ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2017 року Справа № 910/1729/17

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Рогач Л.І., - головуючого, доповідача
Алєєвої І.В., Дроботової Т.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Заступника прокурора міста Києва
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 26.06.2017
у справі№ 910/1729/17
Господарського судуміста Києва
за позовомЗаступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Мостицький"
про повернення земельної ділянки,

за участю представників:
прокуратуриПопенко О.С.- посвідч № 042031;
позивачаСамелюк К.О.- дов. від 27.07.2017;
відповідачаХурсевич С.В.- адвокат догов. від 11.10.2017
ВСТАНОВИВ:

02.02.2017 Заступник прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до господарського суду з позовом про зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Мостицький" повернути Київській міській раді земельну ділянку відповідно до положень статей 152 та 212 Земельного кодексу України, як самовільно зайняту, привівши її у придатний для використання стан шляхом звільнення від будівель і споруд. Також в обґрунтування позову прокурор послався на приписи статей 13, 14 Конституції України, статей 9, 84, 152, 212 Земельного кодексу України, статей 375, 376 Цивільного кодексу України та використанням відповідачем без належних правових підстав земельної ділянки площею 6194,33 кв. м на проспекті Правди, 3-А у Подільському районі міста Києва (код ділянки 85:398:0028).

Відповідач проти позову заперечив, вказав, що спірне майно набуло статусу об'єкта цивільних прав, враховуючи його реєстрацію та подальше відчуження за договором купівлі-продажу, що виключає можливість звернення з позовом про знесення самочинно збудованого нерухомого майна; договір купівлі-продажу нерухомого майна, за яким відчужено комплекс є дійсним і судами недійсним не визнавався; відповідач на законних підставах набув право власності на майновий комплекс і відповідно до вимог чинного законодавства до відповідача, як до нового власника майна перейшло й право користування земельною ділянкою, на якій розміщене таке майно.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.03.2017 (суддя Демидов В.О.) у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.06.2017 (судді Скрипка І.М., Гончаров С.А., Тищенко А.І.) рішення господарського суду залишено без змін, як законне і обґрунтоване.

Не погоджуючись з висновками судів попередніх інстанцій, заступник прокурора міста Києва подав до Вищого господарського суду України касаційну скаргу, в якій просив скасувати постанову суду апеляційної інстанції та рішення місцевого господарського суду та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити. Касаційну скаргу вмотивовано доводами про порушення судами норм матеріального та процесуального права, а саме, рішення прийнято з порушенням та неправильним застосуванням статей 375, 376, 377 Цивільного кодексу України, статей 116, 120, 125, 126 Земельного кодексу України, статей 4-2, 43 Господарського процесуального кодексу України. Скаржник зазначив, що місцевий господарський суд дійшов помилкового висновку про звернення з позовом не до належного відповідача, оскільки саме відповідач у цій справі є єдиним власником об'єктів нерухомого майна; суд апеляційної інстанції невірно зазначив про перехід до відповідача права користування спірною земельною ділянкою на підставі статті 377 Цивільного кодексу України та статті 120 Земельного кодексу України, оскільки право власності чи право користування на спірну земельну ділянку під будівництво ринкового комплексу будь-яким юридичним або фізичним особам не оформлювалось, позивач рішення щодо передачі спірної земельної ділянки для будівництва ринкового комплексу не приймав, відтак, об'єкт зведений на земельній ділянці не відведеній для такої мети є самочинним будівництвом і висновки суду апеляційної інстанції про належне оформлення права власності відповідача на майно є невірними та такими, що суперечать приписам статей 376, 377 Цивільного кодексу України; порушуючи статті 43 Господарського процесуального кодексу України суди невірно оцінили як доказ набуття права власності скасоване рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14.04.2014 та не врахували, що доводами прокурора є не самовільне зайняття земельної ділянки, а факт використання її відповідачем без правовстановлюючих документів. Також скаржник зауважив про невідповідність наведеної судом апеляційної інстанції практики Європейського суду з прав людини обставинам справи та вказав, що у даних обставинах справи доводиться саме порушення відповідачем земельного та містобудівного законодавства самочинно збудованим об'єктом нерухомості, що свідчить про недобросовісність набуття права власності на нерухомий об'єкт.

У судовому засіданні прокурор та представник позивача підтримали доводи касаційної скарги прокурора зі зазначених у ний підстав; представник відповідача доводи скаржника заперечив усно у відзиві та у доповненнях до відзиву, просив прийняті у справі рішення та постанову залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення прокурора та представників сторін, присутніх у судовому засіданні, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в судових рішеннях та застосування судом норм матеріального та процесуального права колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати чи вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду або відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Як встановили суди та підтверджується матеріалами справи, 24.10.2014 Приватне підприємство "Сім-Альянс", як продавець та ТОВ "Київська транспортно-сервісна група", як покупець, уклали договір купівлі-продажу ринкового комплексу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пісаренко М.О., зареєстрований в реєстрі за № 999. За пунктом 1.1.1 договору предметом відчуження є малий ринковий комплекс, загальною площею 3 228,3 кв. м., який знаходиться за адресою: місто Київ, проспект Правди, будинок 3-A (три - літера "А").

Майно, яке є предметом договору, належало Приватному підприємству "Сім-Альянс" на праві власності на підставі рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14.04.2014 у справі № 754/4018/14-ц. Державну реєстрацію права власності на відчужуваний малий ринковий комплекс в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведено 23.10.2014 державним реєстратором прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції у місті Києві Кравець О.В., номер запису про право власності: 7435315, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 00, індексний номер витягу: 28507326.

В подальшому рішенням Апеляційного суду міста Києва від 10.12.2014 рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14.04.2014 у справі № 2/754/2967/14 скасовано в частині вимог про визнання права власності на малий ринковий комплекс загальною площею 3228,3 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Київ, проспект Правди, 3-А, та у задоволенні цих вимог суд апеляційної інстанції відмовив.

Рішенням Київської міської ради XI сесії VI скликання № 460/9517 від 22.05.2013 Приватному підприємству "Сім-Альянс" надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на просп. Правди, 3-А (літера Б, В) у Подільському районі м. Києва орієнтовною площею 0,59 га (земельна ділянка комунальної власності територіальної громади міста Києва) в короткострокову оренду на 5 років для розміщення малого ринкового комплексу згідно з планом-схемою.

Згідно з реєстром земельних ділянок земельна ділянка пр. Правди, 3-А (літ.Б, В), код ділянки 85:398:0028 знаходиться на стадії розробки оформлення прав.

Ці обставини також встановлені рішенням Господарського суду міста Києва від 23.02.2016 у справі № 910/993/15-г, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 07.06.2016 та постановою Вищого господарського суду України від 21.11.2016, яким відмовлено у задоволенні позову заступника прокурора Подільського району міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до Приватного підприємства "Сім-Альянс", Товариства з обмеженою відповідальністю "Київська транспортно-сервісна група" про зобов'язання знести самовільно збудовані нежитлові приміщення загальною площею 3228,3 кв. м., що знаходяться за адресою: м. Київ, пр. Правди, 3-А на підставі положень статті 376 Цивільного кодексу України.

У період з 31.10.2012 по 30.06.2015 ПП "Сім-Альянс" сплачувався земельний податок за користування спірною земельною ділянкою, що підтверджено наявними у справі платіжними дорученнями.

Відповідно до Протоколу № 1 загальних зборів засновників Товариства з обмеженою відповідальністю "Мостицький" громадянином України ОСОБА_9 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Київська транспортно-сервісна група" засноване Товариство з обмеженою відповідальністю "Мостицький", до статутного капіталу ТОВ "Мостицький" внесено малий ринковий комплекс, загальною площею 3228,3 кв. м., який знаходиться за адресою: місто Київ, проспект Правди, будинок 3-A, вартістю 1530000,00 грн.

На цей час відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.01.2017 малий ринковий комплекс загальною площею 3228,3 кв. м за адресою: місто Київ, проспект Правди, 3а, належить на праві приватної власності Товариству з обмеженою відповідальністю "Мостицький" на підставі свідоцтва про право власності від 24.04.2015. Запис не скасований та є чинним.

Суд також встановив, що у матеріалах справи № 910/1729/17 міститься Акт обстеження земельної ділянки від 21.12.2016 № 16-2162-07, складений головним спеціалістом Управління землеустрою та моніторингу земель Бабенком Олександром Анатолійовичем, у якому зафіксовано, що відповідно до бази міського земельного кадастру земельна ділянка площею 6194,33 кв. м. на проспекті Правди, 3а у Подільському районі міста Києва (код ділянки 85:398:0028) обліковується на підставі технічного звіту по встановленню зовнішніх меж землекористування за Приватним підприємством "Сім-Альянс"; рішень щодо передачі вказаної земельної ділянки у власність (користування) Київська міська рада за поданням Департаменту земельних ресурсів не приймала. У Акті також містяться відомості про те, що земельна ділянка частково огороджена парканом, на її території розміщено ринковий комплекс "Мостицький", маркет "VARUS" та заклад громадського харчування - кафе "Джермук"; у міському земельному кадастрі відсутня інформація щодо державної реєстрації вищезгаданої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі та державної реєстрації речових прав на неї.

16.06.2015 відповідачем до Київської міської ради подане клопотання про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою та надання земельної ділянки, орієнтовною площею 0,71 га за адресою проспект Правди, 3-А в оренду строком на 15 років, що не заперечується іншими учасниками процесу. На клопотанні про надання вказаного дозволу департаментом земельних ресурсів визначено код земельної ділянки 85:398:114.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд вказав, що належність відповідачеві на підставі права власності малого ринкового комплексу, що розташований на частині спірної земельної ділянки не є підставою для висновку про те, що вся спірна земельна ділянка використовується без належних правових підстав, відтак суд дійшов висновку, що позов подано не до тієї особи, якою здійснюється фактичне використання усього обсягу спірної земельної ділянки.

Переглядаючи справу в повному обсязі за приписами статті 101 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції вказав також про безпідставність заявленого позову, враховуючи встановлені судом обставини набуття відповідачем на законних підставах права власності на малий ринковий комплекс площею 3228,3 кв.м., яке зареєстровано у встановленому законом порядку та на момент розгляду справи не скасоване.

Враховуючи приписи статті 377 Цивільного кодексу України та статті 120 Земельного кодексу України, за якими з переходом права власності на вказане майно до нового власника переходить право користування земельною ділянкою, на якій це майно розташоване, суд встановив, що відповідач у встановленому порядку розпочав процедуру оформлення землекористування, відтак дійшов висновку про безпідставність вимог прокурора щодо повернення земельної ділянки, як самовільно зайнятої.

Судова колегія зазначає, що за змістом статті 54 Господарського процесуального кодексу України позивач самостійно визначає предмет та підстави поданого позову; господарський суд може вийти за межі вимог позивача лише у випадках, передбачених законодавчо.

За змістом прохальної частини позову (а.с.13) прокурор просить зобов'язати позивача повернути Київській міській раді спірну земельну ділянку, привівши її у придатний до використання стан відповідно до підстав, визначених статтею 212 Земельного кодексу України, яка регулює порядок та підстави повернення самовільно зайнятих земельних ділянок.

Відповідно до статті 212 цього Кодексу самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель", у якій міститься визначення термінів, самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Статтею 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За змістом статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно статті 123 Земельного кодексу України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: зміни цільового призначення земельних ділянок відповідно до закону; надання у користування земельних ділянок, межі яких не встановлені в натурі (на місцевості).

Як встановлено статтею 124 названого Кодексу, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

За приписами статей 125, 126 Земельного кодексу України право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Право власності та право постійного користування на земельну ділянку посвідчується державними актами, а право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону.

Разом з тим, за змістом частини другої статті 331 Цивільного кодексу право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва (створення майна), а якщо право на майно підлягає державній реєстрації, то з моменту державної реєстрації цього права; також право власності на майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів, та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 Цивільного кодексу України). Підстави припинення права власності передбачені главою 25 Цивільного кодексу України.

Враховуючи зміст частини другої статті 376 Цивільного кодексу України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього, однак з матеріалів справи вбачається та суди встановили обставини справи, які відповідають вимогам частини другої статті 331 Цивільного кодексу України щодо моменту набуття права власності на збудоване майно як об'єкт нерухомості та його перехід до відповідача у власність за правочином. Як здійснена державна реєстрація, так і правочин не оспорені, не скасовані та є чинними.

Так, суд апеляційної інстанції встановив, що відповідач придбав майно, що розміщене на земельній ділянці площею 3228,3 кв м від попереднього власник Приватного підприємства "Сім-Альянс", якому надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на просп. Правди, 3-А (літера Б, В) у Подільському районі м. Києва орієнтовною площею 0,59 га (земельна ділянка комунальної власності територіальної громади міста Києва) в короткострокову оренду на 5 років для розміщення малого ринкового комплексу згідно з планом-схемою; у вказану площу входить земельна ділянка на якій розміщено майно відповідача.

Також суд встановив, що на спірній земельній ділянці знаходиться нерухоме майно - малий ринковий комплекс загальною площею 3228,3 кв. м за адресою: місто Київ, проспект Правди, 3а, який належить на праві приватної власності Товариству з обмеженою відповідальністю "Мостицький", що відповідає запланованому використанню спірної земельної ділянки Київською міською радою.

Відповідно до частини першої статті 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини" 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції №475/97-ВР від 17.07.1997 ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Згідно з частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За встановлених судами наведених вище обставин, не спростованих прокурором та позивачем, втручання держави у мирне володіння відповідача придбаним за договором майном шляхом позбавлення його як права власності на нерухоме майно (яке буде зруйноване у випадку задоволення позову, оскільки не може бути переміщене без шкоди), так і можливості оформити землекористування під цим майном є надмірним та непропорційним, оскільки з матеріалів справи не вбачається неправомірності дій самого відповідача, неможливості використання земельної ділянки з тією метою, як і відповідач, взагалі намірів позивача на інше цільове використання спірної земельної ділянки.

Відтак, доводи касаційної скарги не спростували обставини, на які посилались суди попередніх інстанцій як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог.

Судове рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Перевіривши у відповідності до частини другої статті 1115 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні господарського суду та постанові апеляційного господарського суду, колегія суддів дійшла висновків про те, що суди в порядку статей 43, 99, 101 Господарського процесуального кодексу України розглядаючи справу, розглянули всебічно, повно та об'єктивно в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, дослідили подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази відповідно до положень статей 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України, вірно застосували норми матеріального та процесуального права; підстав для скасування судових рішень з мотивів, наведених у касаційній скарзі, не вбачається.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 43, 1115, 1117, пунктом 1 статті 1119, статтею 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Заступника прокурора міста Києва залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 26.06.2017 у справі № 910/1729/17 Господарського суду міста Києва та рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2017 залишити без змін.

Головуючий Л. Рогач

Судді І. Алєєва

Т. Дроботова