КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" листопада 2017 р. Справа№ 911/2067/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Власова Ю.Л.

суддів: Андрієнка В.В.

Буравльова С.І.

за участю секретаря судового засідання Степанця О.В.

за участю представників

від позивача: Гринь Ю.П.,

від відповідача 1: Делявська Г.М.,

від відповідача 2: Деруга Н.О., Каленська М.А.,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ВКФ "Амос" на рішення Господарського суду Київської області від 19.09.2017р. у справі №911/2067/17 (суддя Рябцева О.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ВКФ "Амос"

до 1. Аграрного фонду,

2. Публічного акціонерного товариства "Аграрний фонд"

про усунення перешкод у користуванні майном,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Відповідача про зобов'язання усунути перешкоди у користуванні належним Позивачу на праві приватної власності нерухомим майном: складськими приміщеннями літ. Е-1 склад №1 загальною площею 5467,2 кв.м., літ. Є-1 склад №2 загальною площею 2190,2 кв.м., літ. Д-1 склад №3 загальною площею 5035,5 кв.м., розташованих за адресою: 07403, Київська обл., м. Бровари, вул. Підприємницька, 22, шляхом зобов'язання звільнити нежитлові/складські приміщення.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.09.2017р. у справі №911/2067/17 припинено провадження у справі в частині позовних вимог до Відповідача 1, у задоволенні позову до Відповідача 2 відмовлено повністю.

Рішення суду мотивоване тим, що провадження у справі в частині позовних вимог до Відповідача 1 слід припинити на підставі п.2 ч.1 ст.80 Господарського процесуального кодексу України у зв'язку із тим, що рішенням Господарського суду Київської області від 31.10.2016р. у справі №911/2822/16, яке набрало законної сили, вирішено спір між Позивачем та Відповідачем 1, про той же предмет та з тих же підстав.

Місцевий суд зазначив, що вимога Позивача до Відповідача 2 є фактично вимогою про виконання постанови старшого слідчого в ОВС п'ятого слідчого відділу Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України від 17.03.2015р. про визнання речовими доказами та передачу їх на відповідальне зберігання. Крім того, судом встановлено, що Відповідач 2 не є особою, яка порушує права користування майном Позивача, тому у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог до Відповідача 2.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 19.09.2017р. у справі №911/2067/17 та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що термін дії договору складського зберігання цукру №1ц від 30.01.2014р. на період 2016-2017р. не подовжено, проте майно Відповідача 1 знаходиться в складських приміщеннях №1, 2, 3, які належать на праві приватної власності Позивачу, та якими останній позбавлений можливості користуватися та розпоряджатися, у зв'язку із чим несе матеріальні збитки.

Також Позивач зазначив, що місцевий суд не надав належної оцінки листу Генеральної прокуратури України вих. №17/1/4-28229-16 від 10.11.2016р., відповідно до якого проведення слідчих дій не проводиться внаслідок бездіяльності Відповідача 1 та Відповідача 2.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.10.2017р. прийнято апеляційну скаргу Позивача до свого провадження, розгляд апеляційної скарги призначено на 02.11.2017р.

31.10.2017р. Відповідач 2 подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив проти апеляційної скарги та просив залишити рішення місцевого суду без змін.

02.11.2017р. Відповідач 1 подав до суду заперечення на апеляційну скаргу, в яких просив залишити рішення місцевого суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу, заслухавши пояснення Сторін, дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, суд встановив.

30.01.2014р. між Позивачем та Відповідачем 1 укладено договір складського зберігання цукру №1ц, відповідно до п.1.1. якого Відповідач 1 передає, а Позивач приймає цукор на відповідальне відокремлене зберігання згідно ДСТУ 4245:2003 за фактичною вагою в кількості 59278 тонн 655 кг, якість якого відповідає ДСТУ 4623:2006, упакованого в поліпропіленові мішки з поліетиленовими або поліпропіленовими мішками-вкладками, у кількості 1185573 штук, а також 1 неповний мішок, в якому 5 кг.

Згідно з п.1.2. договору прийняття цукру на зберігання та видача його Відповідачу 1 посвідчується актом передавання-приймання, який є невід'ємною частиною цього договору.

Відповідно до п.1.3. договору фактичне місце зберігання цукру: Київська обл., м. Бровари, вул. Підприємницька, 22. Згідно з п.5.1. договору строк зберігання цукру - "до пред'явлення вимоги Поклажодавцем".

Відповідно по п.5.2. договору Позивач зобов'язаний зберігати цукор до пред'явлення Відповідачем 1 вимоги про його повернення або переоформлення на визначену Відповідачем 1 особу.

Згідно з п.8.1. в редакції Додаткового договору від 31.12.2014р. до договору складського зберігання №1ц від 30.01.2014р. останній вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання Сторонами та скріплення печатками і діє до 31.12.2015р., але у будь-якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов'язань у повному обсязі.

31.01.2014р. на виконання договору Відповідач 1 передав, а Позивач прийняв та розмістив у складських приміщеннях за адресою: Київська обл., м. Бровари, вул. Підприємницька, 22, цукор в кількості 59278 тонн 655 кг, що підтверджується актом передавання-приймання.

17.03.2015р. постановою старшого слідчого в ОВС п'ятого слідчого відділу Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України Кислого В.В. (з урахування постанови слідчого від 04.04.2016р. про виправлення помилки) про визнання речовими доказами та передачу їх на відповідальне зберігання у кримінальному провадженні №0000588 від 26.02.2016р. визнано речовим доказом цукор-пісок, який належить Відповідачу 1, та виявлений на складах Позивача за адресою: Київська обл., м. Бровари, вул. Підприємницька, 22, та постановлено передати на відповідальне зберігання Відповідачу 2, якому забезпечити його переміщення до складів, які орендуються Відповідачем 2, за адресою: вул. Привокзальна, 21, м. Бориспіль, Київська обл.; постановлено перемістити цукор-пісок, який належить Відповідачу 1, та виявлений на складах Позивача за адресою: Київська обл., м. Бровари, вул. Підприємницька 22, що є речовим доказом у кримінальному провадженні №0000016 до складів, які орендуються Відповідачем 2 за адресою: вул. Привокзальна, 21, м. Бориспіль, Київська обл. та передати його на відповідальне зберігання Відповідачу 2, якому забезпечити його переміщення.

Господарським судом Київської області розглядався спір між Позивачем та Відповідачем 1 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, а саме: складськими приміщеннями літ. Е-1 склад №1 загальною площею 5467,2 кв.м., літ. Є-1 склад №2 загальною площею 2190,2 кв.м., літ. Д-1 склад №3 загальною площею 5035,5 кв.м. розташованих за адресою: 07403, Київська обл., м. Бровари, вул. Підприємницька, 22, шляхом зобов'язання звільнити нежитлові/складські приміщення, за результатами розгляду якого прийнято рішення від 31.10.2016р. у справі №911/2822/16, яким у позові відмовлено повністю.

Рішення Господарського суду Київської області від 31.10.2016р. у справі №911/2822/16 за позовом Позивача до Відповідача 1, третя особа Відповідач 2, про усунення перешкод у користуванні майном, залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2016р., та є таким, що набрало законної сили.

Постановами старшого слідчого в ОВС управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України Кислого В.В. від 08.08.2017р., від 15.08.2017р. та від 18.08.2017р. про повернення вилученого майна повернуто власнику - Відповідачу 1, цукор-пісок у загальній кількості 1350 тонн, виробництва 2011 року, який зберігається за адресою: Київська обл., м. Бориспіль, вул. Привокзальна, 21, та є об'єктом державного інтервенційного фонду і цінового регулювання на підставі біржових контрактів аграрної біржі №1414АБ від 07.08.2017р., №1455АБ від 14.08.2017р. та №1482АБ від 17.08.2017р.

Відповідно до вказаних постанов встановлено, що згідно з протоколами прийому-передачі речових доказів, переміщення і відповідальне зберігання цукру-піску, який належить Відповідачу 1, забезпечує Відповідач 2, яким переміщено на відповідальне зберігання Відповідачу 2 за адресою: вул. Привокзальна, 21, м. Бориспіль, Київська обл. цукор-пісок у кількості 11194,950 тонн. Цукор-пісок, виявлений на складах Відповідача 2 та належить Відповідачу 1, не містить слідів кримінального правопорушення, є великою партією товарів, зберігання якої через громіздкість та з інших підстав неможливо без зайвих труднощів, витрати на його переміщення та спеціальні умови зберігання є значними і здійснюються за рахунок державного підприємства, а сам цукор-пісок, враховуючи рік його виготовлення, є продукцією, що підлягає швидкому псуванню.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що апеляційна скарга Позивача не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст.321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Відповідно до ст.391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Як встановлено судом, між Позивачем та Відповідачем 1 укладено договір складського зберігання цукру №1ц 30.01.2014, на виконання умов якого Відповідач 1 передав, а Позивач прийняв цукор на відповідальне відокремлене зберігання згідно ДСТУ 4245:2003 за фактичною вагою в кількості 59278 тонн 655 кг, якість якого відповідає ДСТУ 4623:2006, упакованого в поліпропіленові мішки з поліетиленовими або поліпропіленовими мішками-вкладками, у кількості 1185573 штук, а також 1 неповний мішок, в якому 5 кг.

Позивач зазначає, що термін дії договору складського зберігання цукру №1 від 20.01.2014р. на період 2016-2017р. не подовжено, проте майно Відповідача 1 знаходиться в складських приміщеннях №1, 2, 3, які належать на праві приватної власності Позивачу, та якими останній позбавлений можливості користуватися та розпоряджатися, у зв'язку із чим несе матеріальні збитки.

Вказані обставини встановлювалися рішенням Господарського суду Київської області від 31.10.2016р. у справі №911/2822/16 за позовом Позивача до Відповідача 1, третя особа - Відповідач 2, про усунення перешкод у користуванні майном, яким відмовлено в задоволенні вимог Позивача. Вказане рішення залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2016р., та є таким, що набрало законної сили.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо є рішення господарського суду або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

Відповідно до п.4.5. постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" припинення провадження у справі на підставі пункту 2 частини другої статті 80 ГПК можливе за умов, якщо рішення господарського суду або іншого органу, який вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, набрало законної сили, не змінено і не скасовано у відповідній частині в передбаченому законом порядку. За відсутності таких умов заінтересована особа вправі звернутися з позовом до господарського суду на загальних підставах.

Як вірно зазначено місцевим судом, Позивач звернувся до суду з даним позовом до Відповідача 1 з тих же підстав, що й у справі №911/2822/16. Такого висновку місцевий суд дійшов з огляду на те, що обґрунтовуючи звернення з позовом до суду у справі №911/2822/16, Позивач зазначив, що станом на дату подання позовної заяви термін дії договору складського зберігання цукру №1ц від 30.01.2014, укладений між сторонами, на період 2016 року не продовжено, а майно Відповідача 1, що знаходиться на складах №1, №2, та №3, які належать Позивачу на праві приватної власності, перешкоджає здійсненню господарської діяльності у вказаних приміщеннях.

Таким чином, оскільки рішенням Господарського суду Київської області від 31.10.2016р. у справі №911/2822/16, яке набрало законної сили, вирішено спір між Позивачем та Відповідачем 1, про той же предмет та з тих же підстав, то провадження у справі №911/2067/17 в частині позовних вимог до Відповідача 1 підлягає припиненню на підставі п.2 ч.1 ст.80 Господарського процесуального кодексу України.

Як вбачається з постанови старшого слідчого в ОВС п'ятого слідчого відділу Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України від 17.03.2015р. (з урахування постанови слідчого від 04.04.2016р. про виправлення помилки), цукор, який належить Відповідачу 1 та знаходиться в складських приміщеннях Позивача за адресою: Київська обл., м. Бровари, вул. Підприємницька, 22, визнано речовим доказом у кримінальному провадженні №0000588 від 26.02.2016, та передано на відповідальне зберігання Відповідачу 2, зобов'язано останнього забезпечити переміщення вказаного цукру на склади за адресою: Київська обл., м. Бориспіль, вул. Привокзальна, 21.

Згідно з ч.5 ст.40 Кримінального процесуального кодексу України слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові особи, інші фізичні особи зобов'язані виконувати законні вимоги та процесуальні рішення слідчого.

Відповідно до ст.98 Кримінального процесуального кодексу України речовими доказами є матеріальні об'єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об'єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ст.100 Кримінального процесуального кодексу України речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.167 Кримінального процесуального кодексу України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.

За вказаних обставин, апеляційний суд погоджується із висновком місцевого суду, що вимога Позивача до Відповідача 2 є фактично вимогою про виконання постанови старшого слідчого в ОВС п'ятого слідчого відділу Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України від 17.03.2015р. про визнання речовими доказами та передачу їх на відповідальне зберігання.

При цьому, Позивач зазначає, що листом Генеральної прокуратури України вих. №17/1/4-28229-16 від 10.11.2016р., підтверджується, що проведення слідчих дій не проводиться внаслідок бездіяльності Відповідача 1 та Відповідача 2.

Як вбачається із постанов старшого слідчого в ОВС управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України Кислого В.В. від 08.08.2017р., від 15.08.2017р. та від 18.08.2017р. про повернення вилученого майна Відповідачу 1 повернуто цукор-пісок у загальній кількості 1350 тонн, виробництва 2011 року, який зберігається за адресою: Київська обл., м. Бориспіль, вул. Привокзальна, 21, та є об'єктом державного інтервенційного фонду і цінового регулювання на підставі біржових контрактів аграрної біржі №1414АБ від 07.08.2017р., №1455АБ від 14.08.2017р. та №1482АБ від 17.08.2017р. Згідно з протоколами прийому-передачі речових доказів, переміщення і відповідальне зберігання цукру-піску, який належить Відповідачу 1, забезпечує Відповідач 2. Останній перемістив на своє відповідальне зберігання цукор-пісок у кількості 11194,950 тонн за адресою: вул. Привокзальна, 21, м. Бориспіль, Київська обл.

Таким чином, судом встановлено, що Відповідач 2 здійснює дії на виконання постанови старшого слідчого в ОВС п'ятого слідчого відділу Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України від 17.03.2015р., а лист Генеральної прокуратури України вих. №17/1/4-28229-16 від 10.11.2016р. не може бути належним доказом виконання чи невиконання постанови, оскільки містить застарілі дані. Крім того, постанова старшого слідчого в ОВС п'ятого слідчого відділу Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України від 17.03.2015р. не містить строк її виконання.

За вказаних обставин, апеляційний суд погоджується із висновком місцевого суду, що Відповідач 2 не є особою, яка порушує права користування майном Позивача, тому у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог до Відповідача 2.

На підставі вищевикладеного, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції згідно з ст.104 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.32-34, 36, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ВКФ "Амос" на рішення Господарського суду Київської області від 19.09.2017р. у справі №911/2067/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 19.09.2017р. у справі №911/2067/17 залишити без змін.

Головуючий суддя Ю.Л. Власов

Судді В.В. Андрієнко

С.І. Буравльов