ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2017 року Справа № 910/2654/17

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого суддіСибіги О.М.,
суддівМалетича М.М., Плюшка І.А.
розглянувши матеріали касаційної скаргиПриватного підприємства "Біофармамед", м. Вінниця
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 13.06.2017 року
у справі господарського суду міста Києва
за позовомПриватного підприємства "Біофармамед", м. Вінниця
до1. Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк", м. Київ; 2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Арма Факторинг", м. Київ; 3. Вінницької торгово-промислової палати, м. Вінниця
провизнання недійсними договорів про відступлення прав вимоги

за участю представників

позивача: Майданюк А.М.,

відповідача-1: не з'явився,

відповідача-2: не з'явився,

відповідача-3: не з'явився

В С Т А Н О В И В:

Приватне підприємство "Біофармамед" (далі за текстом - ПП "Біофармамед") звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" (далі за текстом - ПАТ "Укрсоцбанк"), товариства з обмеженою відповідальністю "Арма Факторинг" (далі за текстом - ТОВ "Арма Факторинг"), Вінницької торгово-промислової палати (далі за текстом - Вінницька ТПП) про:

- визнання недійсним Договору про відступлення права вимоги за Іпотечним договором № 050/1-25 від 17.01.2008 року, укладеного 26.12.2014 року між ПАТ "Укрсоцбанк" та ТОВ "Арма Факторинг";

- визнання недійсним Договору про відступлення права вимоги, укладеного 30.12.2014 року між ТОВ "Арма Факторинг" та Вінницькою ТПП.

Рішенням господарського суду міста Києва від 11.04.2017 року залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 13.06.2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Вищезазначені судові акти мотивовано тим, що позивачем не доведено наявність тих обставин, з якими спеціальні норми цивільного законодавства пов'язують визнання угод недійсними.

Не погоджуючись з судовими актами попередніх інстанцій, ПП "Біофармамед" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 11.04.2017 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 13.06.2017 року і прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Відповідачами відзивів на касаційну скаргу подано не було.

В судовому засіданні позивач просив касаційну скаргу задовольнити, рішення господарського суду міста Києва від 11.04.2017 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 13.06.2017 року - скасувати і прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відповідачів згідно з приписами ст. 1114 ГПК України належним чином повідомлено про день, час і місце розгляду касаційної скарги, однак вони не скористались передбаченим процесуальним законом правом на участь у розгляді справи касаційною інстанцією.

Заслухавши пояснення позивача, приймаючи до уваги межі перегляду справи в суді касаційної інстанції, перевіривши повноту встановлення господарськими судами обставин справи та правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що 17.01.2008 року Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк" (назву якого змінено на ПАТ "Укрсоцбанк") (банк) та ПП "Біофармамед" (позичальник) укладено Генеральний договір про здійснення кредитування № 050/35-627, за умовами якого банк зобов'язався надавати позичальнику грошові кошти у гривнях та/або доларах США, Євро, в межах загального ліміту, що дорівнює або є еквівалентом за офіційним курсом гривні до іноземних валют, встановлених Національним банком України станом на дату укладення Генерального договору, 2 000 000 грн., на умовах, визначених цим Договором та Додатковими угодами до нього, а позичальник зобов'язався повертати кредит у строки та на умовах, визначених Генеральним договором та Додатковими угодами до нього.

В подальшому сторонами укладено Додаткові угоди до Генерального договору про здійснення кредитування № 050/35-627 від 17.01.2008 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за Генеральним договором про здійснення кредитування № 050/35-627 від 17.01.2008 року та Додатковими угодами до нього 17.01.2008 року Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк" (ПАТ "Укрсоцбанк") (іпотекодержатель) та ПП "Біофармамед" (іпотекодавцем) укладено Іпотечний договір № 050/1-25, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Посвятенко Ю.Д. за реєстровим № 209, відповідно до умов якого в іпотеку передано адмінбудинок, що знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. Свердлова, 7а, що розташований на земельній ділянці, яка належить іпотекодавцю на праві власності, та складається з приміщень: літ. "А" - І поверх - пр. № 1: з № 1 по № 23, загальною площею 621, 9 кв. м, належить іпотекодавцю на підставі Свідоцтва № 354 про право власності, виданого виконкомом Вінницької міської ради 13.09.2007 року (згідно рішення № 2128 від 13.09.2007 року), зареєстрованого БТІ 12.10.2007 року в реєстровій книзі № 17 за реєстровим № 926; земельну ділянку площею 0, 1290 га, кадастровий номер :02:061:0006, розташована за адресою: м. Вінниця, вул. Свердлова, 7а, яка є власністю Іпотекодавця відповідно до Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №957304, виданого 29.03.2007 року Вінницькою міською радою, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 20; цільове призначення земельної ділянки - рекреаційне (туристичні, культурно-оздоровчі та спортивні потреби).

26.12.2014 року Вінницькою ТПП (комітент) та ТОВ "Арма Факторинг" (комісіонер) укладено Договір комісії № 26-12/14-к на вчинення правочинів щодо придбання права вимоги за Кредитними договорами та Договорами забезпечення, відповідно до умов якого комісіонер зобов'язується за дорученням та за рахунок комітента вчинити від свого імені правочин з первісним кредитором щодо набуття комітентом права вимоги до позичальника за Генеральним договором про здійснення кредитування № 050/35-627 від 17.01.2008 року та Іпотечним договором № 050/1-25 від 17.01.2008 року разом зі змінами і доповненнями та Додатковими угодами до вказаних Договорів за ціною не більше узгодженої сторонами, що становить 1 300 000 грн. в строки, визначені у цьому Договорі, а саме, до 26.12.2014 року включно.

26.12.2014 року ПАТ "Укрсоцбанк" (первісний кредитор) та ТОВ "Арма Факторинг" (новий кредитор) укладено Договір про відступлення права вимоги за Генеральним договором про здійснення кредитування № 050/35-627 від 17.01.2008 року та Додатковою угодою № 050/35-628 від 17.01.2008 року (далі за текстом - Договір про відступлення права вимоги-1), відповідно до умов якого первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває права вимоги за Генеральним договором про здійснення кредитування № 050/35-627 від 17.01.2008 року зі всіма Додатковими угодами, що укладено між ПАТ "Укрсоцбанк" та ПП "Біофармамед".

Відповідно до п. 3 Договору про відступлення права вимоги-1 за відступлення права вимоги ТОВ "Арма Факторинг" сплачує ПАТ "Укрсоцбанк" грошову суму у розмірі 1 300 000 грн. Зазначена грошова сума сплачується новим кредитором в день підписання цього Договору за вказаними в п. 3 Договору реквізитами.

26.12.2014 року ПАТ "Укрсоцбанк" (первісний іпотекодержатель) та ТОВ "Арма Факторинг" (новий іпотекодержатель) укладено Договір про відступлення прав за Іпотечним договором № 050/1-25 від 17.01.2008 року (далі за текстом - Договір про відступлення права вимоги-2), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Саваріною О.С. за реєстровим № 5372, відповідно до умов якого первісний іпотекодержатель відступає, а новий іпотекодержатель набуває права вимоги за Іпотечним договором № 050/1-25 від 17.01.2008 року зі всіма Договорами про внесення змін.

30.12.2014 року ТОВ "Арма Факторинг" (первісний кредитор) та Вінницькою ТПП (новий кредитор) укладено Договір про відступлення права вимоги (далі за текстом - Договір про відступлення права вимоги-3), за умовами п. 1.1 якого сторони погодили, що первісний кредитор передає, а новий кредитор приймає усі належні первісному кредитору права іпотекодержателя за Іпотечним договором № 050/1-25 від 17.01.2008 року, які первісний кредитор набув за Договором про відступлення права вимоги-2.

Позивач, звернувшись до господарського суду з позовом про визнання недійсними Договору про відступлення права вимоги-2 та Договору про відступлення права вимоги-3, свої вимоги обґрунтував тим, що станом на дату укладення першого з оспорюваних договорів (26.12.2014 року) ТОВ "Арма Факторинг" як особа, якій передано вимоги за Іпотечним договором № 050/1-25 від 17.01.2008 року, не набуло прав кредитора за Генеральним договором про здійснення кредитування № 050/35-627 від 17.01.2008 року, оскільки згідно з п. 4 Договору про відступлення права вимоги-1 права вимоги за Генеральним договором про здійснення кредитування № 050/35-627 від 17.01.2008 року вважаються відступленими новому кредитору (ТОВ "Арма Факторинг") після зарахування отриманих від нового кредитора грошових коштів на розрахунковий рахунок первісного кредитора (ПАТ "Укрсоцбанк"); відповідні грошові кошти в сумі 1 300 000 грн. за відступлення права вимоги перераховані ТОВ "Арма Факторинг" на рахунок ПАТ "Укрсоцбанк" двома платіжними дорученнями: № 1 від 26.12.2014 року на суму 900 000 грн. та № 4 від 26.12.2014 року на суму 400 000 грн., однак за останнім платіжним дорученням кошти банком проведені лише 29.12.2014 року, а відтак до 29.12.2014 року ТОВ "Арма Факторинг" не мало права на набуття прав нового іпотекодержателя за Іпотечним договором № 050/1-25 від 17.01.2008 року, що, на думку позивача, є порушенням ст. 24 Закону України "Про іпотеку", ч. 1 ст. 517 Цивільного кодексу України, оскільки на день укладення оспорюваного договору не відбулось відступлення права вимоги за основним зобов'язанням та без належного документального засвідчення переданого права, що відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України є підставою для визнання оспорюваних правочинів недійсними.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог господарські суди попередніх інстанцій виходили з того, що відступлення права вимоги за Генеральним договором про здійснення кредитування № 050/35-627 від 17.01.2008 року та за Договором про відступлення прав за Іпотечним договором № 050/1-25 від 17.01.2008 року здійснено з дотримання приписів ст. 24 Закону України "Про іпотеку", оскільки за умовами п. 17 Договору про відступлення права вимоги за Генеральним договором про здійснення кредитування № 050/35-627 від 17.01.2008 року останній є укладеним з моменту його підписання сторонами, тобто 26.12.2014 року. Більше того, Законом України "Про іпотеку" встановлено, що відступлення прав за іпотечним договором здійснюється одночасно з відступленням права за основним зобов'язанням, а не після набуття права вимоги за основним зобов'язанням.

З огляду на те, що позивачем не надано судам доказів, які б підтверджували факт того, що Договір відступлення прав за Іпотечним договором № 050/1-25 від 17.01.2008 року, укладений 26.12.2014 року, суперечить нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не доведено відсутності необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин або відсутності вільного волевиявлення та невідповідності його внутрішній волі учасника спірного правочину чи не спрямованості будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином, відсутні правові підстави для визнання недійсними Договору про відступлення права вимоги за Іпотечним договором № 050/1-25 від 17.01.2008 року, укладеного 26.12.2014 року ПАТ "Укрсоцбанк" та ТОВ "Арма Факторинг", та Договору про відступлення права вимоги, укладеного 30.12.2014 року між ТОВ "Арма Факторинг" та Вінницькою ТПП.

З урахуванням встановлених господарськими судами попередніх інстанцій обставин справи здійснюючи касаційний перегляд, колегія суддів Вищого господарського суду України виходить з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1 - 5 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

В силу приписів ст. 546 Цивільного кодексу України, ст. ст. 3, 24 Закону України "Про іпотеку" іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання за основним договором і має похідний характер від останнього, а передання (відступлення) прав за іпотечним договором здійснюється за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням.

За змістом ч. 1 ст. 512, ст. 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). При цьому, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з приписами ст. 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Як вірно встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, Договір про відступлення права вимоги-1 набирає чинності з моменту підписання його уповноваженими представниками сторін, скріплення їх підписів печатками та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим Договором (п. 17), тобто, є укладеним з 26.12.2014 року, а факт несвоєчасного зарахування банком грошових коштів за платіжним дорученням № 4 від 26.12.2014 року не є підставою для визнання недійсним Договору про відступлення права вимоги-2 та, відповідно, і Договору про відступлення права вимоги-3, оскільки за загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним.

При цьому, судами правомірно зауважено, що позивачем не заперечується правомірність передачі прав кредитора за основним зобов'язанням - Генеральним договором про здійснення кредитування № 050/35-627 від 17.01.2008 року, а іпотека за своєю правовою природою має похідний характер від зобов'язання, яке вона забезпечує та є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору, у зв'язку з чим відступлення права вимоги за іпотечним договором здійснюється одночасно з відступленням права вимоги за основним зобов'язанням і дійсність переданої вимоги за забезпечувальним зобов'язанням не залежить від повідомлення чи не повідомлення боржника та на впливає на обсяг його відповідальності перед кредитором за основним зобов'язанням.

За таких обставин та враховуючи вищенаведені законодавчі приписи, господарські суди попередніх інстанцій дійшли правомірних висновків, що відступлення права вимоги за Іпотечним договором № 050/1-25 від 17.01.2008 року відбулось з дотримання приписів ст. 24 Закону України "Про іпотеку", тобто, одночасно з відступленням права за основним зобов'язанням.

Разом з тим, положеннями ст. 516 Цивільного кодексу України, ст. 24 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що за загальним правилом заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов'язків, не погіршує становище боржника та не зачіпає його інтересів; при цьому, сторони мають право додатково врегулювати порядок заміни кредитора у договорі. Однак, умови укладених сторонами Генерального договору про здійснення кредитування № 050/35-627 від 17.01.2008 року та Іпотечного договору № 050/1-25 від 17.01.2008 року не містять жодних посилань на неможливість передачі права вимоги за ними без згоди позивача, що також свідчить про відсутність правових підстав для визнання договору про відступлення права вимоги недійсним.

З огляду на викладене, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що господарські суди попередніх інстанцій дійшли правомірних висновків щодо відсутності правових підстав для визнання Договору про відступлення прав за Іпотечним договором № 050/1-25 від 17.01.2008 року, укладеного 26.12.2014 року та Договору про відступлення прав вимоги від 30.12.2014 року недійсними, оскільки позивачем не доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Таким чином, колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку, що під час розгляду справи господарськими судами попередніх інстанцій фактичні обставини справи встановлено на основі повного, всебічного і об'єктивного дослідження поданих доказів, висновки господарських судів відповідають цим обставинам і їм надана вірна юридична оцінка з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

Також колегія суддів Вищого господарського суду України вважає за необхідне відзначити, що доводи ПП "Біофармамед", викладені в касаційній скарзі, зводяться до переоцінки наявних у справі доказів, вільного тлумачення правових норм та не спростовують законних і обґрунтованих висновків господарських судів попередніх інстанцій.

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 1117 ГПК України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення.

Касаційна скарга залишається без задоволення, коли суд визнає, що рішення місцевого та постанова апеляційного господарських судів прийняті з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, з'ясуванням всіх обставин, які мають значення для правильного вирішення спору.

За таких обставин, колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з висновками господарських судів попередніх інстанцій, які відповідають матеріалам справи та чинному законодавству, у зв'язку з чим підстав для скасування чи зміни оскаржуваних судових актів не вбачається.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу залишити без задоволення.

2. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 13.06.2017 року у справі № 910/2654/17 - залишити без змін.

Головуючий суддяО.М. Сибіга

СуддіМ.М. Малетич

І.А. Плюшко