КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" вересня 2017 р. Справа№ 925/593/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тарасенко К.В.

суддів: Іоннікової І.А.

Тищенко О.В.

За участі представників:

від позивача: Усенко А.М. - представник

від відповідача: Патрікєєва І.В. - представник

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» на рішення Господарського суду Черкаської області від 11.07.2017 року у справі № 925/593/17 (суддя: Спаських Н.М.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українсько-Німецьке Підприємство з іноземними інвестиціями «Агрофірма Текуча»

про стягнення 49 500,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Провідна» звернулось до Господарського суду Черкаської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українсько-Німецьке Підприємство з іноземними інвестиціями «Агрофірма Текуча» про стягнення в порядку регресу коштів в сумі 49 500,00 грн. після виплати страхового відшкодування за пошкоджений автомобіль внаслідок ДТП.

Рішенням Господарського суду Черкаської області 11.07.2017 року у справі № 925/593/17 в задоволенні позовних вимог ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції, ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» звернулося до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Черкаської області від 11.07.2017 року у справі № 925/593/17 та прийняти нове рішення по справі, яким позовні вимоги ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, допущено неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, а висновки, викладені в оскаржуваному рішенні, не відповідають обставинам справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.07.2017 апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 27.09.2017.

Представники сторін у судове засідання з'явились та надали пояснення по суті спору.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, заслухавши присутніх представників сторін, перевіривши матеріали справи, наявні в ній докази та проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

11.12.2015 постановою Уманського міськрайонного суду Черкаської області (а.с. 14-15) було встановлено, що 02.09.2015 об 11 год. 40 хв. на перехресті вул. Київська та Центральна, 48 в с. Текуча, Уманського району, Черкаської області громадянка ОСОБА_4, керуючи власним автомобілем Фольксваген Транспортер, д.н.з. НОМЕР_1 та виїжджаючи на рівнозначне перехрестя, не врахувала дорожню обстановку, не впоралась з керуванням, не надала дорогу автомобілю Камаз 5511, д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_5, який рухався з правої сторони, внаслідок якого сталося ДТП.

Судом закрито провадження у справі про притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, оскільки строк притягнення цієї особи до адміністративної відповідальності сплив.

Також у постанові вказано, що, на думку суду, в ході розгляду справи було встановлено, що дорожньо-транспортна пригода, яка мала місце 02.09.2015 сталась з вини обох водіїв транспортних засобів.

У відповідності до ст. 1, 6, 22, 35 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 року, страховий поліс - це єдина форма внутрішнього договору страхування, яка посвідчує укладення такого договору. Страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором. При настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Відповідно до цього Закону потерпілим, які є юридичними особами, страховиком відшкодовується виключно шкода, заподіяна майну. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування.

Положеннями ст. 18 Закону України «Про страхування» визначено, що договір страхування набирає чинності з моменту внесення першого страхового платежу, якщо інше не передбачено договором страхування.

Статтею 10 цього ж Закону визначено, що страховим платежем (а це страховий внесок, страхова премія) є плата за страхування, яку страхувальник зобов'язаний внести страховику згідно з договором страхування.

Відповідно до довідки ВДАІ Уманського РВ УМВС в Черкаській області № 71582813 про дорожньо-транспортну пригоду (а.с. 17-18), вказано, що 02.09.2015 о 19:00 год. по вул. Київська в с. Текуча Уманського району Черкаської області сталась дорожньо-транспортна пригода з вини ОСОБА_4 (внаслідок допущеного нею порушення ПДР).

Відповідно до звіту № 30/10-301 від 21.11.2015 (а.с.26-34), матеріальний збиток, завданий власникові автомобіля VOLKSWAGEN Transporter Е4 держномер НОМЕР_1, в результаті його пошкодження при ДТП, станом на 30.10.2015 складає 164 193,00 грн.

ОСОБА_4 подала в філію ПрАТ «СК Провідна» заяву № про виплату страхового відшкодування ( а.с. 19-20) і вказала, що вона виїзджала на рівнозначне Т-подібне перехрестя, здійснювала поворот праворуч, а автомобіль КАМАЗ рухався на великій швидкості по її смузі руху в зустрічному напрямку.

11.05.2016 позивачем було складено страховий акт 1 № (а.с. 56-57), яким було визначено суму для виплати по транспортному засобу в сумі 49 500,00 грн.

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Провідна» на виконання умов договору, виплатило страхове відшкодування в розмірі 49500,00 грн. у зв'язку з чим, звернулось до суду з метою стягнення вказаних коштів з відповідача по справі.

Відповідно до ч.1 статті 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

На підставі ст. 1166 Цивільного кодексу України шкода, завдана майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено право страховика після виплати страхового відшкодування подати регресний позов.

Позивач просить стягнути з відповідача в порядку регресу витрати в сумі 49 500,00 грн.

Згідно статті 354 Господарського кодексу України за договором страхування страховик зобов'язується у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній страхувальником у договорі страхування, а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Статтею 27 Закону України «Про страхування» визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Таке ж положення вказане і в статті 993 Цивільного кодексу України, в якій вказано, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

За статтею 1187 Цивільного кодексу України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно зі статтею 1192 Цивільного кодексу України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

За змістом ст. 38.1.1. ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або до водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду.

У відповідності до ст. 1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Згідно роз'яснення пп. 2, 3 Вищого господарського суду України від 01.04.94 р. N 02-5/215 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди» - як у випадку невиконання договору, так і за зобов'язанням, що виникає внаслідок заподіяння шкоди, чинне законодавство виходить з принципу вини контрагента або особи, яка завдала шкоду (статті 614 та 1166 ЦК України). Крім застосування принципу вини при вирішенні спорів про відшкодування шкоди необхідно виходити з того, що шкода підлягає відшкодуванню за умови безпосереднього причинного зв'язку між неправомірними діями особи, яка завдала шкоду, і самою шкодою. Що ж до заподіяння шкоди джерелом підвищеної небезпеки, то його володілець звільняється від обов'язку відшкодування шкоди тільки тоді, коли доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Якщо з матеріалів справи вбачається, що груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого господарський суд зменшує розмір належного з володільця джерела підвищеної небезпеки відшкодування. Шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. Вирішуючи спори, пов'язані з відшкодуванням шкоди, завданої взаємодією кількох джерел підвищеної небезпеки, наприклад, зіткненням транспортних засобів, слід виходити з того, що у цьому випадку шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто з урахуванням принципу вини (стаття 1188 ЦК України). Отже, за цих обставин обов'язок відшкодування шкоди покладається на ту особу, з вини якої завдано шкоду. Якщо наявна вина всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, шкода відшкодовується кожним з них залежно від ступеню вини. У разі випадкового заподіяння шкоди, тобто коли зіткнення транспортних засобів є наслідком випадкового збігу обставин, збитки несе потерпілий, оскільки відсутні правові підстави для покладання відповідальності на іншу сторону. Якщо шкоду заподіяно джерелом підвищеної небезпеки, його володілець несе відповідальність перед потерпілим і у тому разі, коли це є наслідком вини осіб, які перебувають з ним у трудових відносинах або експлуатують таке джерело на підставах, передбачених Законом.

Позивач вважає, що вину водія відповідача у завданій шкоді застрахованому автомобілю ОСОБА_4 доведено висновками із постанови Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 11.12.2015 року (а.с. 14). Однак там лише вказано, що суд вважає, що ДТП, яка мала місце 02.09.2015, сталася з вини обох водіїв транспортних засобів без пояснення, за якими фактами і доказами судом зроблено цей висновок. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з наявних в матеріалах справи доказів неможливо оцінити ступінь вини кожного із водіїв для визначення їх відповідальності.

Жоден документ у справі не містить ніякого пояснення, якими конкретно діями водія відповідача ОСОБА_5 було спричинено ДТП. У справі немає доказів, що проти цієї особи було складено протокол про адміністративне порушення за порушення правил дорожнього руху і його притягнуто до відповідальності.

Отже, наданими у справу доказами позивачем не доведено вини водія відповідача у скоєнні ДТП і пошкодженні застрахованого автомобіля гр. ОСОБА_4

Враховуючи наведені обставини у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами обов'язку відповідача відшкодовувати витрати понесені позивачем, у зв'язку з чим, підстави для задоволення позову відсутні.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймається колегією суддів до уваги, оскільки не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції по даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається, апеляційна скарга позивача є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Черкаської області від 11.07.2017 року по справі № 925/593/17 залишити без змін.

2. Матеріали справи № 925/593/17 повернути до Господарського суду Черкаської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя К.В. Тарасенко

Судді І.А. Іоннікова

О.В. Тищенко