ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" листопада 2017 р.Справа № 922/3341/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Сальнікової Г.І.

при секретарі судового засідання Кучко А.В.

розглянувши справу

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна", м. Київ
до Товариства з додатковою відповідальністю "Міжнародна страхова компанія", м. Харків
про стягнення 25244,00 грн.
за участю представників:

позивача - не з'явився

відповідача - ОСОБА_1, довіреність №2085 від 29.12.2016

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "ПЗУ Україна", м. Київ (позивач) 02.10.2017 звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача - Товариства з додатковою відповідальністю "Міжнародна страхова компанія", м. Харків, в якій просить суд стягнути з останнього на свою користь суму страхового відшкодування в розмірі 25244, 00 грн. Також до стягнення заявлені судові витрати по сплаті судового збору.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 04.10.2017 прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі №922/3341/17 та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 23.10.2017 об 11:30.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 23.10.2017 задоволено клопотання відповідача про відкладення розгляду справи (вх. № 34191) та розгляд справи відкладено на 13.11.2017 р. об 11:10год., відповідно до приписів ст. 77 ШПК України.

07.11.2017 через канцелярію суду, до матеріалів справи від відповідача надійшло відзив на позовну заяву (вх. № 36744) з додатковими документами, які досліджено та долучено судом до матеріалів справи.

Позивач в призначене судове засідання не з'явився, про розгляд справи був повідомлений своєчасно та належним чином, про що свідчить наявне в матеріалах справи поштове повідомлення з датою (30.10.17) та відміткою про вручення уповноваженій особі позивача копії ухвали по даній справі від 23.10.2017.

Відповідач в призначене судове засідання з'явився, проти заявлених позовних вимог заперечив частково з підстав, викладених у наданому відзиві на позовну заяву.

Як визначено у п. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011, особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

Враховуючи те, що норми ст. 38 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР), кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд при визначенні її громадських прав і обов'язків впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

У судовому засіданні 13.11.2017 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заявлені позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду даної справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив:

Між позивачем - Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "ПЗУ Україна" (страховик) та ОСОБА_2 Левоні (страхувальник) було укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів серія АМ № 107863 від 26.07.2016 року (т.с. І а.с. 10), відповідно до умов якого страховик застрахував майнові інтереси пов'язані з експлуатацією наземного транспортного засобу, а саме: автомобіля НОМЕР_1 (далі - застрахований автомобіль).

05.12.2016 року у місті Харкові по вулиці Пушкінській сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), за участю застрахованого автомобіля під управлінням ОСОБА_3 та автомобіля НОМЕР_2 під управлінням ОСОБА_4 (т.с. І а.с. 23-24).

Так, у результаті вищезазначеної дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено застрахований у Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" автомобіль.

Згідно з постановою Київського районного суду м. Харкова від 12.01.2017 року особою винною у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124, КУпАП, що призвело до настання ДТП є водій ОСОБА_4 (т.с. І а.с. 25).

Відповідно до Звіту № РZU/4466/16-175026 від 11.12.2016 року вартість майнової шкоди, заподіяної власнику транспортного засобу SKODA Octavia д.н.з. НОМЕР_3 становить 27696,88 грн.(т.с. І а.с. 31-36).

Відповідно до пункту 2.1.23 Договору добровільного страхування наземних транспортних засобів серії АМ № 107863 від 26.07.2016 року страхова премія - це плата за страхування, тобто грошова сума, яку Страхувальник зобовязаний сплатити Страховику згідно умов Договору. Згідно з п. 10.5.5 даного договору вказано, що за АВТОКАСКО розмір страхового відшкодування розраховується за мінусом страхової премії, яку Страхувальнику необхідно сплатити згідно з умовами Договору страхування.

Згідно умов договору страхування Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "ПЗУ Україна" прийняло рішення про визнання ДТП страховим випадком та нарахувало до виплати суму страхового відшкодування в розмірі 25244,00 грн.

При цьому, позивачем наголошено про те, що у відповідності до п. 10,5.5 Договору добровільного страхування наземних транспортних засобів серії АМ № 107863 від 26.07.2016 року, зарахував частину страхового відшкодування в розмірі 4901,56 грн. в рахунок погашення недоотриманої страхової премії шляхом проведення акту взаємозаліку.

Іншу частину суми страхового відшкодування Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "ПЗУ Україна" сплачено на користь Страхувальника шляхом безготівкового перерахування коштів у розмірі 20342,44 грн. (25244,00 грн. - 20342,44 грн. = 4 901,56 грн.).

Також, позивачем зазначено про те, що відповідно до наявних платіжних доручень: № 48909 від 15.12.2016 на суму 14424,91 грн. та № 231 від 18.01.2017 на суму 5917,53 грн. (т.с. І а.с. 60, 61) приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "ПЗУ Україна" була здійснена виплата страхового відшкодування у відповідності до ст. 25 Закону України "Про страхування" на підставі заяви Страхувальника про настання страхового випадку від 06.12.2016, страхових актів № UA059/L01/01 від 15.12.2016 року та № UA059/L01/02 від 18.01.2017 року. (т.с. І а.с. 56-59).

Таким чином, позивачем наголошено про те, що після виплати страхового відшкодування у останнього виникло право вимоги до ОСОБА_4 про відшкодування завданої шкоди.

При цьому, позивачем вказано про те, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4 на момент настання страхової події була забезпечена відповідачем - Товариством з додатковою відповідальністю "Міжнародна страхова компанія" за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/9677037 (далі - Поліс), яким передбачено ліміт відповідальності страховика за шкоду, завдану майну потерпілого в сумі 100000, 00 грн. та франшизу в розмірі 0 грн.

З огляду на вищенаведене, позивачем наголошено про те, що з моменту виплати страхового відшкодування у позивача виникло право вимоги до відповідача - Товариства з додатковою відповідальністю "Міжнародна страхова компанія" по відшкодуванню спричиненого збитку в межах ліміту відповідальності страховика на суму 25244,00 грн.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Статтею 1 Закону України "Про страхування" визначено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону України "Про страхування" здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Згідно зі ст. 993 Цивільного кодексу України, яка кореспондується зі ст. 27 Закону України "Про страхування", до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

При цьому страхування може бути добровільним або обов'язковим (ст. 5 Закону України "Про страхування").

Відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулює Закон України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Згідно з ч. 1 ст. 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено перелік витрат, що відшкодовуються страховою компанією у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу, до яких, належать витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Пунктом 36.4 ст. 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом "а" пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків.

Відповідно до ст. 1194 Цивільного кодексу України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

При цьому суд звертає увагу на те, що розмір та порядок формування страхової виплати за договором добровільного страхування не має прямого впливу на розмір та порядок формування виплати страхового відшкодування за договором обов'язкового страхування, оскільки виплата страхового відшкодування за обов'язковими видами страхування чітко регламентована нормативно-правовими актами та має здійснюватись виключно на підставі відповідних норм чинного законодавства. Тобто, відповідач, як страховик винної у ДТП особи, зобов'язаний відшкодувати завдані останньою збитки третій особі в обсязі, визначеному Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та відповідно до договору страхування, укладеному з особою, що застрахувала свою цивільно-правову відповідальність. Якщо виплати страхового відшкодування за договором обов'язкового страхування не вистачає для повного покриття фактичних збитків, то решта понесених витрат за договором добровільного страхування має бути відшкодована за рахунок особи, що заподіяла збиток.

Разом з тим, згідно з ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Статтею 1192 Цивільного кодексу України передбачено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Як зазначалося вище, страховик при настанні страхового випадку відшкодовує у встановленому Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи в межах відповідних лімітів (п. 22.1 ст. 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

Таким чином, відповідно до приписів чинного законодавства відповідач, як страховик винної у ДТП особи, зобов'язаний відшкодувати оцінену шкоду, що визначається з урахуванням реальної вартості втраченого або пошкодженого майна чи робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (вартість відновлювального ремонту з урахуванням фізичного зносу транспортного засобу). При цьому така вартість майна або відновлювальних робіт може бути визначена експертним шляхом.

У даному випадку, під час розгляду справи судом досліджувалося обставини щодо реальної вартості робіт, необхідних для відновлення пошкодженого автомобіля.

Судом також досліджено перелік та реальну вартість робіт необхідних для відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля, а також порівняно та досліджено обґрунтованість робіт на підставі вартості яких сторонами визначався розмір шкоди, заподіяної власнику автомобіля.

Порядок оцінки розміру збитків визначається відповідно до положень «ОСОБА_5 товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів».

При цьому наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24.11.2003 N 142/5/2092 затверджено ОСОБА_5 товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів (далі - ОСОБА_5).

Відповідно до п. 1.2 - 1.4 ОСОБА_5, вона встановлює механізм оцінки (визначення вартості) колісних транспортних засобів (далі - КТЗ), а також вимоги до оформлення результатів оцінки, оціночні процедури визначення вартості КТЗ. ОСОБА_5 є обов'язковими під час проведення автотоварознавчих експертиз та експертних досліджень судовими експертами науково-дослідних інститутів судових експертиз Міністерства юстиції України, експертами науково-дослідних експертно-криміналістичних центрів Міністерства внутрішніх справ України, експертами інших державних установ, суб'єктами господарювання, до компетенції яких входить проведення судових автотоварознавчих експертиз та експертних досліджень, а також всіма суб'єктами оціночної діяльності під час оцінки КТЗ у випадках, передбачених законодавством України або договорами між суб'єктами цивільно-правових відносин. Методика застосовується, зокрема, з метою визначення матеріальних збитків, завданих власнику в разі пошкодження КТЗ, а також визначення вартості відновлювального ремонту КТЗ.

З врахуванням викладеного страховик за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів зобов'язаний відшкодувати завдані застрахованим транспортним засобам збитки, пов'язані з відновлюваним ремонтом, лише з урахуванням зносу.

Відповідно до п.36.2. ст. 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість.

Тобто, у даному разі сам по собі висновок судової автотоварознавчої експертизи не є підставою для виникнення податкових зобов'язань, пов'язаних з наданням послуг щодо проведення відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу. Зазначені зобов'язання виникають лише внаслідок фактичного надання послуги з проведення такого ремонту за умови, що виконавець цієї послуги є платником ПДВ. Таким чином, у випадку не проведення фактичного ремонту транспортного засобу, або проведення його особою, яка не є платником ПДВ, податкові зобов'язання не виникають.

В якості обґрунтування розміру виплаченого страхового відшкодування Позивачем наданий звіт № РZU/4466/16-175026 від 11.12.2016 року про оцінку вартості збитків, спричинених внаслідок ДТП суб'єкта оціночної діяльності ОСОБА_6, відповідно якого вартість відновлювального ремонту з урахуванням зносу автомобілю НОМЕР_1 становить 27696,88 грн. з урахуванням ПДВ (т.с. І а.с. 31-36).

З огляду на вищенаведені обставини та норми чинного Закону, у спірному випадку позивачем не доведено, що сума у розмірі 20 % ПДВ є шкодою, яка підлягає відшкодуванню, а відтак суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача 21036,66 грн., що є вартістю відновлюваного ремонту з врахуванням фізичного без врахування ПДВ 20% на замінні складові та матеріали.

Згідно зі ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що позивач на підставі ст.ст. 22, 1191, Цивільного кодексу України, ст. 228 Господарського кодексу України набув право регресу до відповідача щодо відшкодування останнім понесених позивачем витрат у вигляді суми виплаченого страхового відшкодування, та з огляду на зазначені вище обставини, суд дійшов до висновку про те, що вимоги позивача слід задовольнити частково в сумі 21036,66 грн.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 1333,33 грн.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 33, 34, 43, 49, 75, ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю "Міжнародна страхова компанія" (61023, м. Харків, вул. Мироносицька, буд. 99 А-3, ) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" (04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців, буд. 40, ) суму майнової шкоди в розмірі 21036,66 грн. та судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1333,33 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 20.11.2017 р.

Суддя ОСОБА_7