РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.11.2017Справа №910/18030/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма

«Професіонал»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Скайтехстрой»

про стягнення 267.104,74 грн.

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін:

від позивача Лучко В.О., керівник

від відповідача не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Професіонал» про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Скайтехстрой» 267.104,74 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на підставі виставлених відповідачем рахунків № 491 від 25.04.2017, №№ 496, 497, 498, 499 від 26.04.2017, №№ 533, 535, 536 від 03.05.2017 позивач здійснив згідно платіжних доручень №№ 23, 24, 25 від 26.04.2017, №№ 36, 37, 38 від 04.05.2017 оплату товару на суму 524.405,35 грн. Позивач товар повністю вчасно не поставив та наразі вартість оплаченого позивачем та непоставленого відповідачем товару становить 267.104,74 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.10.2017 порушено провадження у справі № 910/18030/17 та розгляд справи призначено на 09.11.2017.

Позивачем до позовної заяви додано заяву про накладення арешту на кошти боржника що знаходяться на рахунку № 0676 у ПАТ «Креді Агріколь Банк», МФО 300614 в сумі 267.104,74 грн. до вирішення спору по суті, при цьому посилаючись на ст.ст. 43-1, 43-3 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши в судовому засіданні 16.05.2017 заяву позивача про накладення арешту суд відзначає наступне

Стаття 43-1 Господарського процесуального кодексу України передбачає можливість звернення особи із заявою про вжиття запобіжних заходів, перелік яких наведений у ст. 43-2 вказаного кодексу, до подання позову.

Оскільки заяву про накладення арешту на кошти подано одночасно з позовом суд приходить до висновку, що позивачем невірно застосовано норми ст.ст. 43-1, 43-3 Господарського процесуального кодексу України.

Разом з цим, відповідно до ст. 66 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Статтею 67 Господарського процесуального кодексу України визначено заходи забезпечення позову, зокрема позов забезпечується шляхом накладення арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачу.

Згідно з ч. 3 п. 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 16 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 16 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 ГПК України, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Заявником не наведено та не надано достатньо обґрунтованих даних про існування обставин, що призведуть до неможливості чи утруднення виконання рішення суду, тому заява позивача задоволенню не підлягає.

Позивач в судовому засіданні 09.11.2017 позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідач в судове засідання 09.11.2017 не з'явився, письмовий відзив на позов не подав.

Відповідач належним чином повідомлений про призначення справи до розгляду в засіданні господарського суду, про час і місце його проведення, оскільки

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України. (п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Згідно ст. 64 Господарського процесуального кодексу України ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала направляється за адресою місцезнаходження сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

У відповідності до ст. 87 Господарського процесуального кодексу України ухвалу суду від 20.10.2017 було надіслано відповідачу рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення на адресу, що зазначена в позовній заяві, а саме: 01021, м. Київ, вул. Печерський узвіз, 13, яка згідно з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань станом на 23.10.2017 є місцезнаходженням відповідача.

Відповідач отримав ухвалу суду 26.10.2017, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення № 352.

Про поважні причини неявки в судове засідання повноважного представника відповідача суд не повідомлений. Клопотань про відкладення розгляду справи від відповідача не надходило.

У відповідності до п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Суд приходить до висновку, що наявних в матеріалах справи документів достатньо для вирішення справи по суті без участі представника відповідача.

В судовому засіданні 09.11.2017, відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Скайтехстрой» виставило Товариству з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Професіонал» наступні рахунки на оплату товару на загальну суму 518.968,94 грн.

№ 491 від 25.04.2017 на суму 128.768,93 грн.,

№ 496 від 26.04.2017 на суму 63.604,42 грн.,

№ 497 від 26.04.2017 на суму 70.998,37 грн.,

№ 498 від 26.04.2017 на суму 81.297,25 грн.,

№ 499 від 26.04.2017 на суму 26.046,91 грн.,

№ 533 від 03.05.2017 на суму 36.011,09 грн.,

№ 535 від 03.05.2017 на суму 83.537,86 грн.,

№ 536 від 03.05.2017 на суму 28.704,11 грн.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем з посиланням на зазначені вище рахунки згідно наступних платіжних доручень було перераховано відповідачу кошти в загальному розмірі 524.405,35 грн.:

№ 23 від 26.04.2017 на суму 128.768,93 грн.,

№ 24 від 26.04.2017 на суму 63.604,42 грн.,

№ 25 від 26.04.2017 на суму 183.778,94 грн.,

№ 36 від 04.05.2017 на суму 36.011,09 грн.,

№ 37 від 04.05.2017 на суму 83.537,86 грн.,

№ 38 від 04.05.2017 на суму 28.704,11 грн.

Спір виник внаслідок того, що відповідач поставку товару повністю позивачу не здійснив, а тому сплачені за товар кошти підлягають поверненню позивачу.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ч. 2 ст. 638 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 641 Цивільного кодексу України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття.

Згідно з ч. 2 ст. 642 Цивільного кодексу України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

За приписами ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Здійснення позивачем оплати рахунків свідчить про прийняття останнім пропозиції відповідача щодо придбання товару.

Таким чином, вищенаведеними обставинами підтверджується, що між сторонами було укладено у спрощений спосіб договір купівлі-продажу товару.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як визначено абзацом 1 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно з приписами статей 662, 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу; продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Однак, відповідач в порушення взятих на себе зобов'язань товар позивачу повністю не поставив, а лише на суму 241.605,31 грн., що підтверджується наступними видатковими накладеними:

№ 119 від 26.04.2017 на суму 15.079,15 грн.,

№ 118 від 27.04.2017 на суму 41.383,40 грн.,

№ 117 від 27.04.2017 на суму 31.671,50 грн.,

№ 104 від 10.05.2017 на суму 10.875,88 грн.,

№ 114 від 11.05.2017 на суму 18.651,05 грн.,

№ 116 від 11.05.2017 на суму 7.368,26 грн.,

№ 115 від 11.05.2017 на суму 22.189,20 грн.

№ 120 від 17.05.2017 на суму 3.599,50 грн.,

№ 121 від 17.05.2017 на суму 17.724,65 грн.,

№ 122 від 17.05.2017 на суму 20.675,38 грн.,

№ 146 від 23.05.2017 на суму 15.695,23 грн.,

№ 113 від 23.05.2017 на суму 12.657,00 грн.,

№ 151 від 25.05.2017 на суму 13.857,94 грн.,

№ 158 від 26.05.2017 на суму 14,57 грн.,

№ 159 від 26.05.2017 на суму 2.202,41 грн.,

№ 160 від 26.05.2017 на суму 1.381,49 грн.,

№ 161 від 26.05.2017 на суму 6.578,70 грн.,

Відповідно до частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Отже, у розумінні приписів цієї норми покупцю належить право вимагати, крім іншого, повернення передоплати за непоставлений товар. При цьому, попередньою оплатою є часткова або повна оплата товару до його передання продавцем.

Визначене зазначеною нормою право покупця вимагати від продавця повернення суми попередньої оплати є за своїм змістом правом покупця на односторонню відмову від зобов'язання, внаслідок якої припиняється зобов'язання продавця перед покупцем по поставці товару і виникає нове грошове зобов'язання (постанова Вищого господарського суду України від 18.01.2010, справа № 42/423).

В матеріалах справи наявна вимога № 20 від 21.06.2017 про повернення коштів в розмірі 267.104,79 грн. Проте, належних доказів в підтвердження надіслання вказаної вимоги позивачем не подано.

Разом з цим, відповідно до рішення Конституційного суду України № 15-рп/2002 від 09.07.2002 захист судом прав і свобод людини і громадянина, а також прав юридичної особи, встановлюють юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати права і свободи будь-якими не забороненими законом засобами (частина п'ята статті 55 Конституції України). Тобто кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, у тому числі судовий захист.

Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту, у тому числі досудового врегулювання спору.

Обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про існування у відповідача зобов'язання повернути позивачу суму попередньої оплати в розмірі 267.104,74 грн. на підставі вимог ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України.

Згідно з ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідач доказів на спростування обставин, повідомлених позивачем, не надав.

Таким чином, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Професіонал» обґрунтовані та підлягають задоволенню повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Витрати позивача по оплаті послуг адвоката в розмірі 10.000,00 грн. підлягають частковому задоволенню в розмірі 5.000,00 грн. з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 48 Господарського процесуального кодексу України, витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України «Про адвокатуру».

Згідно зі ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до п. 6.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» витрати пов'язані з оплатою послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК України.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

За змістом частини третьої статті 48 та частини п'ятої статті 49 ГПК у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі.

02.08.2017 між позивачем (Клієнт) та адвокатом Коломієць Є.Є. був укладений договір про надання правової допомоги № 1, за умовами якого клієнт доручив, а адвокат зобов'язався надати правову допомогу в тому числі за окремими дорученнями клієнта щодо здійснення представництва в суді, правоохоронних органах, виконавчій служби, складання процесуальних та інших документів.

Позивач 14.08.2017 сплатив на користь адвоката Коломієць Є.Є. грошові кошти в розмірі 10.000,00 грн. за підготовку позову до господарського суду міста Києва, що підтверджується квитанцією № 1 від 14.08.2017.

Підтвердженням того, що Коломієць Є.Є. адвокат є свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серія НОМЕР_1 від 30.09.2011.

Відповідно до п. 6.5. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» розподіл сум інших, крім судового збору, судових витрат здійснюється за загальними правилами частини п'ятої статті 49 ГПК, тобто при задоволенні позову вони покладаються на відповідача, при відмові в позові - на позивача, а при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов'язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв'язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Враховуючи предмет позову, господарський суд приходить до висновку, що витрати на оплату послуг адвоката є неспіврозмірними з обсягом здійснених адвокатом послуг (здійснено лише складання позовної заяви), тобто явно завищеними, а тому з урахуванням всіх обставин справи підлягають до стягнення в сумі 5.000,00 грн.

Керуючись ст. 49, ст.ст. 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Скайтехстрой» (01021, м. Київ, вул. Печерський узвіз, 13, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Професіонал» (36022, м. Полтава, пров. Петра Ротача, 9А, кв. 5, ) 267.104 (двісті шістдесят сім тисяч сто чотири) грн. 74 коп. основного боргу, 4.006 (чотири тисячі шість) грн. 57 коп. витрат по сплаті судового збору, 5.000 (п'ять тисяч) грн. 00 коп. витрат на послуги адвоката.

Повне рішення складено 16.11.2017.

СуддяВ.В. Сівакова