ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" листопада 2017 р. Справа № 926/4047/16

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

Головуючого судді Давид Л.Л.

суддів Гриців В.М.

Кордюк Г.Т.

при секретарі судового засідання Оштук Н.В.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Міського комунального підприємства "Газкомплектприлад" м. Чернівці від 27.10.2017 за вих. № 255 (вх. № апеляційного суду 01-05/5158/17 від 01.11.2017)

на рішення господарського суду Чернівецької області від 17.10.2017 (суддя Бутирський А.А.)

у справі № 926/4047/16

за позовом Міського комунального підприємства "Газкомплектприлад" м. Чернівці

до відповідача 1 - Малого приватного підприємства "Рейтинг" м. Чернівці

до відповідача 2 - Приватного акціонерного товариства "Енергопостачальна компанія "Черівціобленерго" м. Чернівці

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Чернівецька міська рада м. Чернівці

про визнання договору недійсним

за участю представників :

від позивача: Каруценко М.І. - представник;

від відповідача-1: не з'явився;

від відповідача-2: не з'явився;

від третьої особи: Баланецький О.Д. - представник.

ВСТАНОВИВ:

Міське комунальне підприємство "Газкомплектприлад" м. Чернівці звернулося з позовом до Малого приватного підприємства "Рейтинг" м. Чернівці та Публічного акціонерного товариства "Енергопостачальна компанія "Черівціобленерго" м. Чернівці, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Чернівецька міська рада м. Чернівці, про визнання недійсним на майбутнє договору про постачання електричної енергії № 2176 від 31.05.2010 , що укладений між Відповідачами.

Рішенням господарського суду Чернівецької області від 02.02.2017 у справі № 926/4047/16, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 03.04.2017, у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 25.07.2017 р. згадані вище судові рішення скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням господарського суду Чернівецької області від 17.10.2017 у справі № 926/4047/16 (суддя - Бутирський А.А.) в позові відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, Позивач звернувся до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення господарського суду Чернівецької області від 17.10.2017 у справі № 926/4047/16 та прийняти нове рішення, яким позов задоволити.

Скаржник посилається зокрема на те, що при прийнятті оскаржуваного рішення місцевий господарський суд не врахував наступного:

- оспорюваний договір порушує право Позивача в повній мірі здійснювати статутну діяльність, так як земельна ділянка була передана Позивачу для здійснення статутної діяльності, яка передбачає забезпечення технологічних процесів в зоні ринку електроенергією, водою, каналізацією, транспортом, піною та розчином для пожежогасіння, пожежно-технічним обладнанням, зв'язком. Як зазначає Позивач, для виконання взятих на себе зобов'язань, Позивач уклав з Відповідачем-2 угоду про постачання електроенергії № 922 від 23.09.2008, яка є чинною на сьогоднішній день;

- порушення прав Позивача підтверджується листами-пропозиціями Позивача, адресованими підприємцям ринку щодо необхідності переукладання договорів про надання послуг з утримання місця здійснення торгів;

- при укладенні спірного договору його сторони повинні були передбачити закінчення стоку договору з прив'язкою до дати закінчення користування землею;

- припинення права користування землею МПП «Рейтинг», є зміною істотних умов оскаржуваного договору, за наслідками яких, Постачальник зобов'язаний припинити постачання електричної енергії.

У поданому суду відзиві на апеляційну скаргу Третя особа просить суд апеляційну скаргу задоволити, а оскаржуване рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, позов задоволити.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 06.11.2017 прийнято апеляційну скаргу Міського комунального підприємства "Газкомплектприлад" м. Чернівці від 27.10.2017 за вих. № 255 (вх. № апеляційного суду 01-05/5158/17 від 01.11.2017) на рішення господарського суду Чернівецької області від 17.10.2017 у справі № 926/4047/16 до провадження та призначено до розгляду на 14.11.2017.

Перед початком судового засідання на адресу суду надійшли клопотання від Позивача та Третьої особи про відкладення розряду справи та призначення наступного судового засідання в режимі відеоконференції. Представники Позивача та Третьої особи, які з'явилися в судове засідання 14.11.2017 відкликали подані клопотання та не заперечили щодо розгляду справи.

Представники Відповідачів участі своїх уповноважених представників у судове засідання 14.11.2017 не забезпечили, про причини неявки суду не повідомили, хоча належним чином були повідомлені про час та місце судового засідання, що підтверджується списком рекомендованих відправлень Львівського апеляційного господарського суду від 06.11.2017.

З огляду на те, що ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 06.11.2017 участь представників Сторін обов'язковою не визнавалась, в матеріалах справи достатньо доказів для прийняття законного та обґрунтованого рішення, жодних клопотань від Відповідачів на розгляд суду не надходило, Сторони є належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, судова колегія дійшла до висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за наявними у справі доказами.

В судовому засіданні представники Позивача та Третьої особи, підтримали доводи поданої апеляційної скарги.

Згідно з ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 99 ГПК України у судовому засіданні 14.11.2017 оголошено вступну та резолютивну частини постанови Львівського апеляційного господарського суду.

У відповідності до ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи та апеляційної скарги, оцінивши зібрані по них докази, заслухавши пояснення представників Сторін, судова колегія встановила наступне:

Як вбачається з матеріалів справи, 08.09.1998 між Виконавчим комітетом Чернівецької міської ради народних депутатів України та МПП "Рейтинг" укладено договір на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) за №1084, відповідно до якого виконавчий комітет міської ради народних депутатів на підставі рішення № 375/11 від 08.09.1998 надає, а МПП "Рейтинг" приймає в тимчасове користування земельну ділянку, розташовану на розі вул. Дубинської - пр. Незалежності, площею 0,3514 га згідно з планом землекористування, що додається (Т.І, а.с. 42-43).

У відповідності до п. 31 рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради № 1041/25 від 18.12.2001 продовжено МПП "Рейтинг" термін тимчасового користування земельною ділянкою по вул. Дубинській - пр. Незалежності площею 0,35147 га для обслуговування ринку по продажу сільськогосподарської продукції до 04.05.2002 (Т. ІІ, а.с.143-145).

Як вбачається з матеріалів справи, 31.01.2001 між ВАТ ЕК "Чернівціобленерго" (постачальник), правонаступником якого є ПАТ "ЕК "Чернівціобленерго", МПП "Рейтинг" (споживач) укладено договір про постачання електричної енергії №2176/5, переукладений 31.05.2010, за умовами якого постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача з дозволеною потужністю 75 кВт, величини якої по площадках вимірювання та точках продажу визначені додатком № 7.1 "Перелік місць встановлення електролічильників, за якими проводиться розрахунок за відпущену електроенергію, включаючи субспоживачів", а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору (Т. І, а.с. 65-69).

В пункті 2.1 договору зазначено, що під час виконання умов цього договору, а також вирішення всіх питань, що не обумовлені цим договором, сторони зобов'язуються керуватись чинним законодавством України та Правилами користування електричною енергією (далі ПКЕЕ).

Порядок розрахунків по договору передбачений додатком № 1 до нього (Т. І, а.с.81).

Розділами 2 та 3 договору обумовлено обов'язки і права сторін, а розділом 4 договору - їхня відповідальність.

У відповідності до п. 9.4 цей договір набирає чинності з дня його підписання, укладається на строк до 31.12.2010. Договір вважається продовженим на наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення терміну дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.

Договір підписаний сторонами та скріплений відтисками їхніх печаток.

Згідно додатку 7.1 до договору в переліку місць встановлення електролічильників, за якими проводиться розрахунок за відпущену електроенергію, об'єктом значиться ринок вул. Дубинська, 8А; місце встановлення обліку - ТП-234, власник засобів обліку - МПП "Ринок" (Т. І, а.с.84 на звороті).

29.05.2014 Чернівецька міська рада прийняла рішення за № 1228 "Про заперечення малому приватному підприємству "Рейтинг" у поновленні договору на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди)", згідно якого заперечено МПП "Рейтинг" у поновленні договору на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) від 08.09.1998 № 1084, який стосується земельної ділянки, площею 0,3514 га, за адресою вул. Дубинська (Шухевича Романа) - проспект Незалежності, для влаштування ринку з продажу сільськогосподарської продукції, термін якого закінчився 04.05.2014 (Т. ІІ, а.с.114).

Згідно акту приймання-передавання від 10.07.2014 Чернівецька міська рада передала Позивачу земельну ділянку площею 0,3514 га по вул. Шухевича Романа, 8-А для обслуговування ринку, зазначивши підставою її передачі рішення 13 сесії ІV скликання від 28.08.2003 № 281 (Т. І, а.с.48).

Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно індексний номер 24859041 від 29.07.2014, МКП "Газкомплектприлад" на підставі Державного акта серії ІІ-ЧВ № 000095 від 29.12.2003 є постійним користувачем земельної ділянки, розташованої за адресою: м. Чернівці, вул. Шухевича Романа (вул. Дубинська), 8-А, площею 1,6334 га, кадастровий номер :18:001:0004, цільове призначення - для обслуговування ринку (Т. І, а.с.49).

Як на підставу своїх позовних вимог про визнання недійсним на майбутнє договору про постачання електричної енергії № 2176/5 від 31.05.2010 , укладеного між ПАТ "ЕК "Чернівціобленерго" та МПП "Рейтинг", Позивач покликається на те, що такий договір укладено з порушенням законодавства, зокрема п. 5.4 Правил користування електричною енергію, оскільки у Відповідача-1 відсутнє право користування земельною ділянкою площею 0,3514 га, за адресою: вул. Дубинська (Шухевича Романа)- проспект Незалежності.

Скасовуючи попередні судові рішення у даній справі Вищий господарський суд України в постанові від 25.07.2017 зазначив, що при новому розгляді судам необхідно з'ясувати:

яким чином наявний укладений між Відповідачами договір про постачання електроенергії від 31.05.2010 № 2176/5 може порушувати, не визнавати або оспорювати права Позивача, як нового користувача земельної ділянки на якій розміщений ринок, що є об'єктом розташування тепломереж за договором теплопостачання;

яким чином узгоджується наявність оскаржуваного правочину від 31.05.2010 № 2176/5 із вимогами положень п. 5.4 ПКЕЕ, згідно із яким для укладення договору про постачання електроенергії, договору про технічне забезпечення електропостачання споживача або договору про спільне використання технологічних електромереж заявник (споживач, власник технологічних електромереж (основний споживач) або субспоживач) має надати відповідній організації копію документа, що підтверджує право власності чи користування на земельну ділянку (у разі відсутності на відповідній земельній ділянці об'єкта), зважаючи на обставини переходу права користування землею від МПП "Рейтинг" до МКП "Газкомплектприлад";

чи порушує оскаржуваний правочин права МКП "Газкомплектприлад" вільно і самостійно господарювати на земельній ділянці, що йому надана для строкового користування у контексті положень ст.95 Земельного кодексу України, і якщо так, то у чому полягає таке порушення, чи порушує наявність вказаного правочину право Позивача на виконання умов статутної діяльності щодо забезпечення технологічних процесів у зоні ринку електроенергією, шляхом укладання договорів із приватними підприємцями ринку про спільне використання електромереж.

При перегляді рішення місцевого господарського суду в апеляційному порядку, судова колегія керувалася наступним:

Згідно ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України зазначено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України).

Ст. 627 Цивільного кодексу України унормовано, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з врахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Окремим видом договору енергопостачання є договір про постачання електричної енергії споживачу. Особливості постачання електричної енергії споживачам та вимоги до договору про постачання електричної енергії встановлюються законами України "Про засади функціонування ринку електричної енергії України" та "Про електроенергетику".

Згідно з частинами першою та другою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, чинним законодавством визначено, що договір може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом.

У силу ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Судом встановлено, що договір про постачання електричної енергії № 2176/5 від 31.01.2001, який було переукладено 31.05.2010, вчинений у письмовій формі, а його сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору.

Спірний договір укладено на підставі типового договору про постачання електричної енергії, умови якого набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства та не суперечать даним актам.

Як зазначалося вище однієї із підстав визнання недійсним на майбутнє договору № 2176/5 від 31.05.2010, укладеного між відповідачами, Позивач зазначає, що такий договір укладено з порушенням законодавства, зокрема п. 5.4 Правил користування електричною енергію, оскільки у Відповідача-1 відсутнє право користування земельною ділянкою площею 0,3514 га, за адресою вул. Дубинська (Шухевича Романа)-проспект Незалежності, а також те, що цей договір порушує право Позивача на виконання умов статутної діяльності щодо забезпечення технологічних процесів у зоні ринку електроенергією, шляхом укладання договорів із приватними підприємцями ринку про спільне використання електромереж.

У відповідності з п. 5.1 Правил користування електричною енергією, затверджених постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики № 28 від 31.07.1996, (надалі ПКЕЕ), договір про постачання електричної енергії є основним документом, який регулює відносини між постачальником електричної енергії за регульованим тарифом, що здійснює свою діяльність на закріпленій території, і споживачем та визначає зміст правових відносин, прав та обов'язків сторін. Споживання електричної енергії без договору не допускається.

Згідно з п. 1.10 ПКЕЕ електропередавальна організація не має права відмовити в передачі електричної енергії постачальникам електричної енергії, у приєднанні до її мереж інших електропередавальних організацій або замовників за умови дотримання ними вимог законодавства України, зокрема цих Правил та нормативно-технічних документів.

Для укладення договору про постачання електричної енергії, договору про технічне забезпечення електропостачання споживача або договору про спільне використання технологічних електричних мереж заявник (споживач, власник технологічних електричних мереж (основний споживач) або субспоживач) має надати відповідній організації копію документа, що підтверджує право власності чи користування на земельну ділянку (у разі відсутності на відповідній земельній ділянці об'єкта) (п. 5.4 ПКЕЕ).

Як вбачається з матеріалів справи, на момент укладення у 2001 році та переукладення спірного договору про постачання електричної енергії у 2010 році Відповідачу-1 (споживачу) відповідно до договору № 1084 від 08.09.1998 належала на праві тимчасового користування земельна ділянка, розташована на розі вул. Дубинської - проспект Незалежності, площею 0,3514 га. Тобто, умови п. 5.4. ПКЕЕ на час укладення спірного правочину порушені Відповідачами не були.

При цьому, судова колегія звертає увагу, що сторони мають право укласти договір , який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства (ч. 1 ст. 6 ЦК України).

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

У ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України законодавець чітко визначив, що підставою недійсності правочину є недодержання вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, в момент його вчинення, чого у даній справі не встановлено.

Згідно ч. 1 ст. 652 Цивільного кодексу України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. У даній справі мала місце істотна зміна обставин (перехід права користування земельною ділянкою, на підставі чого було укладено спірний договір, від відповідача-1 до позивача.).

Таким чином, як правильно зазначено судом першої інстанції, спірний договір укладено на підставі типового договору про постачання електричної енергії, умови якого набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства та не суперечать даним актам, відповідність оспорюваного договору вимогам закону перевіряється судом станом на момент укладення відповідного договору.

Стосовно посилань Скаржника на те, що наявність оспорюваного договору унеможливлює виконання Позивачем умов статутної діяльності щодо забезпечення технологічних процесів у зоні ринку електроенергією, шляхом укладання договорів із приватними підприємцями ринку про спільне використання електромереж, то судова колегія зазначає, що ці посилання не є доведеними належними та допустимими доказами. При цьому, відповідно до витягу з ЄДРЮОФОПГФ, доданого Позивачем до позовної заяви, основним видами його діяльності є технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів, неспеціалізована торгівля, надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого майна. будівництво житлових і нежитлових будівель (Т. І, а.с. 23). Позивач не обґрунтував належними і допустимими доказами в розумінні ст.ст. 33,34 ГПУ України, яким чином оспорюваний договір перешкоджає Позивачу реалізувати своє право на користування земельною ділянкою.

За таких обставин, Позивач, заявляючи позов про визнання недійсним договору, не довів чи були порушені, не визнані або оспорені права чи його законні інтереси, в чому конкретно полягало таке порушення (невизнання, оспорювання).

Крім того, Львівський апеляційний господарський суд вважає за необхідне звернути увагу на таке.

За загальними положеннями про недійсність правочину, визначеними ст. 215 ЦК, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1- 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 236 ЦК визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

За змістом положень ст. 207 ГК господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині. Виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

Правові наслідки недійсності правочину та наслідки визнання господарського зобов'язання недійсним визначено ст. 216 ЦК та ст. 208 ГК відповідно. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави. У разі визнання недійсним зобов'язання з інших підстав кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за зобов'язанням, а за неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість грошима, якщо інші наслідки недійсності зобов'язання не передбачені законом.

Тобто, чинне законодавство не передбачає визнання недійсним правочину на майбутнє. У майбутньому можуть бути припинені виключно права та обов'язки сторін за тим недійсним правочином, за яким ці права та обов'язки передбачалися на майбутнє. Тобто визнання недійсним договору та визнання недійсним зобов'язання не є тотожними поняттями, оскільки в силу прямої вказівки закону договір, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення, а визнання недійсним зобов'язання за цим договором стосується наслідків недійсності такого договору.

У відповідності до вимог ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Виходячи з наведеного та враховуючи, що доводами апеляційної скарги правомірності висновків суду першої інстанції не спростовано, обставини, які відповідно до статті 104 ГПК України є підставами для скасування рішення суду першої інстанції, в порядку статтей 33, 34 ГПК України, Апелянтом не доведено, а оскаржуване судове рішення прийняте у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, фактичними обставинами та матеріалами справи, апеляційний господарський суд підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення місцевого господарського суду не вбачає.

Зважаючи на те, що апеляційну скаргу залишено без задоволення, витрати по сплаті судового збору за перегляд рішення місцевого господарського суду в апеляційному порядку, у відповідності до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України відносяться на Скаржника.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, -

Львівський апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Міського комунального підприємства "Газкомплектприлад" м. Чернівці від 27.10.2017 за вих. № 255 (вх. № апеляційного суду 01-05/5158/17 від 01.11.2017) залишити без задоволення, а рішення господарського суду Чернівецької області від 17.10.2017 у справі № 926/4047/16 - без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Повний текст постанови складено 20.11.2017.

Головуючий суддя Л.Л. Давид

Суддя В.М.Гриців

Суддя Г.Т.Кордюк