ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" жовтня 2017 р. Справа № 911/2785/17

Господарський суд Київської області у складі судді Яреми В.А., розглянувши матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Компані "Плазма", м. Харків

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, Київська обл., м. Васильків

про стягнення 61 587,85 гривень

за участю представників:

від позивача: Кундіус І.В. (довіреність б/н від 05.05.2015)

від відповідача: не прибув

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

12.09.2017 Товариство з обмеженою відповідальністю "Компані "Плазма" (далі - ТОВ "Компані "Плазма"/позивач) звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1./відповідач) про стягнення 61 587,85 гривень, з яких: 50 000,00 грн безпідставно отриманих коштів, а також нарахованих на відповідні кошти 6 037,85 грн процентів за користування чужими грошовими коштами та 5 550,00 грн інфляційних втрат.

Відповідач не скористався правом, наданим ст. 59 Господарського процесуального кодексу України, та відзив на позовну заяву не наддав.

Ухвалою господарського суду Київської області від 18.09.2017 порушено провадження в справі №911/2785/17 та призначено розгляд справи на 26.09.2017.

У судове засідання 26.09.2017 представники сторін не прибули.

Ухвалою господарського суду Київської області від 26.09.2017 відкладено розгляд даної справи на 10.10.2017.

У судове засідання 10.10.2017 представник відповідача не прибув.

Ухвалою господарського суду Київської області від 10.10.2017 відкладено розгляд даної справи на 17.10.2017.

У судове засідання 17.10.2017 представник відповідача не прибув, про причини неприбуття суд не повідомив, хоча про розгляд спору у даній справі ФОП ОСОБА_1 була повідомлена належним чином, оскільки ухвалу про порушення провадження у даній справі було надіслано на адресу відповідача згідно відомостей ЄДР - 08600, АДРЕСА_1.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, оцінивши їх в сукупності та заслухавши пояснення представника позивача, суд

ВСТАНОВИВ:

У відповідності до викладених у позові обставин та наданої на їх підтвердження банківської виписки по рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю "Компані "Плазма", останнім 18.10.2016 перераховано на рахунок ФОП ОСОБА_1 кошти у розмірі 50 000,00 грн у якості плати за транспортні послуги згідно рахунку №NСФ-0000152 від 17.10.2016 без ПДВ.

Водночас, позивач зауважив на тому, що жодного договору між ТОВ "Компані "Плазма" та ФОП ОСОБА_1 не укладалось, а грошові кошти у розмірі 50 000,00 грн позивач перерахував відповідачу помилково.

Відповідно до наданої довідки позивача станом на день звернення до суду із відповідним позовом відповідач не повернув Товариству з обмеженою відповідальністю "Компані "Плазма" безпідставно отримані кошти у розмірі 50 000,00 грн.

З огляду вищенаведеного, посилаючись на те, що у відповідача з підстав ст. 1212 Цивільного кодексу України виникло зобов'язання по поверненню безпідставно отриманих коштів позивача, останній просить суд стягнути з відповідача, зокрема, 50 000,00 грн заборгованості.

Відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Оскільки відповідачем не надано суду ані відзиву на позовну заяву, ані будь-яких інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, суд, у відповідності до ст. 75 ГПК України, здійснював розгляд даної справи за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши пояснення представника позивача, суд встановив, що заявлена позовна вимога підлягає задоволенню виходячи з нижченаведеного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Виходячи з системного аналізу зазначеної норми, суд дійшов висновку, що зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави породжується наявністю таких юридичних фактів:

- набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої;

- відсутність для цього правових підстав, або коли така підстава згодом відпала.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 22.01.2013 у справі №3-69гс12.

Частинами 1 та 2 ст. 11, ст. ст. 202, 205, 207 Цивільного кодексу України унормовано, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Водночас, відповідно до ст. 181 Господарського кодексу України передбачено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Водночас, доказів прийняття відповідачем на себе обов'язку по наданню та/або надання позивачу транспортних послуг вартістю 50 000,00 грн суду не надано, а тому суд дійшов висновку, що перерахування 18.10.2016 позивачем на рахунок відповідача 50 000,00 грн є помилковим, оскільки здійсненне без достатньої правової підстави, а відповідним чином проведений платіж не породжує для відповідача обов'язку по наданню послуг.

Інших доказів наявності правових підстав для сплати 18.10.2016 позивачем рахунок відповідача 50 000,00 грн суду не надно.

З огляду наведеного, враховуючи обставини відсутності між сторонами будь-яких господарських правовідносин, як правових підстав для виникнення у позивача обов'язку по перерахуванню відповідачу 50 000,00 грн, в тому числі у якості оплати вартості транспортних послуг, суд дійшов висновку, що з вини позивача відповідач є особою, яка набула майно (грошові кошти) без достатньої правової підстави у розумінні ст. 1212 ЦК України, і, як наслідок, зобов'язана повернути позивачу це майно - кошти у розмірі 50 000,00 грн.

Пунктами 1.24, 1.23 статті 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" встановлено, що переказ коштів - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою.

Отримувач - особа, на рахунок якої зараховується сума переказу або яка отримує суму переказу у готівковій формі.

Неналежний отримувач - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

У відповідності до пунктів 1.4, 2.35 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 №22, помилкове списання/зарахування коштів - списання/зарахування коштів, унаслідок якого з вини банку або клієнта відбувається їх списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача.

Кошти, що помилково зараховані на рахунок неналежного отримувача, мають повертатися ним у строки, установлені законодавством України, за порушення яких неналежний отримувач несе відповідальність згідно із законодавством України. У разі неповернення неналежним отримувачем за будь-яких причин коштів у зазначений строк повернення їх здійснюється в судовому порядку.

За таких обставин, беручи до уваги наведені нормативні приписи, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення помилково перерахованих позивачем та безпідставно набутих відповідачем 50 000,00 грн з підстав ст. 1212 ЦК України підлягає задоволенню як така, що доведена позивачем належними та допустимими доказами та не спростована у встановленому порядку відповідачем.

Крім того, враховуючи невиконання відповідачем обов'язку по поверненню безпідставно отриманих коштів позивач просить суд, зокрема, стягнути з відповідача 6037,85 грн процентів за користування чужими грошовими коштами у порядку ст. ст. 536 та 1214 ЦК України.

За змістом статті 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно від часу, з якого вона зобов'язана повернути доходи.

У разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Так, зі встановлених у даній справі судом обставин слідує, що кошти у розмірі 50 000,00 грн відповідач отримав від позивача без достатньої правової підстави, оскільки жодних договірних правовідносин з приводу поставки робіт та/або послуг вартістю 50 000,00 грн між сторонами не існує.

Водночас, посилаючись на відсутність укладеного між сторонами договору, відтак відсутність встановленого розміру відсотків, нарахованих позивачем за безпідставне користування відповідачем грошовими коштами, позивач на підставі передбаченої приписами ст. 8 ЦК України аналогії закону зауважив, що при визначенні відповідного розміру відсотків підлягає застосуванню ст. 1048 ЦК України.

Таким чином, розрахунок 6 037,85 грн процентів за користування чужими грошовими коштами позивач здійснював з 19.10.2016 по 12.09.2017 на 50 000,00 грн у розмірі процентів - одна облікова ставка Національного банку України.

Так, нормами чинного законодавства не встановлено розміру процентів за користування чужими грошовими коштами у разі збереження грошових коштів без достатньої правової підстави за умови відсутності між сторонами господарсько-договірних відносин.

Відповідно до частини першої статті 8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, на яку як на аналогію закону позивач посилається при нарахуванні процентів за користування чужими грошовими коштами у даній справі, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Отже, з правового аналізу вищенаведених норм закону слідує, що аналогію закону можна застосовувати виключно у разі подібності спірних неврегульованих правовідносин, у той час як стаття 1048 Цивільного кодексу України унормовує порядок та розмір стягнення процентів за договором позики, у зв'язку з чим дана норма права має застосовуватись лише у разі наявності договірних відносин сторін і, як наслідок, вона може бути застосована за аналогією лише до грошових зобов'язань.

З огляду вищенаведеного, враховуючи правовий аналіз змісту правовідносин, що випливають із договору позики, та правовідносин, які склалися між сторонами у даній справі внаслідок безпідставного збереження грошових коштів, суд дійшов висновку, що такі правовідносини не подібні за змістом, а тому відсутні підстави для застосування аналогії закону, передбаченої статтею 8 ЦК України, при нарахуванні процентів за користування відповідачем чужими грошовими коштами.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Судової палата у господарських справах Верховного Суду України від 15.04.2015 у справі №910/2899/14 (3-39гс15) та у постанові Вищого господарського суду України від 14.04.2015 у справі №910/18381/14.

За таких обставин, оскільки ані законом, ані іншим актом цивільною законодавства, як цього вимагає стаття 536 Цивільного кодексу України, не передбачено розміру відсотків, які могли б бути застосовані до правовідносин, що склались між сторонами даної справи, враховуючи безпідставність застосування за аналогією закону до відповідних відносин приписів ст. 1048 ЦК України, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача 6 037,85 грн процентів за користування коштами задоволенню не підлягає.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 5 550,00 грн інфляційних втрат, нарахованих з 19.10.2016 по 12.09.2017 на 50 000,00 грн безпідставно отриманих коштів.

Частиною 2 статті 625 ЦК України унормовано, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом статей 524 та 533 ЦК України грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошовій одиниці України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті).

Виходячи з правового аналізу вищезазначених норм закону, грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, із правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Поряд з тим, стягнення з відповідача безпідставно отриманих коштів не є наслідком порушення ним грошового зобов'язання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на договірних зобов'язань, а з інших підстав - повернення безпідставно отриманих коштів згідно вимог закону.

Таким чином, обов'язок щодо повернення безпідставно отриманих коштів, не можна розцінювати як грошове зобов'язання в розумінні статті 625 ЦК України, оскільки за таким зобов'язанням грошові знаки використовуються не як засіб погашення грошового боргу, а виконують роль товару.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 16.09.2014 у справі №921/266/13-г/7, інформаційному листі Вищого господарського суду України №01-06/1666/14 від 27.10.2014 «Про доповнення Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2011 №01-06/249 «Про постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів».

До того ж, пунктом 5.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» передбачено, що обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором (стаття 612 ЦК України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

З огляду наведеного, а також враховуючи що зобов'язання відповідача повернути позивачу безпідставно отримані кошти є негрошовим зобов'язанням, за порушення якого не можуть бути застосовані наслідки, передбачені ст. 625 ЦК України, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача 5 550,00 грн інфляційних втрат є безпідставною, а тому задоволенню не підлягає.

Витрати по сплаті судового збору, у відповідності до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються судом на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, ст. 181 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 205, 207, 509, 524, 533, 536, 1212, 1214 Цивільного кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (08600, АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Компані "Плазма" (61108, Харківська обл., місто Харків, проспект Академіка Курчатова, будинок 12, квартира 132, ідентифікаційний код 36226451) 50 000 (п'ятдесят тисяч) грн 00 коп. безпідставно отриманих кошті та 1 298 (одну тисячу двісті дев'яносто вісім) грн 96 коп. судового збору.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його належного оформлення та підписання, і може бути оскаржено в апеляційному порядку.

Повне рішення складено 06.11.2017.

Суддя В.А. Ярема