РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.11.2017Справа №915/1134/16

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Островській О.С.

розглянувши справу № 915/1134/16

за позовом Прокурора Миколаївської області в інтересах держави в особі

Кабінету Міністрів України

до 1) Миколаївської обласної державної адміністрації

2) товариства з обмеженою відповідальністю Миколаївське підприємство

"Термінал-Укрхарчозбутсировина"

про зобов'язання вчинити дії, визнання незаконним та скасування розпорядження.

Представники сторін:

від прокуратури: Чумаченко А.А., посвідчення № 035414 від 01.09.2015р.;

від позивача: Муквич А.О., довіреність № 7/33/4215 від 10.04.2017р.;

від відповідача-1: не з'явився;

від відповідача-2: Гузенко А.М., довіреність № 12 від 01.02.2017р.

обставини справи:

Прокурор Миколаївської області звернувся до Господарського суду Миколаївської області з позовом в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до Миколаївської обласної державної адміністрації та Товариства з обмеженою відповідальністю Миколаївське підприємство "Термінал-Укрхарчозбутсировина" про визнання незаконним та скасування розпорядження Голови Миколаївської обласної державної адміністрації від 04.02.2015 р. № 25-р "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю Миколаївське підприємство "Термінал-Укрхарчозбутсировина" в межах території Галицинівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області"; визнання недійсним на майбутнє укладеного 17.02.2015 р. між Миколаївською обласною державною адміністрацією та Товариством з обмеженою відповідальністю Миколаївське підприємство "Термінал-Укрхарчозбутсировина" договору про надання в оренду земельної ділянки площею 157 га з кадастровим номером :01:000:1753 в межах території Галицинівської сільської ради Жовтневого району; скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису № 9763443 від 18.05.2015 р. про реєстрацію права оренди на земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:1753 за товариством з обмеженою відповідальністю Миколаївське підприємство "Термінал-Укрхарчозбутсировина"; скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису № 9522686 від 24.03.2015 р. про реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:1753 за Миколаївською обласною державною адміністрацією.

Позовні вимоги обґрунтовані перевищенням Миколаївською обласною державною адміністрацією при прийнятті оспорюваного акту від 04.02.2015 р. № 25-р, повноважень, а саме - розпорядження внутрішніми морськими водами держави, що належить до виключної компетенції Кабінету Міністрів України.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області № 915/1134/16 від 24.10.2016р., на підставі ст.ст. 16,17 ГПК України, позовну заяву передано за підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.03.2017р., залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 25.04.2017р., у задоволенні позову відмовлено повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 15.08.2017р. касаційну скаргу Заступника прокурора міста Києва задоволено частково; рішення Господарського суду міста Києва від 01.03.2017р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 25.04.2017р. у справі № 915/1134/16 скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно з розпорядженням В.о.керівника апарату суду № 05-23/2533 від 23.08.2017р., призначено повторний автоматичний розподіл справи, за результатами якого справу №915/1134/16 передано на розгляд судді Привалову А.І.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.08.2017р. справу № 915/1134/16 прийнято до свого провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 28.09.2017р. о 16 год. 30 хв.

28.09.2017р. через загальний відділ діловодства суду від представника відповідача 2 надійшов відзив на позов.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.09.2017р. розгляд справи відкладено на 19.10.2017р.

29.09.2017р. через загальний відділ діловодства від відповідача-1 надійшли заперечення по справі.

19.10.2017р. через загальний відділ діловодства від представника відповідача-2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Прокурор в судовому засіданні 19.10.2017р. проти клопотання представника відповідача-2 щодо відкладення розгляду справи заперечив.

Представники відповідачів в судове засідання не з'явились.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.10.2017р. розгляд справи відкладено на 02.11.2017р., у зв'язку з неявкою в судове засідання представників відповідачів.

02.11.2017р. через загальний відділ діловодства суду від представника відповідача 2 надійшли додаткові пояснення до відзиву на позовну заяву.

Присутній у судовому засіданні 02.11.2017р. представник прокуратури підтримав заявлені позовні вимоги з підстав, наведених у позовній заяві.

Представник позивача повністю підтримав позовні вимоги прокурора.

Представник відповідача-2 проти позову заперечив з послання на обставини, наведені у відзиві на позову заяву та в додаткових поясненнях до нього.

Представник відповідача-1 у судове засідання не з'явився, про причини неявки господарський суд не повідомив; клопотаня про відкладення розгляду справи не надходило.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. Аналогічними правами наділено у відповідності до ст.27 Господарського процесуального кодексу України третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Крім того, під час розгляду справи судом прийнято до уваги, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника.

Отже, враховуючи наведене вище, незважаючи на те, що відповідач-1 в процесі розгляду справи не скористався своїм правом на участь в судовому засіданні, за висновками суду у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа підлягає розгляду за наявними у ній матеріалами.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, в засіданні суду була оголошена вступна та резолютивна частини рішення.

Розглянувши подані учасниками судового процесу документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін та третіх осіб, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Розпорядженням Миколаївської обласної держаної адміністрації № 25-р від 04.02.2015р. "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду товариству з обмеженою відповідальністю Миколаївське підприємство "Термінал-Укрхарчозбутсировина" в межах території Галицинівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області" затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду товариству з обмеженою відповідальністю Миколаївське підприємство "Термінал-Укрхарчозбутсировина" для розміщення та обслуговування об'єктів портової інфраструктури, підхідного каналу та причальних фронтів із земель державної власності не наданих у власність або користування, в межах території Галицинівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області; надано в оренду товариству з обмеженою відповідальністю Миколаївське підприємство "Термінал-Укрхарчозбутсировина" строком на 49 років земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:1753 площею 157, 0 га із земель водного фонду для експлуатації та догляду за водними об'єктами) розміщення та обслуговування об'єктів портової інфраструктури, підхідного каналу та причальних фронтів) із земель державної власності не наданих у власність або користування, в межах території Галицинівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області.

17.02.2015р. між Миколаївською обласною держаною адміністрацією та товариством з обмеженою відповідальністю Миколаївське підприємство "Термінал-Укрхарчозбутсировина" укладено договір оренди землі, за умовами якого відповідач 1 зобов'язався, на підставі розпорядження № 25-р від 04.02.2015 р., передати, а відповідач 2 прийняти у строкове платне користування земельну ділянку для розміщення та обслуговування об'єктів портової інфраструктури, похідного каналу та причальних фронтів із земель державної власності, не наданих у власність або користування, в межах території Галицинівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області, площею 157, 0 га із земель водного фонду із кадастровим номером :01:000:1753 та строком на 49 років.

18.05.2015р. здійснено реєстрацію права оренди на земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:1753 за товариством з обмеженою відповідальністю Миколаївське підприємство "Термінал-Укрхарчозбутсировина" за № 9763443.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, прокурор стверджує, що розпорядження Миколаївської обласної держаної адміністрації № 25-р від 04.02.2015р. прийнято з порушенням вимог чинного законодавства України та з перевищенням визначених законом повноважень, оскільки фактично Миколаївська обласна держана адміністрація розпорядилась водними об'єктами, які належать до внутрішніх морських вод, що є виключною компетенцією Кабінету Міністрів України.

Також прокурор вказує, що спірна земельна ділянка не може бути об'єктом земельних правовідносин, оскільки є дном лиману та її межі лише частково збігаються зі штучними спорудами, у зв'язку з чим неможливо встановити її межі в натурі та закріпити межовими знаками.

Крім того, за твердженням прокурора, проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки товариству з обмеженою відповідальністю Миколаївське підприємство "Термінал-Укрхарчозбутсировина" не містить позитивного висновку державної експертизи, що відповідно до ст. 123 Земельного кодексу України є підставою для відмови у затвердженні такого проекту.

При цьому, оскільки договір оренди земельної ділянки від 17.02.2015р. укладений на підставі розпорядження Миколаївської обласної держаної адміністрації № 25-р від 04.02.2015р., яке, на думку прокурора, є незаконним та підлягає скасуванню, останнім заявлено вимогу про визнання вказаного договору недійсним в порядку ст. 215 Цивільного кодексу України, ст. 207 Господарського кодексу України та ст. 152 Земельного кодексу України.

Нормативно обґрунтовуючи заявлені вимоги, прокурор посилається на норми ст.ст. 4, 5, 6, 14 Водного кодексу України та ст.ст. 59, 79, 79-1, 123 Земельного кодексу України.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відзначає наступне.

Розглядаючи даний спір по суті, та перевіряючи правомірність оспорюваного акту, суд застосовує положення законодавства України, чинного на момент виникнення спірних відносин.

Відповідно до ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

За визначенням ст. 2 Земельного кодексу України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею, суб'єктами яких є юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.

Відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими з 01.01.2013р. та до державної власності належать землі розташовані за межами населених пунктів.

Статтею 17 Земельного кодексу України до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин віднесено, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Відповідно до п. 7 ст. 13 Закону України "Про місцеві державі адміністрації" до відання місцевих державних адміністрацій у межах і формах, визначених Конституцією і законами України, належить вирішення питання використання землі, шляхом прийняття відповідного розпорядження.

Згідно зі ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до ч.ч. 5, 8 ст. 122 Земельного кодексу України обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.

Кабінет Міністрів України передає земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у випадках, визначених статтею 149 цього Кодексу, та земельні ділянки дна територіального моря.

У відповідності до ст. 123 Земельного кодексу України, надання земельних ділянок державної власності у користування здійснюється, зокрема, органами виконавчої влади, які приймають рішення на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об'єднання).

За правилами ч.ч. 4, 13 ст. 123 Земельного кодексу України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи приймає рішення про надання земельної ділянки у користування. Підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Відповідно до ч. 1 ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Таким чином, підставою для прийняття місцевим органом виконавчої влади рішення про передачу в оренду земельної ділянки, що перебуває в державній власності є проект землеустрою, погоджений відповідним органами.

Розглядаючи даний спір по суті, судом досліджено проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю Миколаївське підприємство "Термінал-Укрхарчозбутсировина" та встановлено, що спірна земельна ділянка відповідно до Класифікації видів призначення земель, затвердженого наказом Держкомзему від 23.07.2010 р. № 548 віднесена до земель водного фонду за кодом 10.01. - для експлуатації та догляду за водними об'єктами.

Як вбачається з наявних у проекті землеустрою документів, спірна земельна ділянка підлягає відведенню для розміщення та обслуговування об'єктів портової інфраструктури, похідного каналу та причальних фронтів, тобто - у відповідності до її цільового призначення.

При цьому, проект землеустрою погоджений Відділом Держземагентства у Жовтневому районі Миколаївської області (висновок № 112 від 23.09.2014 р.), Жовтневою районною державною адміністрацією Миколаївської області (висновок № 0147-7 від 01.08.2014 р.), Державним агентством водних ресурсів (висновок № 3691/9/11-14 від 21.07.2014 р.).

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 186 Земельного кодексу України прогнозні матеріали, техніко-економічні обґрунтування використання та охорони земель і схеми землеустрою після погодження їх у встановленому порядку розглядаються і затверджуються відповідними органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Проекти землеустрою, підлягають державній експертизі, яка здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, відповідно до закону.

Згідно з ч.ч. 1, 6 ст. 186-1 Земельного кодексу України проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності підлягає обов'язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин. У разі якщо проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки підлягає обов'язковій державній експертизі землевпорядної документації, погоджений проект подається замовником або розробником до центрального органу виконавчої влади, що здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин, або його територіального органу для здійснення такої експертизи.

Як встановлено судом, Державним агентством земельних ресурсів України проведено державну експертизу проекту землеустрою щодо відведення Товариству з обмеженою відповідальністю Миколаївське підприємство "Термінал-Укрхарчозбутсировина" земельної ділянки площею 157, 0 га із кадастровим номером :01:000:1753 та надано певні зауваження та пропозиції, контроль за виконанням яких покладено на Головне управління Держземагентства у Миколаївській області.

Одночасно, Державним агентством земельних ресурсів України не наведено негативних висновків щодо об'єкту державної експертизи та не відмовлено у її погодженні.

Відповідно до ст. 35 Закону України "Про державну експертизу землевпорядної документації" у разі якщо об'єкт державної експертизи не повною мірою відповідає вимогам законодавства, встановленим стандартам, нормам і правилам, він повертається на доопрацювання. При цьому вказуються конкретні вимоги, відповідно до яких необхідно внести зміни і доповнення до об'єкта державної експертизи.

У відповідності до п. 3.5.9. Методики проведення державної експертизи землевпорядної документації, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 03.12.2004 р. № 391 факт внесення виправлень, врахування зазначених у висновку зауважень та пропозицій посвідчується відповідним записом на висновку експертизи керівника експертного підрозділу або керівника підпорядкованого територіального органу земельних ресурсів, на якого покладено контроль за усуненням зауважень державної експертизи.

При цьому, як вбачається з висновку державної експертизи землевпорядної документації №1597-14 від 02.12.2014р., надані Державним агентством земельних ресурсів України зауваження доопрацьовано 05.01.2015р., що підтверджується підписами Заступника начальника Головного управління Держземагентства у Миколаївській області та Начальника відділу державної землевпорядної експертизи.

Крім того, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки водного фонду підлягає також погодженню з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері розвитку водного господарства, а на території Автономної Республіки Крим - з органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим (ч. 3 ст.186-1 ЗК України).

Відповідно до п. 1 Положення про Державне агентство водних ресурсів України, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014р. № 393, Державне агентство водних ресурсів України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра екології та природних ресурсів і який є реалізує державну політику у сфері розвитку водного господарства та гідротехнічної меліорації земель, управління, використання та відтворення поверхневих водних ресурсів.

До повноважень Державного агентства водних ресурсів України входить, серед іншого, погодження документації із землеустрою у випадках та порядку, що визначені Земельним кодексом України та Законом України «Про землеустрій», щодо відповідності зазначеної документації водному законодавству.

На виконання своїх повноважень, Державним агентством водних ресурсів України висновком віл 21.07.2014р № 3691/9/11-14 було погоджено проект землеустрою спірної земельної ділянки, як такий, що відповідає вимогам водного законодавства.

Отже, виходячи з вищенаведеного, відповідачем 2 було дотримано визначену законом процедуру щодо передачі земельної ділянки в оренду та отримано висновок державної експертизи землевпорядної документації.

Водночас, у своїх поясненнях під час нового розгляду справи, прокурор в обґрунтування заявлених позовних вимог посилався на лист Миколаївського обласного управління водних ресурсів №07/598 від 02.04.2015р., в якому зазначено, що спірна земельна ділянка є акваторією Бузького лиману, який належить до водних об'єктів загальнодержавного значення, оскільки відноситься до внутрішніх морських вод, розпорядження якими належить до повноважень Кабінету Міністрів України.

Однак, інформація, наведена в листі Миколаївського обласного управління водних ресурсів №07/598 від 02.04.2015р. суперечить висновку уповноваженого органу - Державного агентства водних ресурсів України віл 21.07.2014р № 3691/9/11-14, який надано під час розгляду та погодження проекту землеустрою спірної земельної ділянки, який є чинним на дату розгляду даної справи, ніким не оспорений та не скасований.

Статтею 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Статтею 19 Земельного кодексу України визначено категорії земель за їх основним цільовим призначенням, серед яких визначено, зокрема, землі водного фонду та вказано, що земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Земельного кодексу України до земель водного фонду належать, серед іншого, землі зайняті морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами.

Статтею 4 Водного кодексу України також до земель водного фонду віднесено, зокрема, землі, зайняті морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами.

До водного фонду України статтею 3 Водного кодексу України віднесено поверхневі води: природні водойми (озера); водотоки (річки, струмки); штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об'єкти; підземні води та джерела; внутрішні морські води та територіальне море.

Тобто, Водний кодекс України розділяє поняття водного об'єкту та земель водного фонду, тобто поняття "землі водного фонду" не охоплюється поняттями "води" та "водний фонд", води та землі - це різні природні ресурси та навіть земельна ділянка дна водойми не охоплюється поняттям водного об'єкта.

При цьому, у випадку будівництва має місце використання саме земельної ділянки дна водойми, порядок передачі в оренду якої регулюється нормами Земельного кодексу України.

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 59 Земельного кодексу України землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

У відповідності до ч. 4 ст. 59 Земельного кодексу України громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для догляду, розміщення та обслуговування об'єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об'єктів портової інфраструктури та інших об'єктів водного транспорту.

Згідно зі ст. 5 Водного кодексу України до водних об'єктів загальнодержавного значення належать, зокрема, внутрішні морські води, територіальне море, а також акваторії морських портів.

У відповідності до ст. 14 Водного кодексу України до відання Кабінету Міністрів України у галузі управління і контролю за використанням і охороною вод та відтворенням водних ресурсів належить, зокрема, розпорядження внутрішніми морськими водами, територіальним морем, а також акваторією морських портів.

Таким чином, Кабінет Міністрів України здійснює розпорядження внутрішніми морськими водами, територіальним морем, а також акваторією морських портів, як водними об'єктами.

Суд, дослідивши проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки, а також наявні в матеріалах справи документи, дійшов висновку, що Миколаївською обласною держаною адміністрацією товариству з обмеженою відповідальністю Миколаївське підприємство "Термінал-Укрхарчозбутсировина" передано саме земельну ділянку, розташовану в межах акваторії Бузького лиману, а не водний об'єкт, як помилково стверджує прокурор та позивач.

Так, з наявних у проекті землеустрою документів вбачається, що спірна земельна ділянка передається товариству з обмеженою відповідальністю Миколаївське підприємство "Термінал-Укрхарчозбутсировина" для розміщення та обслуговування об'єктів портової інфраструктури, до яких за визначенням Закону України "Про морські порти України" належать рухомі та нерухомі об'єкти, що забезпечують функціонування морського порту.

Тобто, розміщення об'єктів портової інфраструктури передбачає, в тому чисті, здійснення будівництва об'єктів нерухомості, що вказує на передачу відповідачу 2 саме земельної ділянки.

Аналогічні висновки у подібних правовідносинах викладені також Вищим господарським судом України у постановах № 915/887/15 від 23.06.2016 р. та № 915/295/16 від 30.11.2016 р.

Відтак, твердження прокурора, що відповідачу 2 надано в оренду водний об'єкт належними та допустими доказами не підтверджені, а ґрунтуються виключно на його припущеннях та безпідставного ототожнення таких понять як "водний об'єкт" та "землі водного фонду".

Стосовно ж повноважень Кабінету Міністрів України щодо розпорядження саме землями водного фонду, то суд відзначає, що відповідно до визначеної ст.ст. 122, 149 Земельного кодексу України компетенції позивача, останньому належать функції розпорядження земельними ділянками дна територіального моря.

При цьому, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що спірна земельна ділянка, розташована в акваторії Бузького лиману, є дном територіального моря, а відтак, визначені ст. 122 Земельного кодексу України повноваження Кабінету Міністрів України у даному випадку не підлягають застосуванню.

Крім того, висновки суду стосовно того, що в оренду відповідачу 2 передано саме земельну ділянку обумовлені також тим, що однією із ознак земельної ділянки як об'єкта цивільних прав є наявність її кадастрового номеру.

Так, відповідно ст. 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Як встановлено судом, 23.09.2014 р. в Державному земельному кадастрі здійснено державну реєстрацію земельної ділянки площею 157 га, розташованої на території Галицинівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області з кадастровим номером :01:000:1753 категорії - землі водного фонду з цільовим призначенням - для експлуатації та догляду за водними об'єктами.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до п. 10 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в України" акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі.

За приписами ст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Таким чином, здійснивши оцінку наявних у справі доказів та наведених учасниками процесу доводів, суд дійшов висновку, що оспорюваним розпорядженням Товариству з обмеженою відповідальністю Миколаївське підприємство "Термінал-Укрхарчозбутсировина" передано земельну ділянку із земель водного фонду кадастровий № :01:000:1753, яка на момент такої передачі перебувала в запасі, була сформована як об'єкт цивільних прав, на підставі проекту землеустрою, затвердженого у встановленому порядку та у відповідності до визначених повноважень щодо розпорядження землями державної власності, у зв'язку з чим суд не вбачає в діях Миколаївської обласної держаної адміністрації порушень норм закону, які б мали наслідком скасування акту останньої.

Одночасно, суд вважає за доцільне відзначити, що відповідно до ст. 2 Господарського процесуального кодексу України прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підставою звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ст. 21 Господарського процесуального кодексу України позивачами є підприємства та організації, зазначені у статті 1 цього Кодексу, що подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу.

Однак, приймаючи до уваги, що за висновками суду розпорядження спірною земельною ділянкою належить до компетенції місцевого органу виконавчої влади, права та охоронювані законом інтереси Кабінету Міністрів України у даному випадку не порушені.

Стосовно вимог прокурора про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 17.02.2015 р., суд зазначає що за правилами ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені цим кодексом.

За змістом позовної заяви підставою недійсності вказаного договору прокурор визначає незаконність розпорядження Миколаївської обласної державної адміністрації від 04.02.2015 р. № 25-р, яке стало підставою його укладення.

Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Згідно зі ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Статтею 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, визнання угоди недійсною.

Водночас, у даному випадку оспорюваний договір укладено на підставі розпорядження Миколаївської обласної державної адміністрації, яке за висновком суду прийнято у відповідності до норм чинного на той час земельного законодавства та в межах визначної законом компетенції, у зв'язку з чим наведені прокурором обставини щодо недійсності правочину не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

При цьому, самостійних підстав визнання вказаних правочинів недійсними в порядку Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України судом також не встановлено.

Що ж до вимог прокурор про скасування записів у Державному реєстрі речових прав, суд звертає увагу, що відповідно до ст. 125, 126 Земельного кодексу України, ст. 6 Закону України "Про оренду землі" право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

За визначенням ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно зі ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

В той же час, у даному випадку відсутні підстави для скасування державної реєстрації прав.

Крім того, суд відзначає, що ст. 6 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено систему органів та суб'єктів, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав, до яких віднесено: Міністерство юстиції України та його територіальні органи; суб'єктів державної реєстрації прав: виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації; акредитованих суб'єктів; державних реєстратори прав на нерухоме майно.

Однак, ані Миколаївська обласна держана адміністрація, ані товариство з обмеженою відповідальністю Миколаївське підприємство "Термінал-Укрхарчозбутсировина" не входять до системи органів, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації, в той час як прокурором наголошено, що вимоги у даній справі заявлені саме до них.

Відповідно до ст. 21 Господарського процесуального кодексу України, вдповідачами є юридичні особи та у випадках, передбачених цим Кодексом, - фізичні особи, яким пред'явлено позовну вимогу.

Тож, приймаючи до уваги вищенаведені обставин, суд дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність вимог прокурора в цій частині.

Таким чином, приймаючи до уваги, що за приписами ст.ст. 4-3, 33, 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, суть якого полягає у обґрунтуванні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, своїх вимог і заперечень поданими суду доказами, які господарський суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд дійшов висновку, що передача спірної земельної ділянки в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю Миколаївське підприємство "Термінал-Укрхарчозбутсировина" відбулась з дотриманням норм чинного законодавства України, що регулює спірні відносини, у зв'язку з чим заявлені прокурором вимоги визнаються судом необґрунтованими.

Підсумовуючи все вищевикладене, виходячи із заявлених прокурором вимог та на підставі встановлених обставин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 15.11.2017р.

Суддя А.І. Привалов