ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

14 листопада 2017 р. Справа № 902/809/17

Господарський суд Вінницької області у складі судді Матвійчука Василя Васильовича розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Барської районної державної лікарні ветеринарної медицини

(вул. М.Кривоноса, 62, м.Бар, Вінницька область, 23000)

до Івановецької сільської ради Барського району Вінницької області

(вул. Центральна, 10, с.Іванівці, Барський район, Вінницька область, 23013)

до Виконавчого комітету Івановецької сільської ради Барського району Вінницької області (вул. Центральна, 10, с.Іванівці, Барський район, Вінницька область, 23013)

про визнання протиправним та скасування рішення, визнання недійсним свідоцтва та скасування запису про державну реєстрацію

за участю секретаря судового засідання Незамай Д.Д.,

представників сторін:

позивача ОСОБА_1 за довіреністю №196 від 20.09.2017р.;

позивача ОСОБА_2 за довіреністю №197 від 20.09.2017р.;

відповідачів не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Барська районна державна лікарня ветеринарної медицини звернулася до Господарського суду Вінницької області з позовом до Івановецької сільської ради Барського району Вінницької області та виконавчого комітету Івановецької сільської ради Барського району Вінницької області, в якому просить:

- визнати протиправним рішення виконавчого комітету Івановецької сільської ради Барського району Вінницької області від 08.08.2011 року № 56 "Про оформлення права комунальної власності на приміщення старого дитячого садка в с. Іванівці по вул. Леніна, № 4 за територіальною громадою с. Іванівці в особі Івановецької сільської ради";

- скасувати рішення виконавчого комітету Івановецької сільської ради Барського району Вінницької області від 08.08.2011 року № 56 "Про оформлення права комунальної власності на приміщення старого дитячого садка в с. Іванівці по вул. Леніна, № 4 за територіальною громадою с. Іванівці в особі Івановецької сільської ради";

- визнати недійсним свідоцтво про право комунальної власності на адміністративну будівлю Іваноцецької ветдільниці;

- скасувати запис про державну реєстрацію речового права на адміністративну будівлю Іваноцецької ветдільниці.

Позовні вимоги мотивовано тим, що рішенням виконавчого комітету Івановецької сільської ради № 56 від 8.08.2011року приміщення дитячого садка, за адресою: вул.Леніна 4, с.Іванівці Барського району, яке знаходиться в оперативному управлінні Барської районної державної лікарні ветеринарної медицини, визнано власністю територіальної громади с.Іванівці Барського району та видано свідоцтво про право власності. Зазначене рішення, на думку позивача, є незаконним та таким, що порушує його права, оскільки приміщення дитячого садка перебуває у державній власності та закріплено за позивачем на праві оперативного управління. Крім того позивач наголошує, що відповідно ст. 29 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рішення щодо відчуження комунального майна, не належить до повноважень виконавчого комітету.

За вказаним позовом 31.08.2017 року судом порушено провадження у справі №902/809/17 з призначенням до розгляду на 21.09.2017 року та зобов'язано сторін надати докази необхідні для вирішення спору в даній справі.

18.09.2017 року до суду надійшли пояснення Івановецької сільської ради за № 258 від 18.09.2017 року на позовну заяву, в який наведено заперечення по позов, та зокрема наголошено, що рішенням 10 сесії 23 скликання Івановецької сільської ради від 27.04.2000 року позивачу було передано на відповідальне зберігання приміщення старого дитячого садка, що не породжує права власності у позивача на вказану будівлю. Крім того, в рішенні Вінницької обласної ради № 210 від 10.01.2003 року, на яке посилається позивач, як на підставу позовних вимог, не зазначено про передачу позивачу спірного приміщення. Також відповідач наголошує, що позивачу було відомо про наявність рішення виконкому Івановецької сільської ради від 08.08.2011 року ще 11.04.2012 року, проте до суду останній звернувся лише у 2017 року, за збігом строку позовної давності, що є підставою для відмови в позові.

Ухвалою суду від 21.09.2017 року, за обопільним клопотанням представників сторін, продовжено строк вирішення спору на 15 днів, розгляд справи відкладено на 07.11.2017 року.

Ухвалою суду від 07.11.2017 року розгляд справи відкладено на 14.11.2017 року з метою надання сторонами додаткових доказів та пояснень.

13.11.2017 року до суду надійшли пояснення б/н. від 13.11.2017 року за підписом представника позивача за довіреністю ОСОБА_1 в яких наведено обґрунтування в спростування доводів позивача про пропуск строку позовної давності при звернені до суду з даним позовом.

13.11.2017 року до суду надійшла заява позивача № 274 від 10.11.2017 року про уточнення позовних вимог, в якій останній зазначає, що дії відповідачів є неправомірними по відношенню незаконного позбавлення права державної власності Держпродспоживслужби в особі Барської РДЛВМ, якій належить це право на праві оперативного управління та уточнює позовні вимоги, викладаючи їх в наступній редакції:

- визнати недійсним рішення виконавчого комітету Івановецької сільської ради Барського району Вінницької області від 08.08.2011 року № 56 «Про оформлення права комунальної власності на приміщення старого дитячого садка в с. Іванівці по вул. Леніна, № 4 за територіальною громадою с. Іванівці в особі Івановецької сільської ради»;

- визнати недійсним свідоцтво про право комунальної власності на нерухоме майно від 31.08.2011 року, видане Івановецькою сільською радою;

- скасувати запис про державну реєстрацію речового права на адміністративну будівлю Іваноцецької ветдільниці.

Дослідивши заяву № 274 від 10.11.2017 року про уточнення позовних вимог суд зважає на наступне.

За змістом п. 3.11. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» статтею 22 цього ГПК України не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про «доповнення» або «уточнення» позовних вимог, або заявлення «додаткових» позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як, - подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об'єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову.

Зі змісту наведеної заяви вбачається, що позивачем фактично змінено позовні вимоги, виключивши вимоги про визнання протиправним і скасування рішення виконавчого комітету Івановецької сільської ради Барського району Вінницької області від 08.08.2011 року № 56 та заявивши вимогу про визнати недійсним зазначеного рішення.

У п. 3.12. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року « Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» роз'яснено, що право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та лише у суді першої інстанції шляхом подання до суду відповідної письмової заяви. Заяви про зміну предмета або підстави позову подані після початку розгляду господарським судом справи по суті, залишаються без розгляду і приєднуються до матеріалів справи, про що суд зазначає в описовій частині рішення, прийнятого по суті спору (або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи).

До розгляду справи по суті суд перейшов в судовому засіданні 07.11.2017 року, що відображено у протоколі судового засідання від 07.11.2017 року.

За таких обставин, заява позивача № 274 від 10.11.2017 року про уточнення позовних вимог залишається судом без розгляду.

13.11.2017 року до суду надійшла заява б/н. від 13.11.2017 року за підписом Івановецького сільського голови ОСОБА_3 про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв'язку з його перебуванням на лікарняному.

Розглянувши дану заяву, суд враховує положення ст. 77 ГПК України, яка визначає підстави відкладення розгляду справи. Обставини, наведені в заяві не є підставою відкладення розгляду справи. До того ж суд зважає на приписи ст. 69 ГПК України щодо дотримання строків розгляду справи.

З урахуванням наведеного суд не вбачає підстав для задоволення клопотання відповідача та відкладення розгляду справи.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення учасників процесу, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Відповідно до п. 1 Положення про Барську районну державну лікарню ветеринарної медицини Барська районна державна лікарня ветеринарної медицини відповідно до Закону України «Про ветеринарну медицину» є державною установою ветеринарної медицини, підпорядковується Головному управлінню Держпродспоживслужби у Вінницькій області і належить до сфери управління Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів. (а.с. 21)

Відповідно до п. 8 Положення про Барську районну державну лікарню ветеринарної медицини Лікарня відповідно до законодавства володіє та користується майном на праві оперативного управління. (а.с.24)

Рішенням 10 сесії 23 скликання Івановецької сільської ради 27.04.2000 року «Про створення ветеринарної дільниці в селі Іванівці» було вирішено передати на відповідальне збереження приміщення старого дитячого садка загальною площею 120 м.кв. балансовою вартістю 7498 гривень на баланс підприємства ветеринарної медицини. Факт передачі будівлі посвідчується актом прийому-передачі від 31.05.2000 року (а.с. 31,32).

17.01.2003 року на 5 сесії 4 скликання Вінницької обласної ради було прийнято рішення № 210 за клопотанням Державного департаменту ветеринарної медицини Міністерства аграрної політики України від 18.11.2002 року та Вінницької обласної державної адміністрації від 17.11.2002 року, про передання цілісних майнових комплексів установ ветеринарної медицини, що є спільною власністю територіальних громад Вінницької області, до державної власності, за наявності згоди Кабінету Міністрів України. (а.с. 36)

31.03.2004 року розпорядженням КМУ № 199-р було прийнято перелік установ ветеринарної медицини Вінницької області, цілісні майнові комплекси яких передаються із спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст і власності територіальних громад міст у державну власність з віднесенням їх до сфери управління Мінагрополітики (а.с.46-50).

Наказом Міністерства аграрної політики України від 11.05.2004 року за № 155 прийнято із спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст і власності територіальних громад міст Вінницької,Житомирської, Кіровоградської, Луганської, Одеської, Рівненської, Херсонської, Хмельницької та Черкаської областей цілісні майнові комплекси установ (підприємств) ветеринарної медицини у державну власність з віднесенням їх до сфери управління Міністерства аграрної політики України, згідно з додатком 1-9. Відповідно до додатку 9 визначено перелік підприємств та установ ветеринарної медицини Вінницької області, цілісні майнові комплекси яких передаються із спільної власності територіальних громад до сфери управління Мінагрополітики, згідно до якого Барській районній лікарні ветеринарної медицини передано об'єкт за місцем знаходження м. Бар, вул. Кривоноса, 62 (а.с.38-40).

Рішенням виконавчого комітету Івановецької сільської ради Барського району Вінницької області № 56 від 08.08.2011 року приміщення дитячого садка, юридична адреса якого визначена по вул. Леніна 4, с.Іванівці Барського району Вінницької області, визнано власністю територіальної громади с. Іванівці Барського району Вінницької області та видано свідоцтво про право власності. Рішення про державну реєстрацію права власності прийнято 31.08.2011 року (а.с.19,33).

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач стверджує, що оскаржуваним рішенням відповідач розпорядився державним майном, без згоди на те держави в особі Держветфітослужби України, погодження з Фондом державного майна України, Головного управління ветеринарної медицини у Вінницькій області.

Аналізуючи встановлені обставини справи суд приймає до уваги наступні положення діючого законодавства з урахуванням фактичних даних справи.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до положень частини третьої статті 140 Конституції України місцеве самоврядування в Україні здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Згідно до положень частини 1 статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Частиною 2 вищенаведеної статті зазначається, що місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Відповідно до ч. 6 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради в межах своїх повноважень приймає рішення. Рішення виконавчого комітету приймаються на його засіданні більшістю голосів від загального складу виконавчого комітету і підписуються сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради.

Згідно з положеннями статті 29 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать: а) власні (самоврядні) повноваження, зокрема управління в межах, визначених радою, майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад.

Таким чином, відповідач виконвчий комітет Івановецької сільської ради згідно положень законодавства та на підставі Статуту територіальної громади має правові підстави для вчинення будь-яких дій, визначених законодавством, щодо володіння та розпорядження майном комунальної власності територіальної громади сіл Іванівці та Шевченка.

Наведеним спростовуються доводи позивача про відсутність повноважень у виконавчого комітету Івановецької сільської ради щодо прийняття оскаржуваного рішення.

Частиною 1 ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (пункт 10 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно з частиною четвертою статті 41 Конституції України та частини першої статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 393 Цивільного кодексу України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Згідно з частиною десятою статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

У таких справах суд, по-перше, встановлює невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування вимогам закону чи іншим правовим актам, наприклад, рішення прийняте органом, який не мав на це законних повноважень; по-друге, суд встановлює, чи порушуються суб'єктивні цивільні права й охоронювані законом інтереси фізичної або юридичної особи цим рішенням, дією чи бездіяльністю (Лист, Верховний Суд України, від 01.04.2014, "ОСОБА_3 практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України").

У пункті 2 роз'яснення президії Вищого арбітражного суду України від 26.01.2000 року №02-5/35 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів» зазначено, що підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі.

Згідно статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Правомочність володіння - це передбачена законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно.

Правовомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.

Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.).

У сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості. Причому інколи всі разом або деякі з них можуть належати і не власнику, а іншому володільцю майна, наприклад, довірчому власнику майна, орендатору тощо. На відміну від прав власника, правомочності іншого законного володільця, навіть зі схожими правомочностями власника, не тільки не виключають прав самого власника на це майно, а й зазвичай виникають із його волі і в передбачених ним межах (наприклад, договір найму, договір управління майном).

Згідно з нормою ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства.

В листі Верховного Суду України від 01.07.2013 року «ОСОБА_3 деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ» зазначено, що норми ст.ст. 15, 16, 386, 391 Цивільного кодексу України гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому.

Відповідно до положень ст.ст. 16, 391, 386 Цивільного кодексу України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що право на звернення до суду за захистом порушеного права власності наділений саме власник майна.

Судом встановлено, що позивач не є, та не був власником приміщення колишнього дитячого садка. Зазначене майно передано йому в оперативне управління.

Право оперативного управління - це речове право особи, яка не є власником, що захищається відповідно до положень, встановлених для захисту права власності.

З наведеного слідує, що позивач наділений правом на захист порушеного права щодо володіння та користування спірним майном. При цьому спір в даній справі випливає з права власності, а отже, правом на захист даного права наділений власник майна.

З урахуванням наведеного, рішення виконавчого комітету Івановецької сільської ради Барського району Вінницької області від 08.08.2011 року № 56 «Про оформлення права комунальної власності на приміщення старого дитячого садка в с. Іванівці по вул. Леніна, № 4 за територіальною громадою с. Іванівці в особі Івановецької сільської ради» не порушує права позивача як володільця та користувача зазначеного приміщення. Позивачем не надано, та в матеріалах справи не містяться доказів щодо порушення відповідачами зазначених прав позивача.

За приписами частини 1 статті 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

За таких обставин, у позивача відсутні правові підстави для звернення з суду з даним позовом.

У відповідності з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

За викладеного, застосовуючи основні конституційні засади судочинства, принцип верховенства права, виходячи з фактичних обставин справи, з'ясування природи дійсних правовідносин між сторонами у даному спорі та чинного законодавства України, яке повинно застосовуватися до них при вирішенні спору, господарський суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Заява відповідача про застосування позовної давності до спірних вимог судом відхиляється, оскільки позовні вимоги судом відхилено по суті, тому підстави для застосування строку позовної давності відсутні.

Керуючись ст.ст.43, 33, 43, 49, 82, 84, 85, 115 Господарського процесуального кодексу України, -

В И Р І Ш И В:

1. В позові відмовити.

2. Копію рішення направити відповідачам рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Повне рішення складено 17 листопада 2017 р.

Суддя Матвійчук В.В.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - відповідачу 1 (вул. Центральна, 10, с.Іванівці, Барський район, Вінницька область, 23013)

3 - відповідачу 2 (вул. Центральна, 10, с.Іванівці, Барський район, Вінницька область, 23013)