ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" листопада 2017 р. Справа № 907/525/17

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого судді Орищин Г.В.

суддів Галушко Н.А.

Данко Л.С.

розглянув апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, №9-7-0.7-10844/2-17 від 22.09.2017

на рішення Господарського суду Закарпатської області від 12.09.2017

у справі №907/525/17

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Рахів, Закарпатська обл.

до Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, м. Ужгород

про стягнення 230246,54 грн.

представники сторін:

- від позивача - не з'явився,

- від відповідача - Хранюк Б.Б.

Права та обов'язки сторін, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України відповідачу роз'яснено. Заяв про відвід складу суду не поступало.

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 12.09.2017 у справі №907/525/17 (суддя Васьковський О.В.) частково задоволено позов фізичної особи-підприємця (надалі - ФОП) ОСОБА_2, стягнуто з Головного управління Держгеокадастру (надалі - ГУ ДГК) у Закарпатській області на користь позивача 32' 478,46 грн. 3% річних, 176' 346,21 грн. інфляційних нарахувань, 3' 132,37 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

При вирішенні спору суд першої інстанції встановив, що 06.09.2013 між ФОП ОСОБА_2 (учасником) та Головним управлінням Держземагенства у Закарпатській області (замовником) було укладено договори № 57 та № 61 про надання послуг, відповідно до яких учасник надав обумовлені послуги, а замовник їх не оплатив. Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 22.11.2016 у справі №907/685/16 з ГУ ДГК у Закарпатській області було стягнуто заборгованість за вказаними договорами, а саме: 785619,66 грн. заборгованості за договором №57 від 06.09.2013, 835209,46 грн. заборгованості за договором №61 від 06.09.2013, а також 153978,77 грн. інфляційних нарахувань та 59548,82 грн. 3% річних за період з 29.07.2015 по 18.10.2016.

Керуючись положеннями ч.2 ст. 625 ЦК України, враховуючи те, що позивач у даній справі заявив до стягнення суми інфляційних нарахувань та 3 % річних за період прострочення, неохоплений при розгляді справи №907/685/16 починаючи з 19.10.2016 по 19.06.2017, а також перевіривши правильність розрахунку заявлених до стягнення сум інфляційних нарахувань та 3 % річних, місцевий господарський суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову у даній справі та стягнення з відповідача на користь позивача 176346,21 грн. інфляційних нарахувань та 32478,46 грн. 3% річних. Стосовно заявленого відповідачем клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності, місцевий господарський суд встановив, що строк позовної давності не був пропущений позивачем.

Не погодившись із прийнятим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись, зокрема, на те, що суд першої інстанції не врахував наступного:

1) підписуючи договори №57 та №61 про надання послуг, позивач погодився з тим, що він вправі вимагати погашення заборгованості лише після отримання відповідачем відповідного бюджетного фінансування. Так, п. 4.1 вказаних договорів пов'язує виникнення у відповідача обов'язку оплатити надані послуги не за фактом і датою їх надання і підписання відповідних актів приймання-передачі, а за фактом, датою та сумою надходження відповідного бюджетного фінансування;

2) інфляційні втрати та три відсотки річних не підлягають стягненню з відповідача, оскільки, виходячи з положень п.7.1 договорів, сторона не несе відповідальності за порушення умов договору, якщо воно сталося не з її вини, а відповідач вживав всіх заходів в межах власних повноважень для недопущення виникнення заборгованості;

3) при зверненні з позовом у даній справі позивач пропустив строк позовної давності. На думку відповідача початок перебігу позовної давності слід обраховувати з 31.12.2013, тобто від дати остаточного виконання позивачем обумовлених договорами робіт.

Позивач подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив доводи та вимоги апеляційної скарги, просив відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін. Стосовно доводів скаржника зазначив, зокрема, наступне:

1) на даний час основна заборгованість за договорами №57 та №61, розмір якої встановлений у рішенні Господарського суду Закарпатської області від 22.11.2016 у справі №907/685/16 - не погашена, а позов у даній справі стосується періодів, не охоплених рішенням суду у справі №907/685/16;

2) сплата інфляційних нарахувань та трьох відсотків річних від простроченої суми не має характеру штрафних санкцій, про що, зокрема, зазначено у постанові пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14;

3) відсутність бюджетного фінансування не є підставою для звільнення відповідача від відповідальності за порушення свого зобов'язання;

4) зважаючи на положення ч.3 ст. 264 ЦК України, суд першої інстанції вірно встановив, що початок перебігу позовної давності у даній справі слід обраховувати з 19.12.2016, тобто з моменту пред'явлення позову у справі №907/685/16. Таким чином, при зверненні з позовом у даній справі (30.06.2017), позивач не порушив строків позовної давності.

Позивач не забезпечив явку свого представника в судове засідання, хоча належним чином був повідомлений про час і місце судового розгляду (а.с. 154). Зважаючи на те, що в матеріалах справи наявно достатньо доказів для розгляду апеляційної скарги по суті, колегія суддів вважає за можливе завершити розгляд апеляційної скарги без представника позивача.

З матеріалів справи та апеляційної скарги вбачається наступне:

06.09.2013 між ФОП ОСОБА_2 (учасником конкурсних торгів) та Головним управлінням Держземагенства у Закарпатській області (замовником) було укладено договори №57 та №61 про надання послуг (а.с. 16-34, 39-57), відповідно до яких учасник конкурсих торгів зобов'язався у 2013 році надати замовнику інженерні послуги з проведення інвентаризації земель та земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у Воловецькому, Мукачівському, Свалявському та Рахівському районах Закарпатської області, а замовник - прийняти і оплатити зазначені послуги.

Додатковими угодами №1 від 10.02.2014 та №2 від 09.12.2015 до договорів внесено зміни в частині платіжних реквізитів та у зв'язку з заміною сторони замовника на Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області (а.с. 35-36, 58-59).

В пунктах 3.1 договорів сторонами узгоджено їх ціну в розмірі 885619,66 грн. (договір №57) та 935209,46 грн. (договір №61) без ПДВ. Згідно пунктів 4.1 та 4.5 договорів розрахунки проводяться шляхом попередньої оплати замовником учаснику у розмірі до 30 відсотків від ціни договору у сумі 265600 грн. (договір №57) та 280500,00 грн. (договір №61); остаточний розрахунок проводиться замовником протягом 5 банківських днів після підписання акту приймання-передачі наданих послуг, що свідчить про передачу складеної технічної документації із землеустрою.

Позивач виконав свої зобов'язання за вказаними договорами в повному обсязі, що підтверджується відповідними актами приймання-передачі наданих послуг від 10.12.2013 на загальну суму 885619,66 грн. без ПДВ (за договором №57) та від 22.11.2013 на загальну суму 935209,46 грн. без ПДВ (за договором №61), які містяться в матеріалах справи (а.с. 37, 60).

Оплату наданих послуг відповідачем було здійснено частково, а саме, платіжним дорученням № 21 від 04.11.2013 за договором № 57 сплачено 100000 грн.; за договором №61 платіжним дорученням №20 від 11.11.2013 сплачено 100000 грн., у зв'язку з чим загальна сума заборгованості за вищенаведеними договорами склала 1620829,12 грн.

З метою стягнення вказаної заборгованості у судовому порядку, ФОП ОСОБА_2 19.10.2016 звернувся до Господарського суду Закарпатської області з позовом до ГУ ДГК у Закарпатській області.

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 22.11.2016 у справі №907/685/16 (а.с. 62-66) позов задоволено повністю та стягнуто з ГУ ДГК у Закарпатській області на користь ФОП ОСОБА_2 785619,66 грн. заборгованості з оплати виконаних робіт за договором № 57 від 06.09.2013, 835209,46 грн. заборгованості з оплати виконаних робіт за договором № 61 від 06.09.2013, а також 153978,77 грн. інфляційних нарахувань та 59548,82 грн. 3% річних за період з 29.07.2015 по 18.10.2016.

Основна заборгованість за договорами №57 та №61 від 06.09.2013 відповідачем не була погашена.

У даній господарській справі позивач заявив позов про стягнення з відповідача 197741,15 грн. інфляційних нарахувань та 32505,39 грн. 3 % річних за вищевказаними договорами за період з 19.10.2016 по 19.06.2017, тобто, за період прострочення, неохоплений при розгляді справи №907/685/16.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, оцінивши подані сторонами докази на відповідність їх фактичним обставинам і матеріалам справи, судова колегія вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення з огляду на наступне:

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як було зазначено вище, матеріалами даної справи, поясненнями сторін, а також обставинами господарської справи №907/685/16, що встановлені в рішенні Господарського суду Закарпатської області від 22.11.2016 та які, в порядку ч.3 ст.35 ГПК України колегія суддів вважає за можливе врахувати при розгляді даної справи, підтверджується факт існування у відповідача перед позивачем заборгованості за договорами №57 та №61 від 06.09.2013 на загальну суму 1620829,12 грн.

Відповідач визнає факт існування вказаної заборгованості, проте зазначає, що її виникнення пов'язане з незалежними від нього обставинами, а саме - відсутністю бюджетного фінансування. Вказана обставина, на думку відповідача, унеможливлює застосування до спірних правовідносин ч.2 ст.625 ЦК України.

Судова колегія вважає такі твердження безпідставними.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язання є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених Цивільним кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з ч.2 ст.218 ГК України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Згідно ч.2 ст.617 ЦК України випадкові обставини недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника чи відсутність у боржника необхідних коштів не звільняють боржника від відповідальності за порушення зобов'язання.

Частиною 1 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Таким чином, за змістом ч.2 ст.617 ЦК України, ч.2 ст.218 ГК України та з урахуванням рішення Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005, відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України на відповідний рік, не виправдовує бездіяльність боржника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення грошового зобов'язання.

Невиконання відповідачем обов'язку по оплаті наданих послуг є підставою для стягнення суми боргу в примусовому порядку за рішенням суду. Умови укладених сторонами договорів хоча і передбачають проведення оплати за рахунок бюджетного фінансування, однак, не звільняють від оплати послуг за відсутності бюджетних коштів.

Доводи відповідача щодо відсутності вини у невиконанні зобов'язань з оплати наданих позивачем послуг та неможливість їх оплати, а відтак і виникнення прострочених зобов'язань з оплати наданих послуг, у зв'язку з відсутністю бюджетних асигнувань не беруться судом до уваги, оскільки відсутність бюджетного призначення на фінансування робіт не може бути підставою для звільнення замовника від обов'язку оплати відповідних робіт. Вказана правова позиція міститься, також, в постанові Верховного Суду України від 15.05.2012 у справі № 11/446.

Таким чином, оскільки протягом заявленого періоду з 19.10.2016 по 19.06.2017 основне зобов'язання є діючим і не припиненим, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що позивач має право нараховувати додаткові вимоги, право на які випливає з ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України. Крім того, період стягнення інфляційних нарахувань та трьох відсотків річних, заявлений у даній справі, не накладається на період, який враховувався при розгляді господарської справи №907/685/16.

Перевіривши розрахунок, здійснений судом першої інстанції сум інфляційних нарахувань в розмірі 197741,15 грн. та трьох відсотків річних в розмірі 32505,39 грн., судова колегія дійшла висновку про його правильність, у зв'язку з чим Господарський суд Закарпатської області дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

Стосовно клопотання скаржника про застосування позовної давності до спірних правовідносин, то місцевий господарський суд в цій частині надав правильну оцінку обставинам справи і доводам скаржника та дійшов вірного висновку про відсутність пропуску позивачем строку позовної давності.

Згідно з ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, яка встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася, або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до боржника. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Зважаючи на положення п.4.5 договорів, початок перебігу позовної давності слід обчислювати з моменту спливу 5 банківських днів після підписання сторонами відповідних актів приймання-передачі наданих послуг від 10.12.2013 та від 22.11.2013. Разом з тим, в межах трьохрічного строку позовної давності (19.10.2016) ФОП ОСОБА_2 пред'явив позов у справі №907/525/17, у зв'язку з чим позовну давність у спірних правовідносинах слід вважати такою, що була перервана та почалася заново. Таким чином, строк на звернення до суду за захистом свого права у даній справі позивачем пропущено не було.

Відповідно до ст.ст. 33, 43 ГПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на викладене, судова колегія прийшла до висновку про обґрунтованість оскаржуваного рішення, як такого, що прийнято відповідно до обставин та матеріалів справи з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку, відповідно до вимог ст. 49 ГПК України, слід покласти на скаржника.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду Закарпатської області від 12.09.2017 у справі №907/525/17 залишити без змін, а апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Справу повернути до Господарського суду Закарпатської області.

Головуючий суддя Г.В. Орищин

суддя Н.А. Галушко

суддя Л.С. Данко