ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.11.2017 справа № 905/982/16

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: суддів:ОСОБА_1, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю представників сторін: від позивача: від відповідача: ОСОБА_4, за довіреністю; ОСОБА_5, за довіреністю; ОСОБА_6, за довіреністю;
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Донецькобленерго", м. Краматорськ, Донецька область
на рішення Господарського суду Донецької області
від31.01.2017 (підписано 06.02.2017)
у справі№ 905/982/16 (головуючий суддя Шилова О.М., судді Паляниця Ю.О., Сажнева М.В.)
за позовомПублічного акціонерного товариства "Часівоярський вогнетривкий комбінат", м. Часів Яр, Бахмутський район, Донецька область
доПублічного акціонерного товариства "ДТЕК Донецькобленерго", м. Краматорськ, Донецька область
про- стягнення 330 197,42грн. основного боргу, 39 396,23грн. пені, 12 808,82грн. 3% річних, 92 980,76грн. інфляційних; - визнання правочину про зарахування зустрічних вимог №53/ис-632 від 08.02.2016 недійсним
В С Т А Н О В И В:

У лютому 2016 року до господарського суду звернулось Публічне акціонерне товариство "Часівоярський вогнетривкий комбінат", м. Часів Яр, Бахмутський район, Донецька область (Позивач) із позовом до Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Донецькобленерго", м. Краматорськ, Донецька область енергетичне об'єднання", м. Луганськ (Відповідач) про стягнення 306 903,69грн. основного боргу, 31 316,80грн. пені, 4 997,05грн. 3% річних.

В процесі розгляду справи, Позивачем у суді першої інстанції з посиланням на ст. 22 ГПК України неодноразово змінювалась сума позовних вимог та було змінено предмет позову, остаточно просив стягнути 307 312,53 грн. основного боргу, 39 396,23грн. пені, 12 808,82грн. 3% річних, 92 980,76грн. інфляційних та визнати правочин про зарахування зустрічних вимог №53/ис-632 від 08.02.2016 недійсним. Зазначені вимоги прийняті господарським судом до розгляду.

Рішенням господарського суду Донецької області від 31.01.2017 позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з Відповідача на користь Позивача 307 312,53грн. основного боргу, 39 338,88грн. пені, 12 676,46грн. 3% річних, 73 452,08грн. інфляційних та 6 491,55грн. судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Відповідач, не погодившись з прийнятим рішенням, подав апеляційну скаргу на рішення господарського суду лише в частині стягнення пені, вимагав прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені відмовити.

В обґрунтування вимог скарги заявник посилається на те, що рішення судом першої інстанції винесено з порушенням норм матеріального права України.

Зокрема, заявник апеляційної скарги посилається на незаконність зміни Позивачем одночасно і предмету і підстави позову у заяві про уточнення позовних вимог, також на те, що вказана заява була подана Позивачем після початку розгляду справи по суті.

Крім того, зазначає, що При поданні заяви про уточнення позовних вимог Позивачем не було сплачено судовий збір за вимоги немайнового характеру.

Представники Позивача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечили, вважали рішення суду законним та обґрунтованим, просили залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення

Представник Відповідача в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги в повному обсязі, надав пояснення, аналогійні викладеним в апеляційній скарзі.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до вимог ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України здійснювалась фіксація судового засідання за допомогою технічних засобів.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 16.09.2013 між сторонами був укладений Договір про спільне використання технологічних мереж №Е-369/13 (далі Договір, т.1, а.с.10), за умовами п. 1.1 якого Позивач зобов'язався забезпечити технічну можливість передачі (транзиту) електричної енергії власними технологічними електричними мережами в точки приєднання електроустановок Відповідача або інших субєктів господарювання, передачу електричної енергії яким забезпечує Відповідач, а останній своєчасно сплачувати вартість послуг Позивача з утримання технологічних електричних мереж спільного використання та інші послуги.

За умовами п. 2.4. Договору, Позивач зобовязався щомісяця до другого дня розрахункового періоду надавати Відповідачу рахунок на оплату послуг за спільне використання технологічних електричних мереж, два примірники Акта прийому-здачі наданих послуг (додаток №10) та два примірника Акта про обсяги переданої електричної енергії (додаток №11), оформлених Позивачем.

Згідно п.4.1. Договору, Відповідач зобовязався здійснювати оплату за використання електричних мереж Позивача за розрахунковий період. Розрахунок плати за використання електричних мереж Позивача здійснюється згідно з додатком "Порядок обрахування плати за спільне використання технологічних електричних мереж".

Розрахунковим вважається період з 02 числа розрахункового місяця до такого самого числа наступного місяця (п. 7.1. Договору).

Пунктом п.7.3. Договору встановлений порядок та строк оплати, оплата Відповідачем послуг з утримання технологічних електричних мереж спільного використання здійснюється платіжним дорученням на підставі виставленого Позивачем рахунка та оформленого Акта прийому-здачі наданих послуг у десятиденний термін з дати отримання рахунка. У відповідності до ч.1 ст.212 Цивільного кодексу України зобовязання Відповідача здійснювати відшкодування частини витрат з утримання технологічних електричних мереж спільного використання за Договором виникають з моменту включення НКРЕ України вказаних витрат до тарифу на передачу електричної енергії, який затверджений постановою НКРЕ України, та після підписання сторонами всіх додатків, оговорених у п. 10.5. Договору.

Згідно п. 8.2.1. Договору за внесення платежів, передбачених пунктом 4.1. Договору, з порушенням терміну, визначеного відповідним додатком до Договору, Відповідач сплачує Позивачу пеню у розмірі облікової ставки НБУ за кожний день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати.

Позивач на виконання умов Договору, надавав Відповідачу послуги із забезпечення транзиту електричної енергії Відповідача протягом періоду з січня 2014 року по червень 2016 року, що підтверджується актами прийому-здачі наданих послуг з передачі електричної енергії в процесі спільного використання технологічних електричних мереж від 31.01.2014, 28.02.2014, 31.03.2014, 30.04.2014, 31.05.2014, 01.07.2014, 31.07.2014, 31.08.2014, 30.09.2014, 31.10.2014, 30.11.2014, 31.12.2014, 31.01.2015, 28.02.2015, 31.03.2015, 30.04.2015, 31.05.2015, 30.06.2015, 31.07.2015, 31.08.2015, 30.09.2015, 31.10.2015, 30.11.2015, 31.12.2015, 31.01.2016, 29.02.2016, 31.03.2016, 30.04.2016, 31.05.2016, 30.06.2016; щомісячними актами про обсяги переданої електричної енергії у 2014 та 2015 роках, а також у першому півріччі 2016 року, які підписані уповноваженими представниками сторін без зауважень та скріплені їхніми печатками, а також на оплату наданих послуг, які були отримані Позивачем, про що свідчать відповідні відмітки на супровідних листах.

Факт надання Позивачем послуг за спірним Договором сторонами не оспорюється.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідач свого обовязку з повної та своєчасної оплати вартості послуг у встановлений п. 7.3. Договору строк не виконав, чим порушив умови Договору, вимоги ст.ст. 525, 526, 530 Цивільного кодексу України та ст.193 Господарського кодексу України.

Так, вартість послуг за січень квітень, червень грудень 2014 року Відповідач сплатив із простроченням, а борг за січень квітень, червень та частково за травень 2016 року погасив під час розгляду даної справи в суді першої інстанції, у звязку з чим заборгованість в розмірі 307 312,53грн. за січень грудень 2015 року та травень (частково) 2016 року залишилась несплаченою.

Отже висновок господарського суду щодо стягнення заборгованості за Договором за розрахункові періоди за період січень грудень 2015 року та травень червень 2016 в сумі 307 312,53грн. є законним та обґрунтованим.

Посилаючись на неналежне виконання Відповідачем взятих на себе за п.п. 4.1., 7.3. Договору зобовязань, Позивач просив стягнути з Відповідача 39 396,23грн. пені, нарахованої на заборгованість за послуги, отримані у лютому 2015 року червні 2016 року за загальний період 14.03.2015 14.07.2016 (розрахунок позовних вимог станом на 14.07.2016 т.1, а.с.202-205).

Перевіривши розрахунок пені, що здійснений судом першої інстанції за прострочення оплати за Договором за розрахункові періоди з лютого 2015 року по червень 2016 року, починаючи з 14.03.2015 по 14.07.2016 (з урахуванням моменту порушеного права за кожним періодом), судова колегія вважає обґрунтованим висновок суду в частині стягнення з Відповідача пені в розмірі 39 338,88 грн.

Зазначений розрахунок відповідає вимогам ч. 6 ст. 232 ГК України.

За порушення строків оплати Позивач також вимагає стягнути 12 808,82грн. 3% річних, нарахованих за несвоєчасну сплату заборгованості за послуги, отримані у січні квітні, червні грудні 2014 року та січні 2015 року червні 2016 року, а також 92 980,76грн. інфляційних, нарахованих за несвоєчасну сплату заборгованості за послуги, отримані у березні, квітні, червні грудні 2014 року та січні 2015 року березні 2016 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних, здійснений судом першої інстанції за прострочення оплати за Договором (з урахуванням моменту порушеного права за кожним періодом), судова колегія вважає вірним висновок суду в частині стягнення з Відповідача 3% річних в розмірі 12 676,46 грн. за загальний період 16.02.2014 14.07.2016 та інфляційних в розмірі 73452,08 грн. за періоди вересень 2014 року; листопад 2014 року липень 2015 року; грудень 2014 року грудень 2015 року; січень грудень 2015 року; лютий грудень 2015 року; березень 2015 року червень 2016 року; січень червень 2016 року.

Разом з тим, в апеляційній скарзі Відповідач стверджує про вихід Позивачем за межі ст. 22 ГПК України, оскільки він протягом розгулу справи по суті заявою від 14.07.2016 збільшив позовні вимоги в частині суми 3% річних та пені, додатково заявив до стягнення інфляційні, а також заявив додаткову вимогу про визнання правочину про зарахування зустрічних вимог № 53/ИС-632 від 08.02.2016 недійсним.

Зазначені обставини Відповідач вважає підставою до скасування рішення господарського суду в частині нарахування відповідних сум.

Судова колегія вважає зазначені доводи необґрунтованими, за наступних підстав.

За змістом ч.4 ст. 22 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Дійсно, вимога про визнання правочину недійсним це інша вимога, яка повинна була бути заявлена в окремому позові. Проте, згідно зі ст. 58 ГПК України, в одній позовній заяві може бути об'єднано кілька вимог, що зв'язані між собою підставою виникнення або поданими доказами.

Суддя має право об'єднати кілька однорідних позовних заяв або справ, у яких беруть участь ті ж самі сторони, в одну справу, про що зазначається в ухвалі про порушення справи або в рішенні. За клопотанням сторін або з власної ініціативи суд об'єднує кілька вимог, що випливають з корпоративних відносин і пов'язані між собою підставою виникнення або поданими доказами.

Вимоги про визнання правочину про зарахування зустрічних вимог № 53/ИС-632 від 08.02.2016 недійсним прямо повязані з розглядом даної справи, оскільки наявністю саме цього правочину Відповідач обґрунтовує відсутність заборгованості в розмірі 307 312,53 грн. за період січень грудень 2015 року, яка є предметом розгляду у даній справі.

Позивач стверджує про отримання Заяви про залік 05.05.2016 (т.1, а.с.200, 239; т.2, а.с.7-29, 153). Факт вручення/надіслання Позивачу Заяви про залік до 05.05.2016 Відповідачем жодним чином не підтверджений.

Отже направлення Відповідачем Позивачу заяви про зарахування зустрічних вимог мало місце вже після звернення Позивача до суду з позовом. Таким чином, вчинивши відповідний односторонній правочин у травні 2016 року, який може бути визнаний недійсним лише у судовому порядку, Відповідач позбавив Позивача можливості звернутись з позовом про визнання правочину про зарахування зустрічних вимог № 53/ИС-632 від 08.02.2016 недійсним до звернення з позовом у даній справі, або обєднати ці вимоги в одній позовній заяві.

За таких обставин, фактичне обєднання цих позовних вимог в одній справі до початку її розгляду по суті є обґрунтованим.

Судовий збір за подання цієї вимоги Позивачем сплачений, процесуальні права Відповідача забезпечені.

За таких підстав, процесуальне порушення суду першої інстанції у вигляді відсутності процесуального документа про обєднання позовних вимог в одне провадження в порядку ст. 58 ГПК України не порушило процесуальних прав сторін та не призвело до прийняття неправильного процесуального рішення щодо розгляду спірних позовних вимог в одному провадженні.

Щодо доводів в частині заявлених до стягнення інфляційних втрат та збільшення суми відсотків річних та пені, то це за своєю суттю є збільшенням розміру позовних вимог, а не заявлення додаткових.

Щодо доводів Відповідача про прийняття вказаної заяви до розгляду після початку розгляду справи по суті, судова колегія вважає їх необґрунтованими, оскільки вони спростовуються матеріалами справи, з огляду на наступне

За приписами п. 3.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18, початок розгляду справи по суті має місце з того моменту, коли господарський суд після завершення підготовки справи до розгляду (стаття 65 ГПК), відкриття судового засідання, роз'яснення (за необхідності) сторонам та іншим учасникам судового процесу їх прав та обов'язків і розгляду інших клопотань і заяв (про відкладення розгляду справи, залучення до участі в ній інших осіб, витребування додаткових доказів тощо) переходить безпосередньо до розгляду позовних вимог, тобто до з'ясування у передбаченому ГПК порядку обставин справи та здійснення їх правової оцінки, про що зазначається в протоколі судового засідання.

Крім того, за змістом п. 3.8 вказаної Постанови, в разі зміни складу суду (в тому числі з одноосібного на колегіальний, навіть якщо до складу колегії суддів входить суддя, який раніше одноособово розглядав дану справу) розгляд справи починається заново.

Як вбачається з матеріалів справи рішення у даній справі було винесено іншим складом суду ніж прийнято до провадження та спірної заяви Позивача.

Разом з тим, судова колегія не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав до задоволення вимог щодо визнання недійсним правочину про зарахування зустрічних вимог № 53/ИС-632 від 08.02.2016, за наступних підстав.

Статтею 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Отже з урахування правової позиції Верховного Суду України, що викладена у постанові від 24.06.2015 у справі 3-255гс15, зарахування зустрічних однорідних вимог як односторонній правочин, є волевиявленням суб'єкта правочину, спрямованим на настання певних правових наслідків у межах двосторонніх правовідносин.

Згідно ч.ч. 1, 3, 5 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Приписами ст. 602 ЦК України встановлено ряд обставин, за наявності яких зарахування зустрічних вимог не допускається, зокрема, у разі спливу позовної давності.

Отже змістом цієї норми прямо не встановлено недійсність правочину, який не відповідає її умовам, отже його недійсність може бути встановлена тільки в судовому порядку.

Доводи суду першої інстанції, що визнання недійсності спірного зарахування в даному випадку не вимагається, не засновані на вимогах ст.ст. 215, 602 ЦК України.

На підтвердження розміру заборгованості за зустрічною вимогою Відповідачем надані до матеріалів справи копії рахунків на оплату пені та 3% річних, виставлених у період з 30.03.2012 до 31.08.2015, проте взагалі не визначений період виникнення та розмір заборгованості, на яку були нараховані суми цих складових. Розрахунок спірної зустрічної вимоги також відсутній.

Крім того, доводи суду першої інстанції щодо пропущеного строку позовної давності не відповідають вказаним вимогам закону, оскільки взагалі не встановлено за який період та на підставі чого виникла ця сума, яку Відповідач вважає зустрічною вимогою.

Згідно п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів

Вимогами ст. 601 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Зарахування зустрічних однорідних вимог як односторонній правочин, є волевиявленням суб'єкта правочину, спрямованим на настання певних правових наслідків у межах двосторонніх правовідносин. Зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов'язань, в одному з яких одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов'язанні є кредитором у другому).

Вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам:

1) бути зустрічними (кредитор за одним зобов'язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов'язанням є кредитором за другим);

2) бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, у зв'язку з чим зарахування як спосіб припинення зазвичай застосовується до зобов'язань по передачі родових речей, зокрема грошей). Правило про однорідність вимог розповсюджується на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення такої вимоги. Отже, допускається зарахування однорідних вимог, які випливають із різних підстав (різних договорів тощо);

3) строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Оскільки Відповідачем не надано доказів наявності з боку Позивача заборгованості в сумі 438 355,68 грн., строк виконання якої настав, відсутні підстави до зарахування цієї суми в рахунок його заборгованості перед Позивачем, що є предметом розгляду в межах даної справи.

За таких підстав, вчинений Відповідачем правочин не відповідає вимогам ст. 601 ЦК України, а отже і має бути визнаний недійсним на підставі ст. 215 ЦК України.

В цій частині позовні вимоги також підлягають задоволенню.

З урахуванням вищевикладеного, судова колегія Донецького апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду Донецької області від 31.01.2017 у справі № 905/982/16 підлягає скасуванню в частині відмови у визнанні правочину про зарахування зустрічних вимог №53/ис-632 від 08.02.2016 недійсним, на підставі п. 4 ч.1 ст.104 ГПК України, через неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до прийняття неправильного рішення по справі, а також в частині розподілу судових витрат.

В цій частині слід прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги про визнанні вчиненого Відповідачем правочину про зарахування зустрічних вимог за заявою №53/ис-632 від 08.02.2016 недійсним.

В іншій частині рішення суду є законним та обґрунтованим, підлягає залишенню без змін.

Відповідно до вимог ст.49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по справі слід покласти на Відповідача по справі, у звязку з чим з Відповідача на користь Позивача слід стягнути судовий збір за подання позовної заяви в сумі 8 165,48 грн.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 86, 99, 101, 102, 103, 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Донецькобленерго", м. Краматорськ, Донецька область залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Донецької області від 31.01.2017 у справі № 905/982/16 скасувати в частині в частині відмови у визнанні правочину про зарахування зустрічних вимог №53/ис-632 від 08.02.2016 недійсним, а також в частині розподілу судових витрат.

В скасованій частині прийняти нове рішення, яким позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Часівоярський вогнетривкий комбінат", м. Часів Яр, Бахмутський район, Донецька область про визнання правочину про зарахування зустрічних вимог №53/ис-632 від 08.02.2016 недійсним задовольнити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Донецькобленерго" (84302, Донецька обл., м. Краматорськ, вул. Островського, буд.8; ідентифікаційний код 00131268) на користь Публічного акціонерного товариства "Часівоярський вогнетривкий комбінат" (84551, Донецька область, Бахмутський район, м. Часів Яр, вул. Комсомольська, 1; ідентифікаційний код 00191773; р/р №0589 в ПАТ "КБ ПриватБанк", МФО 335548) витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 8 165,48 грн.

В іншій частині господарського суду Донецької області від 31.01.2017 у справі № 905/982/16 залишити без змін.

Доручити господарському суду Донецької області видати відповідний наказ.

Постанову може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через Донецький апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий О.В. Стойка

Судді: О.А. Марченко

ОСОБА_3