відповідно до частини 6 статті 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Як зазначає позивач, у зв'язку з тим, що договір купівлі-продажу теплової енергії відповідач не уклав та користувався тепловою енергією безпідставно, він не отримував щомісячні рахунки за теплову енергію. Вимога про оплату спожитої теплової енергії від 24.02.2015 на суму 44687,64 грн. та рахунок на оплату спожитої теплової енергії на суму 44687,64 грн. за період з 26.10.2012 по 30.11.2014 були направлені відповідачу цінним листом з описом вкладення 19.03.2015. В подальшому рахунки на оплату були направлені відповідачу з супровідним. листом № 293 від 16.06.2015 та лист-вимога на оплату від 09.08.2017.

Оскільки ні приміщення відповідача, ні будинок, в якому воно розташовано, не обладнані приладами обліку теплової енергії, тому розрахунок вартості спожитої теплової енергії позивач правомірно здійснював згідно з нормативним документом «Норми та вказівки по нормуванню витрат палива та теплової енергії на опалення житлових та громадських споруд, а також на господарсько-побутові потреби в Україні» КТМ 204 України 244-94. Обґрунтований розрахунок вартості спожитої теплової енергії за період з жовтня 2012 року по квітень 2015 року міститься в матеріалах справи (а.с. 18-21), досліджений судом апеляційної інстанції, відповідачем жодним доказом не спростований.

З позовної заяви вбачається, що позов Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" про стягнення безпідставно спожитої відповідачем теплової енергії заявлено з посиланням на положення статей 1212 та 1213 Цивільного кодексу України, які не підлягають застосуванню до спірних правовідносин з урахуванням правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постановах від 24.09.14 у справі № 6-122 цс14, від 25.02.2015 у справі № 3-11гс15.

Так, зазначена норма застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність.

У постанові Верховного Суду України від 18.11.2015 по справі № 6-582цс15 зазначено, що позов про стягнення вартості теплової енергії підлягає задоволенню, якщо підтверджено, що між сторонами склалися фактичні договірні відносини.

Враховуючи те, що в даному випадку між сторонами на протязі жовтня 2012 року по квітень 2015 року склалися фактичні договірні відносини щодо постачання та споживання теплової енергії, позивач належними доказами підтвердив факт подачі теплової енергії в нежитлове приміщення по АДРЕСА_2, яким користувався відповідач в зазначений період, докази відключення приміщення від мереж централізованого опалення у встановленому законодавством порядку відсутні та відповідачем даний факт не доведений належними та допустимими доказами, в зв'язку з чим, колегія суддів дійшла висновку, що позов про стягнення з відповідача вартості спожитої теплової енергії підлягає задоволенню на підставі частин 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України та п. 1 ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України.

Щодо застосування позовної давності до спірних правовідносин, про яку заявлено відповідачем під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 3 статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

В суді апеляційної інстанції заявити про сплив позовної давності може сторона у спорі, яка доведе неможливість подання відповідної заяви в суді першої інстанції, зокрема у разі, якщо відповідну сторону не було належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи місцевим господарським судом.

Матеріали справи свідчать про те, що відповідач не брав участі в судових засіданнях під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Разом з цим, ухвала господарського суду Харківської області про порушення провадження у справі від 21.08.2017 (ухвала про відкладення розгляду справи від 04.09.2017) були направлені на адресу відповідача, що вказана у позовній заяві - 61184, АДРЕСА_1, яка співпадає з адресою, зазначеною у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, який наданий разом з позовною заявою (а.с. 31), та яка зазначена в якості фактичної адреси в апеляційній скарзі.

Згідно із частиною 1 статті 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного держаного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаю ться достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Відповідно до положень п.3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26 грудня 2011 року «Про деякі питання практики застосування Господар ського процесуального кодексу України судами першої інстанції» особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за на лежною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної ін формації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на від сутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Таким чином, оскільки відповідач був належним чином повідомлений про час і місце роз гляду справи в суді першої інстанції шляхом направлення відповідних ухвал суду на його юридичну та фактичну адресу, проте відповідач своєчасно не скористався наданим йому частиною 3 статті 267 Ци вільного кодексу України правом на подання заяви про застосування позовної давності до винесення рішення по справі, відсутні підстави для застосування судом апеляційної інстанції позовної давності.

З урахуванням викладених обставин, колегія суддів зазначає, що вимоги відповідача, що зазначені в апеляційній скарзі, не підлягають задоволенню, а наведені на їх підтвердження доводи не можуть бути прийнятими до уваги колегією суддів в якості підстав для скасування прийнятого у даній справі рішення господарського суду Харківської області від 13.09.17 у справі № 922/2790/17.

На підставі викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 99, 101, 102, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м. Харків залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 13.09.17 у справі № 922/2790/17 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Білецька А.М.

Суддя Гребенюк Н. В.

Суддя Медуниця О.Є.