РІШЕННЯ

21 листопада 2017 року Справа № 913/830/17

Провадження №9/913/830/17

Суддя Господарського суду Луганської області Ворожцов А.Г., розглянувши матеріали позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Імпел ОСОБА_1", м. Київ,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Ровенькиантрацит",

м. Сєвєродонецьк Луганської області,

про стягнення 177 621 грн. 13 коп.

Cекретар судового засідання Богуславська Є.В.,

у засіданні брали участь:

від позивача ОСОБА_2, дов. від 18.09.2017,

від відповідача ОСОБА_3, дов. № ББУ/СА46/СЛ/17 від 03.07.2017,

в с т а н о в и в:

суть спору: позивачем, ТОВ "Імпел ОСОБА_1", заявлено вимогу про стягнення з відповідача, ТОВ "ДТЕК Ровенькиантрацит", основної заборгованості у сумі 135378,00 грн, інфляційних втрат в сумі 28730,51 грн, 3% річних у сумі 6743,72 грн, пені у сумі 6768,90 грн за договором поставки від 26.05.2015 № 88/15-4РА.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що на виконання умов договору поставки він поставив відповідачу товари костюми для захисту від загальних виробничих забруднень і механічних впливів зі змішаних тканин на суму 135738,0 грн, за яку відповідач у встановлений договором строк не розрахувався, у звязку з чим утворився борг та нараховані пеня (п. 6.8 договору), інфляційні нарахування та 3% річних в порядку ст. 625 ЦК України.

Представником відповідача, ТОВ "ДТЕК Ровенькиантрацит", у судовому засіданні 21.11.2017 надано відзив на позовну заяву, яким він просить у задоволенні позову відмовити, посилаючись на таке.

І. Згідно з п. 5.3 договору розрахунки за продукцію має здійснюватись покупцем протягом 60 календарних днів з дати приймання відповідної продукції, а датою поставки продукції вважається дата, вказана покупцем на товаросупроводжувальних документах.

Однак, в доданих до позову накладних дата покупця, відповідача за цією справою, не вказана, тому факт поставки позивачем не доведений належними доказами, крім того, посилаючись на ч. 1 ст. 692 ЦК України, відповідач вважає, що строк оплати поставленої продукції не наступив.

ІІ. Відповідач звертає увагу на те, що:

- у товарно-транспортній накладній № 2273 від 03.09.2015 у посиланні на видаткову накладну № 2273 неправильно зазначена її дата 03.10.2015,

- у видатковій накладній № 3427 від 21.12.2015 неправильно зазначені номер та дата довіреності, яка видана ОСОБА_4,

- у видатковій накладній № 1308 від 26.05.2016 на відмітці про довіреність, яка видана ОСОБА_5, її підпис відсутній.

ІІІ. За видатковою накладною № 1308 від 26.05.2016 продукція була поставлена поза межами строку, встановленого договором, то строки оплати цієї продукції, обумовлені договором поставки від 26.05.2015 № 88/15-4РА, на цю поставку не розповсюджуються.

ІV. Крім того, відповідач просить застосувати до вимоги про стягнення пені строк позовної давності та відмовити у її стягненні.

Оцінивши обставини справи, вислухавши доводи представника відповідача, зважаючи на позицію позивача, суд дійшов наступного висновку.

Спір виник через порушення відповідачем зобовязань за договором поставки.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона постачальник зобовязується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобовязується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього грошову суму.

Згідно з ч. 6 ст. 265 ГК України до відносин поставки, не врегульованих цим кодексом, застосовуються положення Цивільного кодексу України.

Згідно з нормою ч.ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог даного Кодексу і інших актів законодавства.

За правилом п. 2 ст. 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем був укладений договір поставки від 26.05.2015 № 88/15-4РА (а.с. 13 17), згідно з яким позивач (постачальник) зобовязався поставити відповідачу (покупцю) продукцію та/або обладнання виробничо-технічного призначення в асортименті, кількості, у строки, за ціною та за якісними характеристиками, узгодженими сторонами договором та специфікаціями, що є невідємною частиною цього договору, а відповідач (покупець) зобовязався оплатити отриману продукцію протягом 60 календарних днів з моменту її приймання.

За умовою п. 4.1 договору, поставка продукція має відбуватися партіями, а відповідно до п. 4.3 договору постачальник при здійсненні поставки має надати покупцю рахунок, податкову і видаткову накладні, сертифікати якості тощо на кожну партію продукції.

На виконання договору та специфікації № ? від 26.05.2015 позивач поставив відповідачу костюми для захисту від загальних виробничих забруднень і механічних впливів зі змішаних тканин на загальну суму 135738,0 грн, що підтверджується видатковими накладними, товарно-транспортними накладними, довіреностями на отримання відповідачем продукції, відповідними рахунками на оплату, що були оформлені за період з 03 вересня 2015 року по 26 травня 2016 року (а.с. 18 - 31).

Відповідач не виконав свої грошові зобовязання за договором, у звязку з порушенням строків оплати, передбачених договором, борг в сумі 135738,0 грн підтверджується матеріалами справи, є обґрунтовано заявленим та підлягає стягненню з відповідача.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, що прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові; отже, інфляційні нарахування на суму боргу та проценти річних входять до складу грошового зобовязання.

На суму боргу відповідача, яка склалася на час звернення з цим позовом до суду, на підставі вказаної норми позивач нарахував інфляційні втрати за кожною окремою поставкою за період з листопада 2015 року по серпень 2017 року в загальній сумі 28730,51 грн та 3% річних за період з 02.11.2015 по 10.10.2017 в загальній сумі 6743,72 грн.

Пунктом 3.2 Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань, зазначено, що розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція.

При цьому у розрахунок мають включатися й періоди часу, в якій індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Індекс інфляції це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, який визначається виключно Держкомстатом і його найменший період визначення становить місяць, тому прострочка платежу за менший період не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань.

Виходячи з цього, інфляційні втрати:

- за видатковою накладною № 2273 від 03.09.2015 на суму боргу 72864,0 грн мають бути нараховані за період з грудня 2015 року по серпень 2017 року і складати 16221,63 грн;

- за видатковою накладною № 2631 від 07.10.2015 на суму боргу 1242,0 грн мають бути нараховані за період з січня 2016 року по серпень 2017 року і складати 265,95 грн.

За видатковими накладними № 3427 від 21.12.2015 та № 1308 від 26.05.2016 інфляційні втрати позивачем нараховані вірно.

Отже, загальна сума інфляційних втрат, що є обґрунтовано заявленою та підлягає до стягнення, складає 26938,24 грн. В решті заявленої суми інфляційних втрат 1792,27 грн слід відмовити.

Стосовно вимоги про стягнення 3% річних за вказаний період, суд зазначає, що позивачем не вірно визначений період прострочення, оскільки позивач не врахував, що відповідач зобовязався оплатити отриману продукцію протягом 60 календарних днів з моменту її приймання.

Судом здійснено перерахунок 3 % річних за зобовязаннями вересень, жовтень, грудень 2015 року та травень 2016 року за наступні періоди:

1) за видатковою накладною №2273 від 03.09.2015 на суму боргу 72864,0 грн за період прострочення з 03.11.2015 по 10.10.2017 сума 3 % річних складає 4228,11 грн:

у 2015 році (72864,0 грн х (3 % : 365) х 59 днів) = 353,34 грн;

у 2016 році (72864,0 грн х (3 % : 366) х 366 днів) = 2185,92 грн;

у 2017 році (72864,0 грн х (3 % : 365) х 282 дня) = 1688,85 грн;

2) за видатковою накладною №2631 від 07.10.2015 на суму боргу 1242,0 грн за період прострочення з 07.12.2015 по 10.10.2017 сума 3 % річних складає 68,50 грн:

у 2015 році (1242,0 грн х (3 % : 365) х 24 дня) = 2,45 грн;

у 2016 році (1242,0 грн х (3 % : 366) х 366 днів) = 37,26 грн;

у 2017 році (1242,0 грн х (3 % : 365) х 282 дня) = 28,79 грн;

3) за видатковою накладною № 3427 від 21.12.2015 на суму боргу 15318,0 грн за період прострочення з 20.02.2016 по 10.10.2017 сума 3 % річних складає 751,80 грн:

у 2016 році (15318,0 грн х (3 % : 366) х 316 днів) = 396,76 грн;

у 2017 році (15318,0 грн х (3 % : 365) х 282 дня) = 355,04 грн;

4) за видатковою накладною № 1308 від 26.05.2016 на суму боргу 45954,0 грн за період прострочення з 26.07.2016 по 10.10.2017 сума 3 % річних складає 1664,04 грн:

у 2016 році (45954,0 грн х (3 % : 366) х 159 днів) = 598,91 грн;

у 2017 році (45954,0 грн х (3 % : 365) х 282 дня) = 1065,13 грн.

Отже, загальна сума 3 % річних, що є обґрунтовано заявленою та підлягає до стягнення, складає 6712,45 грн. В решті заявленої суми інфляційних втрат 31,27 грн слід відмовити.

Умовою п. 6.8 договору сторони передбачили відповідальність за порушення грошового зобовязання у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення від вартості порушеного зобовязання, але не більше 5% від вартості несплаченої або несвоєчасно сплаченої продукції.

За цієї умови позивач нарахував відповідачу пеню у сумі 6768,90 грн за період з 02.11.2015 по 10.10.2017.

Суд погоджується з доводами відповідача щодо відсутності підстав для стягнення нарахованої пені, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, а відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність щодо вимоги про стягнення неустойки (штрафу, пені) встановлюється в один рік.

За правилом ч.ч. 3,4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зроблено до винесення ним рішення, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки вимога позивача щодо стягнення пені лежить поза межами строку давності, а відповідач звернувся до суду із заявою про застосування позовної давності щодо вимоги про стягнення пені, викладеною у відзиві на позов (а.с. 65 67), суд застосовує цей строк під час розгляду цієї справи.

Суд не погоджується з доводами відповідача, викладеними у відзиві на позовну заяву, щодо наявності підстав для відмови у позові, враховуючи таке.

За змістом положень статті 193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобовязань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Не допускається одностороння відмова від виконання зобовязань. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частини перша, друга статті 712 ЦК).

Положеннями частин першої, другої статті 692 ЦК передбачено, що покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобовязаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Суд вважає, що з урахуванням вимог закону щодо належності і допустимості доказів, позивачем частково доведено належними доказами ті обставини, на які він посилається як на підставу своєї вимоги, натомість відповідач не спростував це в належний спосіб та не довів іншого.

З урахуванням викладеного, позов слід задовольнити частково в сумі 169028,69 грн, з яких: 135378,00 грн - заборгованість, 26938,24 грн - інфляційні втрати, 6712,45 грн - 3 % річних. В решті позовних вимог слід відмовити.

Судові витрати покладаються на сторін пропорційно задоволених позовних вимог, згідно ст.49 Господарського процесуального кодексу України.

Виходячи з викладеного, керуючись ст.ст. 47-1, 49, 75, 82, 84, 85 ГПК України, суд

в и р і ш и в:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Ровенькиантрацит", 93400, Луганська обл., м. Сєвєродонецьк, пр.-т Гвардійський, буд. 30/1, іден. код 37713861, на користь позивача, Товариства з обмеженою відповідальністю "Імпел ОСОБА_1", 01033, м. Київ, вул. Шота Руставелі, буд. 38-б, к. 12, іден. код 35634872, заборгованість у сумі 135378,00 грн, інфляційні втрати у сумі 26938,24 грн, 3% річних у сумі 6712,45 грн, разом 169028,69 грн, крім того, витрати зі сплати судового збору у сумі 2535,43 грн.

3. В решті позову відмовити.

Наказ видати після набрання законної сили даним рішенням.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення підписане 23.11.2017.

Суддя А.Г. Ворожцов