РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.11.2017№910/20777/16

За позовом Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування»

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Карпатнадраінвест» -

уповноважена особа на ведення спільних справ та поточне керівництво

спільною діяльністю за Договором № 1747 від 13.10.2004 про спільну

інвестиційну та виробничу діяльність

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Елікор Капітал»

про визнання договору недійсним

Суддя Літвінова М.Є.

Представники сторін:

від позивача: Хлопузян Р.Д. за довіреністю № 2-107д від 08.12.2016;

від відповідача-1: не з'явився;

від відповідача-2: Пушко І.О. за довіреністю від 25.09.2017.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Укргазвидобування» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Карпатнадраінвест» - уповноважена особа на ведення спільних справ та поточне керівництво спільною діяльністю за Договором № 1747 від 13.10.2004 про спільну інвестиційну та виробничу діяльність (далі - відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Елікор Капітал» (далі - відповідач-2) про визнання недійсним Договору № 220816/1 від 22.08.2016.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач вказував на те, що відповідач-1, як Оператор спільної діяльності за Договором про спільну інвестиційну та виробничу діяльність № 1747 від 29.04.2004 під час укладення Договору купівлі-продажу природного газу № 220816/1 від 22.08.2016 перевищив свої повноваження, оскільки правочин був вчинений ним без врахування умови щодо попередньої оплати за товар, чим порушив частину 1 статті 358 Цивільного кодексу України, умови договору про спільну інвестиційну та виробничу діяльність № 1747 від 29.04.2004, Програми та Бюджету спільної діяльності, рішення комітету управління та волевиявлення Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування", яке викладене в листі № 2/1-01-5260 від 18.07.2016. Крім того, позивач вказує на те, що відповідачем-1 внаслідок неналежного виконання взятих на себе зобов'язань за Договором допущено податкову заборгованість, у зв'язку з чим органами Державної фіскальної служби України на виконання покладених на них функцій було здійснено опис у податкову заставу вуглеводнів, видобутих в рамках спільної діяльності. Таким чином, вчинення відповідачем-1 оспорюваного правочину внаслідок зловмисної домовленості з відповідачем-2 має несприятливі наслідки для спільної діяльності, а відтак і для позивача - застосування штрафних санкцій за відчуження майна, яке перебувало у податковій заставі. У зв'язку з цим позивач звернувся до суду з даним позовом про визнання Договору недійсним на підставі статей 203, 215, 232 Цивільного кодексу України.

Рішенням господарського суду міста Києва від 19.12.2016 у справі № 910/20777/16, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.02.2017, в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 26.06.2017 постанову Київського апеляційного господарського суду від 27.02.2017 та рішення господарського суду міста Києва від 19.12.2016 скасовано, справу № 910/20777/16 передано на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Скасовуючи вищезазначені судові рішення Вищий господарський суд України зазначив, що всупереч вимог статті 43 Господарського процесуального кодексу України щодо повного, всебічного, об'єктивного розгляду всіх обставин справи в їх сукупності, господарськими судами попередніх інстанцій не досліджено обставин щодо вчинення опису майна у податкову заставу платника податків Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатнадраінвест", не надано відповідної оцінки обґрунтуванням позовної заяви про те, що листом № 2/1-01-5260 від 18.07.2016 відповідача-1 було повідомлено про опис у податкову заставу (у тому числі природного газу), який належить спільній діяльності за Договором про спільну діяльність № 1747, та відповідно не з'ясовано, чи було укладено спірний договір під час дії опису майна (на підставі якого рішення державною фіскальної служби було здійснено опис у податкову заставу природного газу, який належить спільній діяльності за договором про спільну діяльність № 1747).

Також, Вищий господарський суд України вказав на те, що апеляційний господарський суд не надав ніякої оцінки твердженням позивача про те, що свідченням того, що відповідач-1 діяв всупереч інтересам Договору про спільну інвестиційну та виробничу діяльність № 1747 від 13.10.2004, в тому числі її учасника Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування", є вирок Солом'янського районного суду м. Києва від 06.12.2016 у справі № 760/20246/16-16-к (провадження № 1-кп/760/1198/16) стосовно ОСОБА_4 - директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатнадраінвест", яким було укладено аналогічні договори купівлі-продажу природного газу, та якого визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 28, ч. 2 ст. 364-1 КК України.

Розпорядженням Керівника апарату господарського суду міста Києва від 05.07.2017 № 05-23/2002 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/20777/16. Внаслідок повторного автоматизованого розподілу справу № 910/20777/16 передано на розгляд судді Літвіновій М.Є.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 06.07.2017 суддею Літвіновою М.Є. прийнято справу № 910/20777/16 до свого провадження, її розгляд призначено на 24.07.2017 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 24.07.2017 на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 23.08.2017 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 23.08.2017 року в порядку статті 69 Господарського процесуального кодексу України продовжено строк розгляду спору у справі № 910/20777/16, на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 18.09.2017 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 18.09.2017 на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 28.09.2017 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 28.09.2017 на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 23.10.2017, в порядку статті 65 Господарського процесуального кодексу України витребувані додаткові докази у справі.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 23.10.2017 на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 06.11.2017 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 06.11.2017 на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 14.11.2017 року.

В судовому засіданні 14.11.2017 року представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача-2 в судовому засіданні 14.11.2017 року проти задоволення позову заперечив.

Представник відповідача-1 в судове засідання 14.11.2017 року не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача-1 не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

В судовому засіданні 14.11.2017 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-2, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

29.04.2004 року між Дочірньою компанією «Укргазвидобування» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (Сторона-2) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Карпатнадраінвест» (Сторона-1) було укладено Договір про спільну інвестиційну та виробничу діяльність № 1747, відповідно до умов якого сторони зобов'язуються об'єднати свої вклади та вести спільну інвестиційну та виробничу діяльність. Метою спільної діяльності, з урахуванням додаткової угоди № 2 від 18.12.2014, є: експлуатація свердловин № 4 і № 14 Скворцівського родовища, № 10 та № 22 Юліївського родовища та інших свердловин, власником яких є Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Надра України», а також свердловини № 115, свердловини № 340 та свердловини № 341 Яблунівського родовища, свердловини № 80 Котелевського родовища, свердловини № 102 Єфремівського родовища, право користування якими є внеском Сторони-2 у спільну діяльність; підготовка та впровадження програм, направлених та підвищення віддачі продуктивних пластів; видобування та реалізація видобутих вуглеводнів; отримання прибутку в інтересах сторін.

Відповідно до умов Договору Товариство з обмеженою відповідальністю «Карпатнадраінвест» є оператором - уповноваженою стороною, яка здійснює ведення спільних справ та поточне керівництво спільною діяльністю.

В подальшому між сторонами було підписано Додаткову угоду № 1 від 03.08.2012 та Додаткову угоду № 2 від 18.12.2014 до Договору про спільну інвестиційну та виробничу діяльність № 1747 від 18.12.2014, відповідно до яких сторони вносили зміни та доповнення до Договору.

Згідно з пунктом 4.3. Договору в редакції Додаткової угоди № 2, ведення спільних справ та поточне керівництво спільною діяльністю здійснює Сторона-1 (далі також - Оператор). При цьому, Оператор діє також у межах, обумовлених даним договором, програмами та бюджетами спільної діяльності та рішеннями комітету управління. Оператор спільної діяльності діє без надання сторонами відповідних окремих довіреностей згідно з частиною 2 статті 1135 Цивільного кодексу України, а виключно на підставі цього договору, який є достатньою підставою для підтвердження його повноважень перед третіми особами.

Оператор має право без довіреності на підставі цього Договору: представляти інтереси спільної діяльності у взаємовідносинах з органами державної влади та управління, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами з питань, що стосуються спільної діяльності; укладати необхідні угоди від імені спільної діяльності, пов'язані зі спільною діяльністю.

22.08.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Карпатнадраінвест», як Оператором спільної діяльності за Договором про спільну інвестиційну та виробничу діяльність № 1747 від 29.04.2004 (Продавець), та Товариством з обмеженою відповідальністю "Елікор Капітал" (Покупець) було укладено Договір купівлі-продажу природного газу № 220816/1, відповідно до умов якого Продавець зобов'язався передати у вересні 2016 року для потреб Покупця природний газ видобутку України, а Покупець зобов'язався прийняти та оплатити природний газ на умовах даного Договору.

Згідно з п. 2.1 Договору кількість природного газу за даним договором складає 2 510, 000 тис. куб. м. Сторони домовились про те, що допускається зменшення або перевищення місячних обсягів споживання природного газу, встановлених у даному пункті, на 30%.

Відповідно до п. 4.1. Договору природного газу ціна за 1 000, 00 кубічних метрів природного газу без врахування вартості його транспортування по території України на момент укладання цього договору складає 5 900 грн. 00 коп., з урахуванням ПДВ, порядок нарахування якого встановлюється згідно діючого законодавства України.

Загальна вартість природного газу відповідно до Договору з урахуванням ПДВ визначається як добуток ціни на загальний обсяг газу, що постачається і складає 14 809 010 грн. 04 коп. (п. 4.2 Договору).

Положеннями розділу 5 Договору сторони погодили порядок та умови проведення розрахунків, відповідно до якого Покупець зобов'язаний здійснити повну оплату вартості природного газу на підставі рахунку Продавця до 31.12.2016.

Позивач стверджує, що відповідач-1 під час укладення зазначеного Договору перевищив свої повноваження, оскільки правочин було вчинено ним без врахування умови щодо передплати за товар, чим порушено частину 1 статті 358 Цивільного кодексу України, умови Договору про спільну інвестиційну та виробничу діяльність № 1747 від 29.04.2004, Програми та Бюджету спільної діяльності, рішення комітету управління та волевиявлення Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування», яке викладене в листі № 2/1-01-5260 від 18.07.2016.

Крім того, позивач вказує на те, що відповідачем-1 внаслідок неналежного виконання взятих на себе зобов'язань за Договором допущено податкову заборгованість, у зв'язку з чим органами Державної фіскальної служби України на виконання покладених на них функцій було здійснено опис у податкову заставу вуглеводнів, видобутих в рамках спільної діяльності. Таким чином, вчинення відповідачем-1 оспорюваного правочину внаслідок зловмисної домовленості з відповідачем-2 має несприятливі наслідки для спільної діяльності, а відтак і для позивача - застосування штрафних санкцій за відчуження майна, яке перебувало у податковій заставі.

У зв'язку з цим позивач просить суд визнати Договір недійсним на підставі статей 203, 215, 232 Цивільного кодексу України.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 № 18-рп/2004, поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (частина 2 статті 20 Господарського кодексу України).

Згідно зі ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.16 цього ж Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права і інтересу. Отже, підставою звернення до суду є наявність порушеного, не визнаного або оспорюваного права та інтересу.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Як наголошено в постанові пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання практики розгляду справ, пов'язаних з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Частиною 5 пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" встановлено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Згідно з п. 2.10. постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання практики розгляду справ, пов'язаних з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними», якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин. У силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

Як зазначено Вищим господарським судом України у п. 18 Інформаційного листа № 01-8/211 від 07.04.2008 "Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України", за загальним правилом частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин); згідно з частиною п'ятою статті 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. ЦК України не дає визначення поняття "заінтересована особа". Тому коло заінтересованих осіб має з'ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Крім того, виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України та приписів Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Таким чином, наявність порушення або оспорювання прав та законних інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковим в силу приписів статті 1 Господарського процесуального кодексу України, а позивач, звертаючись до суду з даним позовом, згідно з вимогами статті 33 Господарського процесуального кодексу України повинен довести (підтвердити) в установленому законом порядку наявність факту порушення або оспорювання його прав та інтересів. Отже, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним оспорюваного Договору, позивач зобов'язаний довести яким чином оспорюваний ним Договір порушує (зачипає) його права та законні інтереси, а суд, в свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту прав позивача.

Частиною 1 статті 92 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

У абзаці 1 підпункту 3.3 пункту 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських судів) недійсними" роз'яснено, що у господарських відносинах правочин (договір), як правило, вчиняється шляхом складання документа (документів), що визначає (визначають) його зміст і підписується безпосередньо особою, від імені якої він вчинений, або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема, на законі, довіреності, установчих документах. Для вчинення правочинів органи юридичної особи не потребують довіреності, якщо вони діють у межах повноважень, наданих їм законом, іншим нормативно-правовим актом або установчими документами.

Приписами частини 1 статті 207 Господарського кодексу України також визначено, що господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

У відповідності до частини 2 статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Як вбачається з матеріалів справи, Продавцем за спірним договором купівлі-продажу виступає Товариство з обмеженою відповідальністю "Карпатнадраінвест", при цьому останнє діяло не у власних інтересах, а як Оператор спільної діяльності на підставі укладеного з позивачем Договору про спільну інвестиційну та виробничу діяльність № 1747 від 29.04.2004.

Відповідно до п. 4.8 Договору про спільну інвестиційну та виробничу діяльність учасники визначили що до обов'язків та компетенції Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатнадраінвест" як Оператора спільної діяльності відноситься: представництво інтересів сторін, пов'язаних із спільною діяльністю, у відносинах з органами державної влади та місцевого самоврядування та їх посадовими особами, державними установами, закладами та іншими організаціями, юридичними особами будь-якої організаційної форми, а також фізичними особами; укладення (зміна, припинення) та контроль за виконанням договорів в межах завдань та повноважень, передбачених даним договором, програмами спільної діяльності; відкриття (закриття) та розпорядження окремим поточним рахунком у банку; ведення окремого бухгалтерського та податкового обліку спільної діяльності; сплата передбачених чинним законодавством податків, обов'язкових зборів (платежів); складання та подання уповноваженим державним органам обов'язкової звітності; виплата сторонам належних їм згідно цього договору частин прибутку, отриманого за результатами спільної діяльності; організація та поточний контроль виконання програм спільної діяльності; забезпечення збуту вуглеводнів, що видобуваються в межах спільної діяльності. Реалізація вуглеводнів, які видобуваються під час екс плуатації свердловин у межах спільної діяльності, здійснюється Оператором на умовах та в межах цін, що встановлюються рішення ми Комітету управління. Якщо Оператор без рішення комітету управління або письмового погодження зі Стороною-2 допустить зменшення ціни реалізації вуглеводнів у порівнянні з попередньо узгодженою, він повинен відшкодувати Стороні-2 відповідну різницю у доході, яку Сторона-2 повинна була отримати при реалізації вуглеводнів за попередньо погодженою ціною. На вимогу Оператора комітет управління повинен протягом 10 (десяти) днів розглянути пи тання про перегляд цін, якщо це викликано об'єктивними обставинами. На цей час реалізація вуглеводнів може бути зупинена; виконання інших необхідних дій щодо здійснення фінансово-господарської діяльності в межах цього Договору.

Враховуючи те, що пунктами 4.3. та 4.8. Договору про спільну інвестиційну та виробничу діяльність відповідач-1 був уповноважений на укладення Договорів на реалізацію вуглеводнів без попереднього погодження комітетом з управління, доводи позивача, який стверджував про необхідність попереднього погодження укладення такого Договору комітетом управління спільною діяльністю не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

За таких обставин, відповідач-1, як Продавець за Договором, який діяв на підставі Договору про спільну інвестиційну та виробничу діяльність № 1747 від 29.04.2004, мав право укладати оспорюваний Договір купівлі-продажу природного газу № 220816/1 від 22.08.2016 без попереднього погодження комітетом управління та позивача.

Також, позивач посилається на те, що при укладенні Договору відповідачем-1 не було враховано зміни умов відвантаження природного газу, газового конденсату, нафти, скрапленого газу та інших нафтопродукті, викладені в листі № 2/1-01-5260 від 18.07.2016 та які є обов'язковими для відповідача-1.

Як вбачається з матеріалів справи, 18.07.2016 позивач направив на адресу відповідача-1 лист № 2/1-01-5260 від 18.07.2016 щодо зміни умов відвантаження природного газу, газового конденсату, нафти, скрапленого газу та інших нафтопродукті, відповідно до якого повідомив останнього, що у зв'язку із описом у податкову заставу природного газу, газового конденсату, нафти, скрапленого газу та інших нафтопродуктів, які належать спільній діяльності за договором № 1747 від 13.10.2004, відчуження (в т.ч. передача, відвантаження) оператором СД природного газу, газового конденсату, нафти, скрапленого газу та інших нафтопродуктів здійснюється виключно у разі дотримання одночасно наступних умов: наявність перерахованої від контрагента спільної діяльності стовідсоткової попередньої оплати за придбання вказаних вуглеводнів на рахунок, відкритий в банку для обслуговування спільної діяльності (підтверджується платіжним дорученням, випискою з банку); перерахування операторами спільної діяльності всієї суми грошових коштів, отриманих як попередня оплата за вуглеводні (які відчужуються), на користь відповідного бюджету в рахунок погашення податкового боргу, який рахується за спільною діяльністю.

Нормами статті 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 Цивільного кодексу України ).

Вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене статтею 627 Цивільного кодексу України, є важливим чинником, без якого укладення договору є неможливим. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди щодо всіх істотних умов договору, складання та скріплення підписом письмового документа.

Як вбачається зі змісту Договору про спільну інвестиційну та виробничу діяльність № 1747 від 29.04.2004, питання щодо укладення угод на реалізацію вуглеводнів, видобутих в результаті спільної діяльності, в тому числі і щодо порядку розрахунків, вирішуються Товариством з обмеженою відповідальністю "Карпатнадраінвест" і не потребує отримання погодження з комітетом управління та/або позивачем.

При цьому, позивачем не надано суду доказів звернення до відповідача-1 з пропозицією про внесення змін до Договору про спільну інвестиційну та виробничу діяльність № 1747 від 29.04.2004 щодо обмеження компетенції відповідача-1 у визначенні положень договорів продажу вуглеводнів, в порядку встановленому нормами статті 188 Господарського кодексу України.

У зв'язку з цим, твердження позивача щодо обов'язковості, визначених позивачем у листі № 2/1-01-5260 від 18.07.2016, умов відвантаження природного газу, газового конденсату, нафти, скрапленого газу та інших нафтопродукті, визнаються судом необґрунтованими.

Крім того, суд зазначає, що згідно з положеннями статей 203, 215 Цивільного кодексу України не будь-яка суперечність змісту правочину актам цивільного законодавства може бути підставою для визнання його недійсним. Виходячи із статей 6, 203 Цивільного кодексу України такою підставою є лише така суперечність, яка порушує абзац 2 частини 3 статті 6 Цивільного кодексу України, відповідно до якої сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Таким чином, положення Договору купівлі-продажу природного газу № 220816/1 від 22.08.2016 щодо порядку розрахунків були визначені з дотриманням чинного законодавства та з урахуванням обсягу прав та обов'язків Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатнадраінвест", визначених умовами Договору про спільну інвестиційну та виробничу діяльність № 1747 від 29.04.2004.

Стосовно доводів позивача про те, що спірний Договір було вчинено внаслідок зловмисної домовленості Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатнадраінвест" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Елікор Капітал", що спричинило несприятливі наслідки для спільної діяльності у вигляді можливості застосування штрафних санкцій за відчуження майна, яке перебуває у податковій заставі, суд зазначає наступне.

Як зазначає позивач, свідченням того, що відповідач-1 діяв всупереч інтересам Договору про спільну інвестиційну та виробничу діяльність № 1747 від 13.10.2004, в тому числі її учасника Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування», є вирок Солом'янського районного суду м. Києва від 06.12.2016 по справі № 760/20246/16-16-к (провадження № 1-кп/760/1198/16) стосовно ОСОБА_4 - директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Карпатнадраінвест», яким було укладено аналогічні Договори купівлі-продажу природного газу, та якого визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 28, ч. 2 ст. 364-1 КК України.

Проте, з даними доводами позивача суд погодитись не може враховуючи наступне.

Частина 4 статті 35 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Так, вищевказаним вироком Солом'янського районного суду м. Києва від 06.12.2016 по справі № 760/20246/16-16-к (провадження № 1-кп/760/1198/16) затверджено угоду про винуватість колишнього директора відповідача-1 ОСОБА_4, тоді як оспорюваний Договір від імені відповідача-1 підписано вже новим керівником - ОСОБА_5

При цьому, обставини, вказані в зазначеному вироку стосуються зовсім іншого періоду діяльності відповідача-1 та інших правочинів, тоді як жодної правової оцінки діям керівника відповідача-1 під час укладання оспорюваного договору укладено не було, а сама по собі аналогічність оспорюваного договору тим договорам купівлі-продажу, що вказані у вироку, жодним чином не свідчить про те, що відповідач-1 діяв всупереч інтересів позивача за Договором про спільну інвестиційну та виробничу діяльність № 1474 від 13.10.2004.

Досліджуючи обставин щодо вчинення опису майна у податкову заставу платника податків - Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатнадраінвест", судом встановлено, що рішенням Начальника Південної ОДПІ ГУ ДФС у Харківський області № 25 від 12.07.2016 відповідно до пункту 12 статті 87, пункту 3 статті 88 та статті 88 розділу ІІ Податкового кодексу України вирішено здійснити опис майна, що перебуває у власності (господарському віданні та господарському управлінні) платника податків ТОВ «Карпатнадраінвест» - уповноважена особа по договору про спільну діяльність від 13.10.2004 № 1747, а у разі, якщо на момент складення акта опису майно відсутнє або його балансова вартість менша від суми податкового боргу, - також до майна, права власності на яке він набуде у майбутньому.

Відповідно до п. 14.1.155. ст. 14 Податкового кодексу України податкова застава - спосіб забезпечення сплати платником податків грошового зобов'язання та пені, не сплачених таким платником у строк, визначений цим Кодексом. Податкова застава виникає на підставах, встановлених цим Кодексом.

Статтею 88 Податкового кодексу України передбачено, що з метою забезпечення виконання платником податків своїх обов'язків, визначених цим Кодексом, майно платника податків, який має податковий борг, передається у податкову заставу. Право податкової застави виникає згідно з цим Кодексом та не потребує письмового оформлення. У разі якщо податковий борг виник за операціями, що виконувалися в межах договорів про спільну діяльність, у податкову заставу передається майно платника податків, який згідно з умовами договору був відповідальним за перерахування податків до бюджету та/або майно, яке внесене у спільну діяльність та/або є результатом спільної діяльності платників податків. У разі недостатності майна такого платника податків у податкову заставу передається майно інших учасників договору про спільну діяльність у розмірах, пропорційних їх участі у такій спільній діяльності.

Згідно з п. 89.3. ст. 89 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) майно, на яке поширюється право податкової застави, оформлюється актом опису. До акта опису включається ліквідне майно, яке можливо використати як джерело погашення податкового боргу. Опис майна у податкову заставу здійснюється на підставі рішення керівника контролюючого органу, яке пред'являється платнику податків, що має податковий борг. Акт опису майна, на яке поширюється право податкової застави, складається податковим керуючим у порядку та за формою, що затверджені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

22.09.2016, тобто вже після укладення оспорюваного правочину, податковими органами було складено Акт опису майна № 8 від 22.09.2016 - згідно з яким описано в податкову заставу природний газ видобутку вересня 2016 (за період з 01.09.2016 по 20.09.20016) у кількості 1 835, 0 тис.м.куб. на суму 9 140 758, 90 грн.

У зв'язку з цим, 22.09.2016 року до Державного реєстру обтяжень рухомого майна внесено запис про реєстрацію вищезазначеного обтяження.

У разі якщо на момент складення акта опису майно відсутнє або його балансова вартість менша від суми податкового боргу, право податкової застави поширюється на інше майно, на яке платник податків набуде право власності у майбутньому до погашення податкового боргу в повному обсязі. Платник податків зобов'язаний не пізніше робочого дня, наступного за днем набуття права власності на будь-яке майно, повідомити контролюючий орган про наявність такого майна. Контролюючий орган зобов'язаний протягом трьох робочих днів з дня отримання зазначеного повідомлення прийняти рішення щодо включення такого майна до акта опису майна, на яке поширюється право податкової застави та балансова вартість якого відповідає сумі податкового боргу платника податків, або відмовити платнику податків у включенні такого майна до акта опису. У разі якщо контролюючий орган приймає рішення про включення майна до акта опису, складається відповідний акт опису, один примірник якого надсилається платнику податків з повідомленням про вручення. До прийняття відповідного рішення контролюючим органом платник податків не має права відчужувати таке майно. У разі порушення платником податків вимог цього пункту він несе відповідальність згідно із законом. (п. 89.5 ст. 89 Податкового кодексу України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

У відповідності до положень ст. 92 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) платник податків зберігає право користування майном, що перебуває у податковій заставі, якщо інше не передбачено законом. Платник податків може відчужувати майно, що перебуває у податковій заставі, тільки за згодою контролюючого органу, а також у разі, якщо контролюючий орган впродовж десяти днів з моменту отримання від платника податків відповідного звернення не надав такому платнику податків відповіді щодо надання (ненадання) згоди. У разі якщо в податковій заставі перебуває лише готова продукція, товари та товарні запаси, платник податків може відчужувати таке майно без згоди контролюючого органу за кошти за цінами, що не є меншими за звичайні, та за умови, що кошти від такого відчуження будуть направлені в повному обсязі в рахунок виплати заробітної плати, єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та/або погашення податкового боргу. У разі відчуження або оренди (лізингу) майна, яке перебуває у податковій заставі, платник податків за згодою контролюючого органу зобов'язаний замінити його іншим майном такої самої або більшої вартості. Зменшення вартості заміненого майна допускається тільки за згодою контролюючого органу за умови часткового погашення податкового боргу. У разі здійснення операцій з майном, яке перебуває у податковій заставі, без попередньої згоди контролюючого органу платник податків несе відповідальність відповідно до закону.

Статтею 124 Податкового кодексу України передбачено, що відчуження платником податків майна, яке перебуває у податковій заставі, без попередньої згоди контролюючого органу, якщо отримання такої згоди є обов'язковим згідно з цим Кодексом, - тягне за собою накладення штрафу в розмірі вартості відчуженого майна.

Зазначаючи про те, що вчинення спірного правочину внаслідок зловмисної домовленості відповідачів має несприятливі наслідки для спільної діяльності, а відтак і для позивача - застосування штрафних санкцій, позивач всупереч статті 33 Господарського процесуального кодексу України не надав жодного належного доказу на підтвердження застосування органами Державної фіскальної служби України штрафних санкцій за відчуження майна, яке перебуває у податковій заставі.

Стаття 232 Цивільного кодексу України передбачає, що правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв'язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними.

Кваліфікація правочину, вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює доведення та встановлення судом таких умов:

- від імені однієї із сторін правочину виступав представник;

- зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника;

- наявність умислу в діях представника щодо зловмисної домовленості;

- настання несприятливих наслідків для особи, яку представляють;

- наявність причинного зв'язку між зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють (п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними").

Як на тому наголошено у п. 3.10. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» зловмисна домовленість - це умисна змова представника однієї сторони правочину з другою стороною, внаслідок чого настають несприятливі наслідки для особи, від імені якої вчинено правочин. У визнанні правочину недійсним з відповідної підстави доведенню підлягає не наявність волі довірителя на вчинення правочину, а існування умислу представника, який усвідомлює факт вчинення правочину всупереч інтересам довірителя, передбачає настання невигідних для останнього наслідків та бажає чи свідомо допускає їх настання.

Водночас, позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження того, що укладаючи оспорюваний правочин керівник ТОВ «Карпатнадраінвест» ОСОБА_5 мав умисел та усвідомлював факт вчинення Договору № № 220816/1 від 22.08.2016 всупереч волі позивача та усвідомлення останнім того, що спірний договір не відповідає інтересам позивача, у зв'язку з чим посилання позивача на те, що укладаючи Договір № 220816/1 від 22.08.2016 представники відповідачів діяли за домовленістю та переслідуючи корисливу мету мали прямий намір заподіяти позивачу шкоду, не підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно зі статтею 4-2 Господарського процесуального кодексу України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

У відповідності до статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, зокрема, не надано доказів на підтвердження підписання відповідачем-1 оспорюваного Договору з перевищенням повноважень, не доведено фактів, зокрема, зловмисної домовленості представника однієї сторони (відповідача-1) з представником другої сторони (відповідача-2), тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину всупереч інтересам позивача як учасника спільної діяльності, у зв'язку з чим, на підставі встановлених під час розгляду справи обставин суд вважає заявлені позивачем вимоги необґрунтованими, у зв'язку з чим відмовляє у задоволенні позову.

Згідно з п. 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено необґрунтованість заявлених позовних вимог, вони не підлягають задоволенню з урахуванням наведеного.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 20.11.2017.

Суддя М.Є. Літвінова