ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.11.2017 року Справа № 904/3688/17

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Подобєд І.М. (доповідач),
суддів: Іванов О.Г., Орєшкіна Е.В.
секретар судового засідання Дон О.Я.
представники сторін:
від позивача: Гуйванюк Й.Є., представник, довіреність №14/03-16 від 27.12.2016р.
від відповідача: Удод Б. В., майор юстиції, довіреність №1314/25/4 від 19.10.2017р.
від третьої особи: Куртмоллаєв А.Е., представник, довіреність №220/198/д від 11.04.2017р.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 29.05.2017р. у справі №904/3688/17
за позовом Публічного акціонерного товариства "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта", м.Кременчук
до Військової частини НОМЕР_1 , м.Дніпро
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Міністерство оборони України, м.Київ
про стягнення заборгованості у розмірі 7969678,96 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 29.05.2017р. у справі №904/3688/17 (суддя Ліпинський О.В.) в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" відмовлено.
Визнано недійсним договір поставки нафтопродуктів, укладений між ПАТ "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" та Військовою частиною НОМЕР_1 , оформлений актами приймання-передачі нафтопродуктів №81076784 від 31.03.2014 року, №81080688 від 30.04.2014 року, №81080690 від 30.04.2014 року, №8186369 від 31.05.2014 року, №81086370 від 31.05.2014 року, №81091164 від 30.06.2014 року, №81091165 від 30.06.2014 року, №81096080 від 31.07.2014 року, №81096081 від 31.07.2014 року.
Означене рішення вмотивоване тим, що при укладанні договору поставки нафтопродуктів сторонами не було дотримано вимог актів цивільного законодавства, в тому числі Закону України "Про здійснення державних закупівель", а саме, договір укладений без проведення процедур закупівлі. Зазначивши, що в силу приписів ч.1 ст.216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих що пов`язані з його недійсністю, господарський суд відмовив в задоволенні вимог про стягнення сум грошових коштів у розмірі 7969678,96 грн., які ґрунтуються на недійсному договорі.

Позивач (ПАТ "Укртатнафта"), не погодившись з рішенням місцевого господарського суду, звернувся до Дніпропетровського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Дніпропетровської області від 29.05.2017р. у справі №904/3688/17 скасувати та прийняти нове рішення, яким позов ПАТ "Укртатнафта" задовольнити повністю.
ПАТ "Укртатнафта" вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає принципам, визначеним Господарським процесуальним кодексом України. На його думку, суд безпідставно визнав недійсним укладений між сторонами спору договір. Вказує, що відповідач не ставив перед судом питання про визнання недійсним договору у даній справі, не заявляв і окремих позовів про недійсність договору, а суд самостійно визнав договір недійсним. Також вважає, що суд не в повній мірі захистив права позивача. Порушення судом принципу безсторонності проявилось в тому, що суд, визнавши договір недійсним, не застосував наслідків недійсності договору - не зобов`язав відповідача повернути отримане за недійсним договором. Вважає, що за таких умов, позивач має знов звертатись до суду з окремим позовом, сплачувати судовий збір та нести інші витрати, пов`язані з розглядом додаткової справи між тими ж сторонами - повернення за недійсним правочином. За твердженням позивача, наведені обставини свідчать про те, що суд першої інстанції порушив принцип рівності учасників (ст. 4-2 ГПК України), прийнявши рішення виключно в інтересах відповідача та в порушення статті 4-3 ГПК України не захистив прав ПАТ "Укртатнафта" і не вирішив по суті спір між сторонами - не зобов`язав відповідача повернути нафтопродукти.

21.07.2017р. від Міністерства оборони України до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому третя особа просить залишити апеляційну скаргу без задоволення. Вказує, що висновки про досягнення між сторонами домовленості зі встановлення договірних відносин з поставки нафтопродуктів суперечать дійсним обставинам справи. Зокрема зазначає, що військовою частиною НОМЕР_1 у березні 2014 року направлявся лист на адресу ПАТ "Укртатнафта" з проханням здійснити на загальних умовах заправку авіаційної техніки Збройних Сил України паливом, у зв`язку з військово-політичною ситуацією, що склалася в державі і в цьому листі вказано, що відпуск палива необхідно здійснити без попередньої оплати за письмовою заявкою, надісланою Міністерством оборони України, проте третьою особою заявка на адресу відповідача та позивача не направлялась. Тобто військовою частиною НОМЕР_1 були описані умови отримання палива, а саме за письмовою заявкою, надісланою Міністерством оборони України. Третя особа з посиланням на ст.5 Закону України "Про господарську діяльність у Збройних Силах України" вказує на те, що військова частина як суб`єкт господарської діяльності за своїми зобов`язаннями відповідає коштами, що надходять на її рахунок по відповідних статтях кошторису (крім захищених статей), а в разі недостатності відповідальність за зобов`язаннями військової частини несе Міністерство оборони України. Здійснити укладення договору на поставку палива в таких обсягах військова частина НОМЕР_1 не мала можливості, у зв`язку з відсутністю коштів на її рахунках по відповідних статтях кошторису. Тобто вважати обмін листами та прийняття палива укладанням договору не відповідає дійсності. Третя особа робить висновок про доведення судом, що сторони по справі по різному оцінили вказаний обмін листами та прийняття палива, тому вважати це домовленістю зі встановлення договірних відносин з поставки нафтопродуктів та оформлену актами приймання-передачі нафтопродуктів - немає підстав.

Військовою частиною НОМЕР_1 (відповідач) 24.07.2017р. також подано до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначається, що лист від 12.03.2014р. вих.№141 командування військової частини НОМЕР_1 до ПАТ "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" з проханням заправки авіаційної техніки підрозділів Повітряних сил Збройних Сил України для можливості здійснення вкрай важливих польотів, розцінюється винятково як звернення з проханням надати саме благодійну допомогу, яка не передбачає в подальшому будь-якої оплати. Водночас зазначає, що судом першої інстанції не було враховане, що все отримане паливо військовою частиною НОМЕР_1 не отримувалось, а зберігалось у резервуарах ООО "МА "Дніпропетровськ" та напряму заправлялось у авіаційну техніку, яка не є технікою підпорядкованих відповідачу військових частин. Вказує на те, що акти приймання-передачі нафтопродуктів підписувались представниками військової частини з проставлянням гербової печатки лише тому, що заправка здійснювалась на території Міжнародного аеропорту "Дніпропетровськ", розташованому у місті Дніпрі. На час отримання нафтопродуктів на території Дніпропетровської області не розташовувалась жодна авіаційна частина. Зауважує, що договір між відповідачем та позивачем про закупівлю палива не укладався, істотні умови не узгоджувались, тендерні процедури закупівлі не проводились, річним планом закупівлі передбачені не були. Звертає увагу, що у рахунках-фактурах, наданих позивачем платником вказано Міністерство оборони України. Відповідач просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги щодо задоволення позовних вимог ПАТ "Укртатнафта" про стягнення 7969678,96 грн. з військової частини НОМЕР_1 , скасувати рішення суду першої інстанції та винести рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 18.09.2017р. апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 29.05.2017р. у справі №904/3688/17 прийнята до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Подобєд І.М. (доповідач), судді - Іванов О.Г., Орєшкіна Е.В.
У судовому засіданні 18.09.2017 розгляд апеляційної скарги відкладено на 09.10.2017, за клопотанням представників сторін на адресу Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби направлено запит про надання інформації (письмових пояснень):
- щодо податкової звітності ПАТ Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" стосовно передачі палива військовій частині НОМЕР_1 у 2014 році;
- щодо наявності даних податкового обліку ПАТ Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" про передачу на користь Міністерства оборони України чи Військової частини НОМЕР_1 авіаційного пального в кількості 484,732 т на умовах пожертви чи будь-яких інших безоплатних умов.
У зв`язку з неотриманням інформації з Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби, у судовому засіданні 09.10.2017 оголошувалась перерва до 15.11.2017.
14.11.2017 до суду апеляційної інстанції надійшов лист від Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України (від 09.11.2017р. б/н), в якому зазначається, що згідно наявних інформаційних баз ДФС України, військова частина НОМЕР_1 не зареєстрована як платник податку на додану вартість. Таким чином, ПАТ "Укртатнафта" могло відобразити військову частину НОМЕР_1 у податковій звітності, зокрема у Додатку 5 "Розшифровка податкових зобов`язань та податкового кредиту у розрізі контрагентів" Податкової декларації з податку на додану вартість у строчці "Інші". Також зазначається, що відповідь на питання, поставлені в ухвалі суду від 18.09.2017 може бути надана лише за умови проведення документальної перевірки ПАТ "Транснаціональна фінансова промислова нафтова компанія "Укртатнафта", проте підстави для проведення документальних позапланових перевірок визначені п.78.1 ст.78 Податкового кодексу України, на сьогоднішній день відсутні. Крім цього вказується, що відповідно до п.102.1 ст.102 Податкового кодексу України, контролюючий орган має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня, що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації. Згідно з пп.49.18.1 п.49.18 ст.49 Податкового кодексу України, податкові декларації подаються за базовий звітний період, що дорівнює календарному місяцю - протягом 20 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця. Таким чином, Офіс великих платників податків ДФС позбавлений можливості надати запитувану інформацію в зв`язку з закінченням строків давності та відсутності підстав для проведення перевірки.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, в процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв`язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.
Відповідно до положень ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень проти неї, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів Дніпропетровського апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як підтверджено матеріалами справи та правильно встановлено місцевим господарським судом, Військова частина НОМЕР_1 (відповідач) звернулася на адресу Публічного акціонерного товариства "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" (позивач) з листом №141 від 12.03.2014, в якому просила здійснити на загальних умовах заправку авіаційної техніки ЗС України паливом для реактивних двигунів в паливний бак судна на території ТОВ "МА "Дніпропетровськ" за адресою: Аеропорт цивільної авіації м.Дніпропетровська, Дніпропетровської області. Відповідач просив відпуск палива здійснювати без попередньої оплати з урахуванням завдань, які будуть виконуватися Збройними силами України за письмовою заявкою, надісланою Міністерством оборони України на адресу підприємства позивача.
На виконання досягнутих домовленостей, в період з 31.03.2014 по 31.07.2014, позивач передав, а відповідач прийняв паливо для реактивних двигунів РТ в кількості 484,732 т на суму 7969678,96 грн., що підтверджується підписаними сторонами актами приймання-передачі нафтопродуктів № 81076784 від 31.03.2014, № 81080688 від 30.04.2014, №81080690 від 30.04.2014, № 8186369 від 31.05.2014, № 81086370 від 31.05.2014, № 81091164 від 30.06.2014, № 81091165 від 30.06.2014, №81096080 від 31.07.2014, № 81096081 від 31.07.2014.
Звертаючись із даним позовом до суду, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за товар, отриманий згідно укладеного сторонами договору поставки нафтопродуктів, що і є предметом даного спору.
Відтак причиною спору є питання чи є означені вище дії сторін правочином, внаслідок якого у відповідача виникли грошові зобов`язання перед позивачем на суму 7969678,96 грн., та чи має позивач право вимагати від відповідача сплати цих грошових коштів.
За пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Правочин можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (частина 2 статті 202 Цивільного кодексу України).
За частиною 3 статті 202 Цивільного кодексу України одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.
Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України огсподарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
В силу приписів статті 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.
Згідно положень частин 1, 2 статті 207 Цивільного кодексу України, в редакцій, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.
Відповідно до частин 1-3 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір поставки укладається на розсуд сторін або відповідно до державного замовлення. Сторонами договору поставки можуть бути суб`єкти господарювання, зазначені у пунктах 1, 2 частини другої статті 55 цього Кодексу.
Статтею 717 Цивільного кодексу України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
Дослідивши надані у справу акти приймання-передачі нафтопродуктів, які підписані зі сторони позивача та відповідача уповноваженими особами й скріплені печатками зазначених осіб, а також відповідні рахунки-фактури позивача на оплату цього товару, колегія суддів погоджується з наданою місцевим господарським судом цим доказам оцінкою про те, що обставини справи свідчать про досягнення між сторонами домовленості зі встановлення договірних відносин з поставки нафтопродуктів, за умовами яких, в письмовій формі погоджено предмет поставки, умови передачі товару, ціну, кількість та суму поставки.
Таким чином, між позивачем та відповідачем був укладений в спрощеній формі договір поставки нафтопродуктів шляхом оформлення актів приймання-передачі нафтопродуктів №81076784 від 31.03.2014, №81080688 від 30.04.2014, № 81080690 від 30.04.2014, № 8186369 від 31.05.2014, № 81086370 від 31.05.2014, № 81091164 від 30.06.2014, № 81091165 від 30.06.2014, № 81096080 від 31.07.2014, № 81096081 від 31.07.2014 та пред`явленням до оплати відповідних рахунків-фактур.
При цьому колегія суддів відхиляє як необґрунтовані доводи відповідача стосовно відсутності між сторонами договору поставки нафтопродуктів, укладеного в письмові формі, як і доводи про безвідплатну передачу означених нафтопродуктів, оскільки це не відповідає фактичним обставинам справи.
Разом із цим, вирішуючи питання чи виникли у зв`язку з виконанням означеного договору у відповідача зобов`язання з оплати отриманого ним товару, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов правильного висновку щодо наявності підстав для визнання такого договору поставки нафтопродуктів, укладеного між сторонами, недійсним, виходячи з наступного.
На момент укладення правочину щодо поставки нафтопродуктів, був чинний Закон України "Про здійснення державних закупівель" в редакції Закону України від 13.03.2014 №879-VII.
На час виконання сторонами умов договору в частині передачі та прийняття товару в період з 30.04.2014 року, діяв Закону України "Про здійснення державних закупівель" в редакції Закону від 10.04.2014 року № 1197-VII.
Відповідно до положень ст. 1 названих редакції Закону, відповідач є замовником розпорядником коштів, який здійснює закупівлю товарів, робіт і послуг в порядку визначеному цими законами.
В редакції Закону від 13.03.2014 № 879-VII, аналогічно як і в редакції Закону від 10.04.2014 № 1197-VII, вартість предмета закупівлі, придбання якого потребувало проведення передбачених цим законом процедур, встановлювалася у розмірі, що дорівнює або перевищує 100 тисяч гривень.
На виконання умов договору поставки нафтопродуктів, в період з 31.03.2014 по 31.07.2014 відповідачу було передано паливо для реактивних двигунів РТ на загальну суму 7969678,96 грн., а тому закупівлі повинні були здійснюватися згідно із положень Закону України "Про здійснення державних закупівель".
Частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно редакції Закону України "Про здійснення державних закупівель", які були чинні на час виникнення спірних правовідносин, заборонено укладання договорів, які передбачають оплату замовником товарів, робіт і послуг до/без проведення процедур, визначених цим Законом.
З матеріалів даної справи вбачається, що при укладанні договору сторонами не було дотримано вимог Закону України "Про здійснення державних закупівель", а саме, договір укладений сторонами без проведення процедур закупівлі.
За таких обставин договір поставки нафтопродуктів є таким, що був укладений з порушенням приписів частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України, що згідно частини 1 статті 215 цього Кодексу, є підставою недійсності цього правочину.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 83 ГПК України, господарський суд, приймаючи рішення, має право визнати недійсним пов`язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству.
Встановлені судом обставини укладання договору свідчать про неможливість однозначного визначення прав та обов`язків сторін відповідно до його умов, які не були узгоджені в порядку встановленому Законом України "Про здійснення державних закупівель".
Тому, колегія суддів погоджується з тим, що суд першої інстанції правильно з власної ініціативи визнав цей договір недійсним.
Наведеним спростовуються відповідні доводи позивача про відсутність у суду підстав для визнання договору означеного договору недійсним, лише через те, що відповідач не ставив перед судом такого питання.
В силу приписів частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Отже, позовні вимоги позивача у даному спорі про стягнення сум грошових коштів у розмірі 7969678,96 грн. вартості поставленого товару, які ґрунтуються на недійсному договорі, задоволенню не підлягають.
Щодо доводів позивача про наявність підстав, у зв`язку з визнанням означеного договору поставки недійсним, для двосторонньої реституції, а відтак і для повернення позивачеві вартості поставленого товару на загальну суму 7969678,96 грн., то колегія суддів відхиляє їх з наступних підстав.
Як зазначено в пунктах 7 та 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.
За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК.
Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.
Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.
У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.
З матеріалів даної справи вбачається, що спірний обсяг нафтопродуктів за недійсним договором фактично був отриманий не відповідачем, а іншою третьою особою, підпорядкованою Міністерству оборони України, у місцях його відпуска (аеропорт).
Разом із цим матеріали справи не містять належні докази про фактичне (повне або часткове) використання цього палива третьою особою, яку не залучено до участі в даній справі.
За таких обставин місцевий господарський суд обґрунтовано визнав недійсним договір поставки та відмовив позивачеві в позові про стягнення з відповідача вартості поставленого пального, без застосування наслідків недійсності такого правочину шляхом відповідної реституції, що не позбавляє в майбутньому позивача на захист свого порушеного права за відповідним позовом.
Доводи відповідача про наявність підстав для зміни оскарженого рішення, в частині зазначених судом першої інстанції мотивів відмови в позові, оскільки отримані нафтопродукти були безвідплатною допомогою, відхиляються судом, як такі, що не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи належними доказами.
На підставі викладеного колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що господарським судом повно, всебічно та об`єктивно досліджені всі обставини справи в їх сукупності, їм надана належна правова оцінка, оскаржене рішення місцевого господарського суду повністю відповідає вимогам законодавства, тому передбачених статтею 104 Господарського процесуального кодексу України підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни оскарженого у справі судового рішення немає.
Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати, понесені у зв`язку із апеляційним оскарженням, згідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на заявника у скарзі і відшкодуванню не підлягають.
Керуючись ст.ст. 99, 101, 103 - 105 Господарського процесуального кодексу України, Дніпропетровський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" - залишити без задоволення.
Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 29.05.2017р. у справі №904/3688/17 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
Постанова може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України через Дніпропетровський апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови складений та підписаний 20.11.2017р.

Головуючий суддя І.М. Подобєд

Суддя О.Г. Іванов

Суддя Е.В. Орєшкіна