ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" листопада 2017 р.Справа № 916/723/15-г
Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

Головуючого судді: В.В.Лашина

Суддів: Л.В. Лавриненко

ОСОБА_1

При секретарі А.В. Безпалюку

За участю представників сторін:

Від прокуратури Одеської області - ОСОБА_2.

Від Одеської міської ради - ОСОБА_3

Від Одеської обласної ради - ОСОБА_4

Представник Малого підприємства „Де-Міго в судове засідання не з'явився.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Заступника прокурора Одеської області

на рішення господарського суду Одеської області від 24.04.2017 р.

по справі № 916/723/15-г

За позовом: Заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської обласної ради

До відповідачів: 1. Одеської міської ради

2. Малого підприємства „Де-Міго

про визнання незаконним рішення, визнання недійсним договору та витребування майна з чужого незаконного володіння

Встановила:

У лютому 2015 року заступник прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської обласної ради звернувся до господарського суду Одеської області з позовом до Одеської міської ради та малого підприємства «Де-Міго» (у наступному за текстом МП «Де-Міго» про визнання незаконним рішення Одеської міської ради № 42-V від 27.06.2006 р. «Про перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2006 році, та внесення змін до рішень Одеської міської ради» в частині внесення до переліку об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2006 році, приміщень першого поверху площею 142,1 кв.м. по вул. Успенській, 97 м. Одеси; визнати недійсним договір № 810 купівлі-продажу нежитлових підвальних приміщень загальною площею 142,1 кв.м., розташованих по вказаній адресі, укладений між територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради та МП «Де-Міго» 07.11.2011 р.; витребування з незаконного володіння МП «Де-Міго» спірних нежитлових підвальних приміщень.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірні приміщення, що є обєктами культурної спадщини, вибули з володіння Одеської обласної ради не з її волі, були відчужені Одеською міською радою, яка не мала права (повноважень) щодо розпорядження вказаним майном в порушення інтересів територіальних громад сіл, селищ, міст Одеської області.

Рішенням господарського суду Одеської області від 24 квітня 2017 року (суддя Демешин О.А.) у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з цим рішенням, заступник прокурора Одеської області в апеляційній скарзі просить його скасувати та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування місцевим господарським судом обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, на порушення норм матеріального права.

Заступник прокурора Одеської області зазначає, що спірне нерухоме майно, як і решта об'єктів культурної спадщини, відносилося до категорії майна, необхідного для забезпечення соціального розвитку відповідної території і підлягало розмежуванню відповідно до п. 3 постанови Кабінету Міністрів України № 311 від 05.11.1991 р., що й було здійснене рішенням Одеської обласної ради від 25.11.1991 р. № 266-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної Ради, міст обласного підпорядкування і районів області», яке прийняте з урахуванням рішень облвиконкому. Згаданим рішенням нерухомі памятки історії і культури, як окремі обєкти права власності, до міст обласного підпорядкування, зокрема м. Одеси, не передавалися, а рішенням від 12.05.1993 р. № 449-ХХІІ, яке є чинним, такі обєкти прийняті у комунальну власність Одеської облради. Правомірність набуття права власності на обєкти культурної спадщини Одеською обласною радою вже досліджувалася в рамках справі № 22/54-08-1109. Рішенням Одеської обласної ради від 22.09.2006 р. № 73-V затверджено нову редакцію переліку об'єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління якими здійснює обласна рада, й пунктом 8 цього рішення було включено спірний обєкт культурної спадщини. Питання законності згаданого рішення Одеської обласної ради було предметом судового розгляду у справі № 22/401-06-11665А.

Відтак, скаржник зазначає, що Одеська обласна рада є належним власником спірного об'єкту та вона не приймала будь-яких рішень про передачу спірної будівлі до комунальної власності територіальної громади м. Одеси, яка з порушенням компетенції в подальшому вирішила питання його відчуження.

У відзиві на апеляційну скаргу, Одеська міська рада вважає оскаржуване судове рішення законним та обґрунтованим. Відповідач вказує, що спірне нерухоме майно, як обєкт нежитлового фонду, було передане у комунальну власність на підставі акту приймання-передачі державного майна по галузі житлово-комунальне господарство від 18 лютого 1992 року, складеного на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 р. № 311 та рішення Одеської обласної ради від 25.11.21991 р. № 266-ХХІ.

Крім цього, Одеська міська рада звертає увагу на практику Європейського Суду з прав людини («Стретч проти Об'єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії» від 24.06.2003 р. № 44277/98), яка полягає в тому, що особа не може відповідати за помилки державних органів при виконанні ними своїх повноважень, а державні органи не можуть вимагати повернення в попередній стан, посилаючись на те, що вони при виконанні своїх повноважень припустилися помилки. Основною метою статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування майном, а тому позбавлення МП «Де-Міго» права власності на спірний обєкт з підстав, що не повязані з винною, протиправною поведінкою самого власника, є порушенням норм Конвенції 1950 року.

Відповідач зазначає, що Одеська обласна рада не надала доказів утримання спірного майна, тоді як Одеська міська рада відкрито користувалася та здійснювала збереження об'єкту з 1991 року, а також робить висновок, що оскільки у позивача відсутнє право власності на спірний обєкт, тому відсутні правові підстави для задоволення віндикаційного позову, який може заявлятися лише власником майна.

Представник Малого підприємства „Де-Міго в судові засідання не з'являвся, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, оскільки поштові повідомлення направлялися господарським судом за належною адресою відповідача 2 та були повернуто до суду відділенням зв'язку із відміткою "за закінченням терміну зберігання" - що згідно з п.3.9.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" є доказом належного повідомлення адресата про час і місце розгляду справи судом.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши правильність застосування господарським судом норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Статтями 317, 319, 321 названого Кодексу встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно до статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно. Районні та обласні ради від імені територіальних громад сіл, селищ, міст здійснюють управління об'єктами їхньої спільної власності, що задовольняють спільні потреби територіальних громад.

Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду (ч. 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об'єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь передбачені Законом України «Про охорону культурної спадщини».

Статтею 1 названого Закону визначено, що об'єкт культурної спадщини - визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов'язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об'єкти (обєкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об'єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність.

До 2000 року відповідні правовідносини були врегульовані Законом ОСОБА_5 РСР «Про охорону і використання пам'яток історії та культури», за приписами статтей 7, 8 якого управління в галузі охорони і використання пам'яток історії та культури віднесено, зокрема, до компетенції Рад народних депутатів обласного рівня.

При цьому, Розділом X Прикінцевих положень згаданого Закону України «Про охорону культурної спадщини» встановлено, що об'єкти, включені до списків (переліків) пам'яток історії та культури відповідно до Закону ОСОБА_5 РСР «Про охорону і використання пам'яток історії та культури», визнаються пам'ятками відповідно до цього Закону.

Частиною 1 статті 18 Закону України «Про охорону культурної спадщини» передбачено, що об'єкти культурної спадщини, що є пам'ятками (за винятком пам'яток, відчуження або передача яких обмежується законодавчими актами України) можуть бути відчужені, а також передані власником або уповноваженим ним органом у володіння, користування чи управління іншій юридичній або фізичній особі за наявності погодження відповідного органу охорони культурної спадщини.

У відповідності до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

За приписами статті 21 зазначеного Кодексу суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Аналогічні положення містяться у ч. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт і, одночасно, порушення у зв'язку з прийняттям вказаного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Одним із способів захисту права власності Цивільним кодексом України назване витребування майна із чужого незаконного володіння.

У відповідності до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 1991 року № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю та власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)», рішенням Одеської обласної Ради народних депутатів від 25.11.1991 р. № 266-XXI «Про розмежування державного майна між власністю обласної Ради, міст обласного підпорядкування і районів області» затверджено переліки державного майна, що передавалося у власність Одеської обласної Ради народних депутатів, міст обласного підпорядкування, районів Одеської області.

Пам'ятки культурної спадщини у власність міста ОСОБА_4 передані не були.

Розпорядженням Представника Президента України від 08.04.1993 р. № 197/93 житловий будинок Дородного 1825-1850 років по вул. Успенській (Чичеріна), 97 у м. Одесі віднесено до переліку пам'яток містобудування та архітектури місцевого значення. На підставі зазначеного розпорядження спірний обєкт внесений до Державного реєстру нерухомих пам'яток України місцевого значення згідно до наказу Міністерства культури України № 728/0/16-08 від 20.06.2008 р.

Відповідно до рішення Одеської обласної Ради народних депутатів № 449-ХХІ від 12.05.1993 р. «Про заходи охорони та використання нерухомих пам'яток історії і культури в Одеській області», обласна рада прийняла нерухомі пам'ятки історії і культури у комунальну власність.

Рішенням Одеської обласної ради № 73-V від 22.09.2006 р. затверджено нову редакцію переліку об'єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління якими здійснює обласна рада. У тому числі, до вказаного переліку включено будинок Дородного по вул. Успенській (колишня вулиця Чичеріна), 97 у м. Одесі.

Водночас, рішенням Одеської міської ради № 42-V від 27.06.2006 р. зазначені нежитлові приміщення внесено до переліку об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2006 році.

На підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради № 212 від 09.06.2006 р. територіальній громаді м. Одеси було видано свідоцтво серії САА № 433818 від 22.09.2006 р. про право власності на нежитлові підвальні приміщення № 810, загальною площею 142,1 кв.м, розташовані по вул. Успенській, 97, в м. Одесі.

07 листопада 2011 року між територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради та МП «Де-Міго» було укладено договір купівлі-продажу, за яким здійснено відчуження нежитлових підвальних приміщень № 810 загальною площею 142,1 кв.м, розташованих по вул. Успенській (вул. Чичеріна), 97 у м. Одесі.

Одеською міською радою 24 квітня 2017 року заявлено про застосування строків позовної давності до спірних правовідносин /а.с. 204-207, т.1/.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд виходив з того, що постанова Одеського апеляційного адміністративного суду від 17.05.2012 у справі № 2-а-412/10/1522, якою обґрунтовані позовні вимоги та за якою визнано протиправними дії виконавчого комітету Одеської міської ради щодо оформлення за Одеською міською радою свідоцтв про право власності на 178 об'єктів культурної спадщини спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, у тому числі на спірний об'єкт скасовано Вищим адміністративним судом та провадження у справі припинено. Відтак, суд вважав, що на момент вирішення спору немає належних доказів відсутності у Одеської міської ради повноважень щодо розпорядження нерухомим майном по вул. Успенській, 97 у м. Одесі, оскільки саме Одеська міська рада, як орган управління майном територіальної громади м. Одеси, була власником вищевказаного нерухомого майна, з огляду на чинність свідоцтва про право власності та рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради за № 212 від 09.06.2006 р. на підставі якого це Свідоцтво було видано.

Крім цього, судом першої інстанції зазначено, що позивачем не було надано доказів передачі будівлі № 97 по вул. Чичеріна (Успенській) у м. Одесі до спільної власності територіальної громади Одеської області будь-яким міністерством, відомством України або органами, уповноваженими управляти державним майном, на виконання пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України № 311 від 05.11.1991 р., а також відсутні докази реєстрації спірного нерухомого майна на праві власності за Одеською обласною радою.

Аналізуючи матеріали справи, судова колегія вважає, що місцевий господарський суд дійшов невірних висновків щодо дійсних правовідносин, які виникли між сторонами.

В матеріалах справи відсутні належні докази того, що на виконання постанови Кабінету Міністрів України № 311 від 05.11.1991 р. спірний обєкт нерухомості, який віднесено до памятки культурної спадщини місцевого значення, передавався до комунальної власності територіальної громади м. Одеси.

За відсутності належних доказів набуття права власності Одеською міською радою на спірне майно, судова колегія критично оцінює визначене судом першої інстанції в якості такого доказу рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради щодо оформлення свідоцтва про право власності на будинок № 97 по вул. Успенській у м. Одесі.

Це спростовується й тим, що ОСОБА_5 РСР «Про охорону і використання пам'яток історії та культури» відносив управління обєктами культурної спадщини до компетенції обласних рад. При цьому, рішенням Одеської обласної Ради народних депутатів № 449-ХХІ від 12.05.1993 р. обласна рада прийняла нерухомі пам'ятки історії і культури у свою комунальну власність, а рішенням позивача від 22.09.2006 р. № 73-V конкретизований перелік об'єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління якими здійснює обласна рада. Зазначені рішення є чинними.

Відповідно до п. 10 Розділу V Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» майно, передане до комунальної власності областей і районів, а також набуте на інших законних підставах, є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст, управління яким відповідно до Конституції України здійснюють районні і обласні ради або уповноважені ними органи.

Правомірність набуття права власності Одеської обласної ради на обєкти культурної спадщини вже досліджувалося при вирішенні справ № 22/54-08-1109 (за позовом Одеської обласної ради до Одеської міської ради про визнання недійсним свідоцтва про право власності та визнання права власності); № 6/289-07-7387 (за позовом Одеської обласної ради до Одеської міської ради визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності і визнання права власності на нерухоме майно); № 22/401-06-11665А за позовом Одеської міської ради до Одеської обласної ради про визнання нечинним рішення Одеської обласної ради від 22.09.2006 р. № 73-V «Про майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада»).

У відповідності до статті 35 Господарського процесуального кодексу України встановлені факти мають преюдеційне значення та не повинні доводитися знову.

До того ж, безпосередньо Одеською міською радою визнані обставини наявності саме права Одеської обласної ради на спірний обєкт.

Так, рішенням Одеської міської ради від 25.06.2014 р. № 4818-VІ надано згоду на прийняття із спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює Одеська обласна рада, до комунальної власності територіальної громади м. Одеси, у тому числі будинку Дородного по вул. Успенська, 97 у м. Одесі (пункт 243 Додатку до рішення Одеської міської ради).

Отже, судова колегія вважає порушеними законні права спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління якою здійснює Одеська обласна рада.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Таким чином, нормами Конвенції 1950 року передбачений захист й спільної власності територіальних громад Одеської області.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті першій.

Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обовязок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

За усталеною практикою Європейського суду, оцінюючи можливість захисту права особи за ст. 1 Першого протоколу, Суд загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв'язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 05 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 05 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 04 вересня 2001 року, «ОСОБА_3 проти Російської Федерації» від 06 листопада 2008 року).

Таким чином, ст. 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter аlia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (справа «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), п. 73).

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу - втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Крім того, Європейський Суд також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 2 листопада 2004 року в справі «Трегубенко проти України»).

Гарантоване державою місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи і передбачає правову, організаційну та матеріально-фінансову самостійність, яка має певні конституційно-правові межі, встановлені, зокрема, приписами статей 19, 140, 143, 144, 146 Основного Закону України.

З аналізу вказаних конституційних положень вбачається, що ці органи місцевого самоврядування, здійснюючи владу і самостійно вирішуючи питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції, та приймаючи рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території, зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Такі ж положення закріплені у статті 4 Європейської хартії місцевого самоврядування, яка встановлює, що головні повноваження і функції органів місцевого самоврядування визначаються конституцією або законом; органи місцевого самоврядування в межах закону мають повне право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене із сфери їхньої компетенції і вирішення якого не доручене жодному іншому органу; повноваження, якими наділяються органи місцевого самоврядування, як правило, мають бути повними і виключними.

Майнові операції, які здійснюються органами місцевого самоврядування з об'єктами права комунальної власності, не повинні ослаблювати економічних основ місцевого самоврядування, зменшувати обсяг та погіршувати умови надання послуг населенню. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб'єктів. Об'єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб'єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом (ч. 7, 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Стаття 142 Конституції України встановлює, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об'єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

У даній справі МП «Де-Міго» набуло право власності на підставі рішення Одеської міської ради, яка прийняла таке рішення не у спосіб та поза межами повноважень, передбачених законом, так як вирішення цього питання належало виключно власнику - Одеській обласній раді.

Прийняття рішення про передачу у приватну власність окремому суб'єкту господарювання об'єкта комунальної власності фактично позбавляє територіальну громаду можливості володіти, користуватися та розпоряджатися об'єктом комунальної власності, який віднесений до об'єктів культурної спадщини. Отже, правовідносини, пов'язані з вибуттям об'єкта культурної спадщини із комунальної власності, становлять суспільний публічний інтерес, а незаконність рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого об'єкт вибув із комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає (постанова Верховного Суду України від 05.10.2016 р. у справі № 916/2129/15).

Враховуючи те, що спірне майно вибуло з володіння спільної власності територіальних громад Одеської області поза їх волею, тому пред'явлення прокурором позову до добросовісного набувача про витребування цього майна на підставі статті 388 ЦК України відповідає вимогам закону. Аналогічна правова позиція відображена у постанові Верховного Суду України від 02.10.2016 р. у справі № 522/10652/15-ц.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що незважаючи на наявність порушеного права Одеської обласної ради, витребування майна від МП «Де-Міго» неможливе внаслідок пропуску строку позовної давності.

Як зазначив Конституційний Суд України, строки звернення до суду, як складова механізму реалізації права на судовий захист, є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників правовідносин (абзац пятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012).

Загальні положення щодо позовної давності та порядку її обчислення, що підлягають застосуванню під час вирішення спорів між сторонами у зобовязаннях, визначені у главі 19 Цивільного кодексу України.

Під позовною давністю розуміється строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Тобто, позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).

Визначення початку відліку позовної давності міститься у статті 261 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 261 названого Кодексу за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Отже, якщо у передбачених законом випадках з позовом до суду звернувся прокурор в інтересах відповідного органу (підприємства), то позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатись саме позивач, а не прокурор.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постановах від 27 травня 2014 року у справі № 3-23гс14, від 23 грудня 2014 року у справі № 3-194гс14, від 25 березня 2015 року у справі № 3-21гс15, від 13 травня 2015 року у справі № 3-126гс15, від 12 квітня 2017 року у справі № 362/122/15-ц, від 07 червня 2017 року у справі № 910/27025/14, від 16 серпня 2017 року у справі № 11/5009/7731/11.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення й застосування Конвенції 1950 року, наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (п. 51 рішення від 22.10.96 р. за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570 рішення від 20.09.2011 р. за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст.261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся по його захист до суду, недостатньо. Для правильного застосування частини першої статті 261 Цивільного кодексу України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини такого порушення (постанови Верховного Суду України від 16 листопада 2016 р. у справі 6-2469цс16, від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17, від 03 серпня 2017 року у справі № 910/5477/16).

За приписами статті 33 ГПК України саме на позивача покладений обовязок довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права.

Принцип «належного урядування» передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії», заява № 33202/96, п. 120, «Онер'їлдіз проти Туреччини», заява № 48939/99, п. 128, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови», заява № 21151/04, п. 72).

Необмеженість строків оскарження має суттєвий негативний вплив на юридичну визначеність у сфері особистих прав і цивільних правовідносин, що шкодить принципу «належного урядування» та вимозі «законності», закріпленим у статті 1 Першого протоколу (п. 73 рішення у справі «Рисовський проти України», заява № 29979/04).

Враховуючи численні судові справи з питання права власності на обєкти культурної спадщини, які знаходяться у місті ОСОБА_4, що починаються з 2006 року, Одеська обласна рада могла дізнатися про порушення свого права ще у 2006 році та, виконуючи свої обовязки власника («власність зобовязує»), у 2011 році щодо оспорюваного правочину.

До того ж, про порушення прав Одеської обласної ради мала можливість дізнатися й прокуратура при належному виконанні покладених на неї функцій згідно із законодавством про прокуратуру, так як на засіданнях Одеської міської ради постійно бере участь представник прокуратури м. Одеси, а прийняті Одеською міською радою рішення опубліковуються.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності (п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 10).

Між тим, прокуратурою взагалі не обґрунтовується утруднення чи неможливість оскарження в судовому порядку оспорюваного рішення, датованого 2006 роком, до лютого 2015 року, та здійснення витребування майна від МП «Де-Міго» з 2011 року. Значний час пропущення строків давності не сприяє стабільності цивільного обороту та порушуватиме принцип юридичної визначеності, що вказує на неможливість задоволення клопотання заступника прокурора про поновлення строків позовної давності.

До того ж, при зверненні до суду з позовом в інтересах Одеської обласної ради прокурор заявляв клопотання про поновлення строку позовної давності, проте Одеська обласна рада, набувши статусу позивача, питання про поновлення строку позовної давності не порушувала.

Отже, колегія суддів вважає, що у задоволенні позовних вимог в частині скасування рішення Одеської міської ради 2006 року та витребування майна від МП «Де-Міго» слід було відмовити у звязку із пропуском строку позовної давності, але, враховуючи, що спір по суті позовних вимог вирішений судом першої інстанції вірно, достатніх правових підстав для скасування оскарженого рішення господарського суду Одеської області не має.

Одночасно з цим, судова колегія зазначає, що позовні вимоги про визнання недійсним договору № 810 від 07.11.2011 р. купівлі-продажу нежитлових підвальних приміщень загальною площею 142,1 кв.м., розташованих по вул. Успенській, 97 у м. Одесі, укладеного між територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради та МП «Де-Міго», задоволенню не підлягають.

Обрання способу захисту прав та інтересів у вигляді визнання недійсним договору купівлі-продажу з посиланням на положення ст.ст. 203, 215, 216 ЦК України у спірних правовідносинах - є безпідставним.

Так, відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю, а згідно зі статтею 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача.

За загальним правилом наслідком недійсності угоди є застосування двосторонньої реституції, яка не ставиться в залежність від добросовісності сторін угоди.

Разом із тим частиною третьою статті 216 ЦК України передбачено, що загальні наслідки недійсності угоди застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобовязальний спосіб захисту. У зобовязальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

У постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 р. № 7 зазначено, що не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення. Водночас, апеляційний господарський суд у мотивувальній частині своєї постанови не лише вправі, а й повинен зазначити власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку обставин справи.

Враховуючи наведене вище, а також правильність відмови у задоволені позовних вимог, колегія суддів вважає, що правових підстав для скасування оскаржуваного рішення не вбачається.

Керуючись статтями 101-105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу заступника прокурора Одеської області залишити без задоволення, а рішення господарського суду Одеської області від 24.04.2017 р. по справі № 916/723/15-г без змін.

Головуючий суддя В.В. Лашин

Суддя Л.В. Лавриненко

Суддя І.Г. Філінюк