КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" листопада 2017 р. Справа№ 910/2358/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Доманської М.Л.

суддів: Остапенка О.М.

Пантелієнка В.О.

при секретарі судового засідання Чміль Я.Є.

та представників:

від апелянта: Гузій Д.М. (дов. № 80 від 31.03.2017);

Мельник В.А. (дов. від 26.05.2017 № 83);

від ТОВ "Контент Делівері Сервіс": Наливайко С.П. (дов. від 03.03.2017);

розглянувши апеляційну скаргу Державної організації "Українське агентство з авторських та суміжних прав"

на рішення господарського суду міста Києва від 29.05.2017

у справі № 910/2358/17 (суддя Головіна К.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Контент Делівері Сервіс"

до Державної організації "Українське агентство з авторських та суміжних прав"

про визнання додаткової угоди укладеною

та за зустрічним позовом Державної організації "Українське агентство з авторських та суміжних прав"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Контент Делівері Сервіс"

про визнання додаткової угоди недійсною

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 29.05.2017 у справі № 910/2358/17 у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Державна організація "Українське агентство з авторських та суміжних прав" звернулася до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд оскаржуване рішення скасувати в частині відмови у задоволенні зустрічного позову та прийняти у цій частині нове рішення про задоволення зустрічного позову.

В обґрунтування апеляційної скарги Державна організація "Українське агентство з авторських та суміжних прав" посилається на те, що оскаржуване рішення, у відповідній частині, прийняте з порушенням норм матеріального права.

На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.09.2017, у зв'язку з самовідводом головуючого судді Скрипки І.М., суддів Гончарова С.А., Тищенко А.І., апеляційну скаргу Державної організації "Українське агентство з авторських та суміжних прав" передано головуючому судді: Доманській М.Л., суддям: Остапенко О.М., Пантелієнку В.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2017 апеляційну скаргу Державної організації "Українське агентство з авторських та суміжних прав" прийнято до провадження у складі вище зазначеної колегії суддів та призначено її розгляд на 11.10.2017.

26.10.2017 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від позивача за первісним позовом надійшло клопотання про визнання копії договору від 23.12.2013 № 01/2014, поданої ДО "Українське агентство з авторських та суміжних прав" та долученої господарським судом м. Києва до матеріалів справи неналежним та недопустимим доказом.

13.11.2017 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від позивача за зустрічним позовом надійшли додаткові пояснення по справі.

В судовому засіданні апеляційної інстанції 13.11.2017 представники апелянта апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити, представник позивача за первісним позовом проти апеляційної скарги заперечив, просив оскаржуване рішення, у відповідній частині, що оскаржується, залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 99 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом - ГПК України), в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, Київський апеляційний господарський суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Конституцією України кожному гарантується право на судовий захист, апеляційне та касаційне оскарження.

Також, Конституція України встановлює серед основних засад судочинства, зокрема, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Вказана конституційна норма конкретизована законодавцем в ст. 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", згідно з якою учасники судового процесу та інші особи у випадках і порядку, встановлених процесуальним законом, мають право на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення.

До господарського суду міста Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Контент Делівері Сервіс" (далі - ТОВ "Контент Делівері Сервіс", Товариство, позивач за первісним позовом) з позовом до Державної організації "Українське агентство з авторських та суміжних прав" (далі - ДО УААСП, Організація, відповідач за первісним позовом) про визнання додаткової угоди укладеною.

В обґрунтування своїх вимог ТОВ "Контент Делівері Сервіс" посилається на те, що під час укладення додаткової угоди від 30.01.2015 № 1 (далі - спірна додаткова угода) до договору від 23.12.2013 № 01/2014 сторонами було допущено технічну описку у даті основного договору - 23.12.2013, у той час, як у дійсності вказана додаткова угода № 1 стосувалась договору від 27.12.2013 № 01/2014, при цьому договору від 23.12.2013 № 01/2014 ніколи не існувало.

До початку розгляду справи по суті від ДО УААСП надійшла зустрічна позовна заява до ТОВ "Контент Делівері Сервіс" про визнання додаткової угоди недійсною, яка відповідно до ст. 60 ГПК України була прийнята судом до спільного розгляду з первісним позовом.

Зустрічна позовна заява, з урахуванням додаткових пояснень, поданих 10.05.2017, мотивована тим, що:

- допущення технічної помилки в даті договору, в силу положень ст. 229 ЦК України, має наслідком недійсність цього договору (угоди);

- спірна додаткова угода не спрямована на реальне настання правових наслідків та є фіктивним правочином;

- за відсутності у сторін примірника оригіналу договору від 23.12.2013 № 01/2014, як основного договору, спірна додаткова угода становить окремий документ юридичного характеру, який не відповідає вимогам ст. ст. 32, 33, 49 Закону України "Про авторське право та суміжні права", не містить необхідних істотних умов, що унеможливлює настання реальних правових наслідків та суперечить приписам ч. ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України.

У зустрічному позові ДО УААСП просить суд визнати додаткову угоду від 30.01.2015 № 1 до договору від 23.12.2013 № 01/2014 недійсною.

Оскаржуваним рішенням суд першої інстанції відмовив у задоволенні первісного позову та відмовив у задоволенні зустрічних позовних вимог.

З даним судовим рішенням в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ДО УААСП не погодився, звернувшись до суду з апеляційною скаргою.

Суд апеляційної інстанції переглядає оскаржуване рішення лише в тій частині, що оскаржується апелянтом.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, дійшов висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції в тій частині, що оскаржується, винесене з дослідженням матеріалів справи, з наступних підстав.

У судовому засіданні апеляційної інстанції представники позивача за зустрічним позовом зазначали, що 23.12.2013 та 27.12.2013 між ДО УААСП та ТОВ "Контент Делівері Сервіс" (КДС за договором) було укладено два договори № 01/2014, згідно з умовами яких ДО УААСП від імені авторів та їх правонаступників, включаючи іноземних, надає користувачам у порядку та на умовах, визначених цим договором, право (невиключну ліцензію) на публічне виконання творів у приміщеннях закладів користувачів, розташованих на території України, а користувачі зобов'язуються виплачувати ДО УААСП авторську винагороду (роялті) відповідно до умов даного договору та закону (п. 2.1). Як зазначили представники позивача за зустрічним позовом відповідно до положень розділу І договорів від 23.12.2013 № 01/2014 та від 27.12.2013 № 01/2014 сторони домовились вживати в даному договорі термін "користувач (користувачі)" у значенні "суб'єкти господарювання, які шляхом укладення із КДС договору доручили останньому врегулювати від їх імені та за їх рахунок шляхом укладення господарських договорів усі питання щодо використання ними способом публічного виконання творів".

Як вбачається з матеріалів справи, позивач за зустрічним позовом, надавши до матеріалів справи незасвідчену копію договору від 23.12.2013 № 01/2014, зазначав про її укладеність. В свою чергу предметом спору в межах даної справи була вимога ТОВ "Контент Делівері Сервіс" (за первісним позовом, судове рішення щодо якого не оскаржується) про визнання додаткової угоди від 30.01.2015 № 1 до договору від 23.12.2013 № 01/2014 такою, що укладена до договору від 27.12.2013 № 01/2014, в обґрунтування якої Товариство стверджує, що зазначення в тексті спірної додаткової угоди дати основного договору - 23.12.2013 є помилковим, а договору від 23.12.2013 № 01/2014 ніколи не існувало.

Судовою колегією встановлено те, що в матеріалах справи міститься незасвідчена копія, що в силу ст. 34 ГПК України не є належним доказом у справі. Жодна з сторін оригіналу чи належним чином засвідченої копії цього договору до суду на надала.

Також у матеріалах справи міститься додаткова угода від 30.01.2015 № 1 (далі - спірна додаткова угода), як в ній зазначено, - до договору від 23.12.2013 № 01/2014, згідно з умовами якої сторони дійшли згоди викласти п. п. 5.3 та 5.4 вказаного договору у наступній редакції:

"1. Сторони погодили, що незалежно від передбаченого договором порядку визначення розміру авторської винагороди (роялті), КДС зобов'язується оплачувати на користь ДО УААСП авторську винагороду (роялті) за розрахунковий період у загальному розмірі не нижче 10 000,00 грн., без ПДВ.

2. Порядок надання звітності КДС та підписання акта про виплату винагороди сторонами залишаються незмінними".

Суд першої інстанції зазначив, що під час розгляду господарським судом міста Києва та Київським апеляційним господарським судом справи № 910/6037/16, в межах якої досліджувались положення договору від 27.12.2013 № 01/2014 та на яку посилалися сторони, судами не встановлена наявність додаткових угод, укладених сторонами до договору від 27.12.2013 № 01/2014.

Позивач за зустрічним позовом стверджує, що спірна додаткова угода становить окремий документ юридичного характеру, який не відповідає вимогам ст. ст. 32, 33, 49 Закону України "Про авторське право та суміжні права", не містить необхідних істотних умов, що унеможливлює настання реальних правових наслідків за вказаною угодою, та є фіктивним правочином, тому на підставі ч. ч. 1, 5 ст. 203, ст. 215, ЦК України просив суд визнати її недійсною.

Не приймаються до уваги заперечення ДО УААСП про те, що спірна додаткова угода могла бути засвідчена підписом генерального директора Організації та її печаткою після звільнення ОСОБА_5 із займаної посади, оскільки протягом періоду з 13.10.2015 по 11.05.2016 попередня печатка ДО УААСП перебувала в її розпорядженні, з огляду на наступне.

Як вбачається зі змісту спірної додаткової угоди, її датовано 30.01.2015 та засвідчено підписом генерального директора ДО УААСП - ОСОБА_5

ОСОБА_5 звільнено з посади генерального директора ДО УААСП - 13.10.2015, що підтверджується відповідним наказом № 156-н, копія якого долучена до матеріалів справи. Таким чином, матеріалами справи не доведено, що спірна додаткова угода укладена після звільнення ОСОБА_5 з посади генерального директора ДО УААСП.

Крім того, судом встановлено, що попередню печатку ДО УААСП було знищено - 11.05.2016, що підтверджується актом знищення печатки ДО УААСП, засвідчена копія якого також наявна в матеріалах справи.

Отже, ДО УААСП, в порушення вимог ст. 33 ГПК України, не надано доказів, які б беззаперечно свідчили про те, що попередня печатка Організації протягом періоду з 13.10.2015 по 11.05.2016 перебувала у ОСОБА_5, а також про те, що спірна додаткова угода була підписана ОСОБА_5 після її звільнення з посади генерального директора, тому відповідні твердження позивача за зустрічним позовом ґрунтуються на його припущеннях та судом першої інстанції були правомірно не взяті до уваги. Протилежного в апеляційній скарзі не доведено.

Як вже зазначалось, відповідно до п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 № 11 (далі - Постанова Пленуму ВГСУ № 11) правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Як роз'яснено у постанові Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 № 9 (далі - Постанова Пленуму ВСУ № 9), вирішуючи спір про визнання договору або його частини недійсним, господарський суд має встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання договору (його частини) недійсним і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту договору вимогам закону, додержання встановленої форми договору; правоздатність сторін за договором; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо.

При цьому, суперечність договору актам законодавства як підстава його недійсності, повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним договором (чи його частиною) імперативного припису законодавства чи укладення певного договору всупереч змісту чи суті правовідносин сторін.

Виконуючи зазначені вказівки Верховного Суду України та перевіряючи доводи позивача за зустрічним позовом, господарський суд виходив з наступного.

Відповідно до п. 2.9 Постанова Пленуму ВГСУ № 11 на підставі статті 215 ЦК України недійсними можуть визнаватися не лише правочини, які не відповідають цьому Кодексу, а й такі, що порушують вимоги інших законодавчих актів України, указів Президента України, постанов Кабінету Міністрів України, інших нормативно-правових актів, виданих державними органами, у тому числі відомчих, зареєстрованих у встановленому порядку.

Зазначаючи про невідповідність спірної додаткової угоди вимогам чинного законодавства України, ДО УААСП послалась на ч. 5 ст. 32, ч. 2 ст. 33, п.п. "а", "б", "в" ч. 1 ст. 49 Закону України "Про авторські та суміжні права".

Так, згідно з положеннями ч. 1 ст. 49 Закону України "Про авторські та суміжні права" (тут і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) закріплено, що організації колективного управління повинні виконувати від імені суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав і на основі одержаних від них повноважень такі функції:

а) погоджувати з особами, які використовують об'єкти авторського права і (або) суміжних прав, розмір винагороди під час укладання договору;

б) укладати договори про використання прав, переданих в управління. Умови цих договорів повинні відповідати положенням статей 31 - 33 цього Закону;

в) збирати, розподіляти і виплачувати зібрану винагороду за використання об'єктів авторського права і (або) суміжних прав суб'єктам авторського права і (або) суміжних прав, правами яких вони управляють, а також іншим суб'єктам прав відповідно до цього Закону.

Відповідно до ч. 5 ст. 32 Закону України "Про авторські та суміжні права" право на передачу будь-яким особам невиключних прав на використання творів мають організації колективного управління, яким суб'єкти авторського права передали повноваження на управління своїми майновими авторськими правами.

Згідно з ч. 2 ст. 33 Закону України "Про авторські та суміжні права" договір про передачу прав на використання творів вважається укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов (строку дії договору, способу використання твору, території, на яку поширюється передаване право, розміру і порядку виплати авторської винагороди, а також інших умов, щодо яких за вимогою однієї із сторін повинно бути досягнено згоди). Авторська винагорода визначається у договорі у вигляді відсотків від доходу, отриманого від використання твору, або у вигляді фіксованої суми чи іншим чином. При цьому ставки авторської винагороди не можуть бути нижчими за мінімальні ставки, встановлені Кабінетом Міністрів України.

Отже, наведеними нормами Закону визначено функції організацій колективного управління, закріплено право передавати права на використання твору та встановлено коло осіб, які мають таке право на передачу, а також визначено вимоги до договору на право використання творів.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, яка зазначила, що додаткова угода не є самостійним правочином, а являється лише невід'ємною складовою частиною основного договору, спрямованою на зміну правовідносин, що вже існують між сторонами і виникли з основного договору, а не на встановлення нових правовідносин. Таким чином, додаткова угода регулює правовідносини сторін лише в частині внесених нею змін і не містить положень щодо погодження сторонами всіх істотних умов, а також інших умов, щодо яких за вимогою однієї із сторін повинно бути досягнуто згоди.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія, дослідивши матеріали справи та заслухавши доводи сторін, зазначає про те, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків, встановивши наявність (укладеність) договору від 23.12.2013 № 01/2014. Як вбачається, до матеріалів справи було долучено лише незасвідчену копію договору від 23.12.2013 № 01/2014, оригінал якого відсутній у обох сторін (як було зазначено повноважними представниками сторін у судових засіданнях суду апеляційної інстанції). Протилежного сторонами не доведено. Тому, враховуючи відсутність оригіналу договору від 23.12.2013 № 01/2014 як в матеріалах справи, так і у сторін, судова колегія дійшла висновку, що клопотання позивача за первісним позовом щодо визнання копії договору від 23.12.2013 № 01/2014, поданої ДО "Українське агентство з авторських та суміжних прав" та долученої господарським судом м. Києва до матеріалів справи неналежним та недопустимим доказом слід задовольнити на підставі ст. 34 ГПК України.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Приписами ст. ст. 203, 215 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За визначенням ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Дослідивши матеріали справи, судова колегія встановила, що додаткова угода від 30.01.2015 № 1, як зазначено, - до договору від 23.12.2013 № 01/2014 не є правочином у розумінні ст. 202 ЦК України, оскільки не спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (у контексті даної справи правочином є відповідний ліцензійний договір, існування якого не доведено в суді), що зумовлює неможливість визнання спірної додаткової угоди недійсною.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що зустрічні позовні вимоги ДО "УААСП" є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

У відповідності до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складається з фактів - підстав позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує апеляційну скаргу.

Доводи, викладені апелянтом в апеляційній скарзі, відхиляються судовою колегією за необґрунтованістю.

Отже, визначені законом підстави для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення в даному випадку відсутні.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для зміни чи скасування рішення господарського суду міста Києва від 29.05.2017 у справі № 910/2358/17 в частині відмови у задоволенні зустрічного позову Державної організації "Українське агентство з авторських та суміжних прав" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Континент Делівері Сервіс" про визнання додаткової угоди недійсною. Порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до зміни чи скасування оскаржуваного рішення у даній справі, у відповідній частині, судовою колегією не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державної організації "Українське агентство з авторських та суміжних прав" залишити без задоволення, рішення господарського суду м. Києва від 29.05.2017 у справі № 910/2358/17 в частині відмови у задоволенні зустрічного позову Державної організації "Українське агентство з авторських та суміжних прав" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Континент Делівері Сервіс" про визнання додаткової угоди недійсною - без змін.

2. Справу № 910/2358/17 повернути до господарського суду м. Києва.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Повний текст постанови підписаний: 20.11.2017.

Головуючий суддя М.Л. Доманська

Судді О.М. Остапенко

В.О. Пантелієнко