ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" листопада 2017 р. Справа № 914/1459/17

Львівський апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого судді: Данко Л.С.,

суддів: Галушко Н.А.,

ОСОБА_1;

секретар судового засідання: Фака С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «АБВ механізація», вх. № ЛАГС 01-05/4797/17 від 10.10.2017 р.,

на рішення Господарського суду Львівської області від 18 вересня 2017 року

у справі № 914/1459/17 (суддя Горецька З.В.),

порушеній за позовом

позивача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Новодім», м. Львів,

до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю «Воланж», м. Львів,

до відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю «АБВ механізація», м. Львів,

про солідарне стягнення заборгованості в сумі 206361,87 грн. та стягнення судових витрат.

За участю представників сторін:

від апелянта/відповідача-2: ОСОБА_2 (п/к на підставі довіреності б/н від 11.10.2017р.);

від позивача: ОСОБА_3 (п/к на підставі довіреності б/н ві31.10.2017 р.);

від відповідача-1: не прибув.

Права та обовязки сторін визначені ст. ст. 20, 22, 28 ГПК України, представникам розяснені та зрозумілі. Заяв та клопотань про відвід суддів не надходило.

Представниками скаржника та позивача подано спільне, письмове клопотання про відмову від здійснення технічної фіксації судового процесу.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.10.2017 р., справу № 914/1459/17 Господарського суду Львівської області розподілено головуючому судді Данко Л.С. та суддям: Галушко Н.А., Орищин Г.В.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 13.10.2017 р. прийнято апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АБВ механізація», вх. № ЛАГС 01-05/4797/17 від 10.10.2017 р., до провадження та розгляд скарги призначено на 01.11.2017 року (а. с. 157), про що сторони були належним чином повідомлені рекомендованою поштою з повідомленням про вручення (докази оригінали повідомлень про вручення - знаходяться в матеріалах справи (а. с. 158, 159, 160).

З підстав зазначених в ухвалі Львівського апеляційного господарського суду від 01.11.2017 р. у даній справі (за клопотанням ТОВ «АБВ механізація)(а. с. 174, 175), розгляд справи відкладено на 15.11.2017 р., про що сторони були належним чином повідомлені у порядку та у спосіб передбачений Інструкцією з діловодства в господарських судах України (а. с. 182-183/зворот).

В судове засідання представник апелянта/відповідача-2 прибув, через канцелярію суду подав клопотання б/н від 15.11.2017 р. (вх. № ЛАГС 01-04/7762/17 від 15.11.2017 р.) про витребування у позивача в порядку ст. 38 Господарського процесуального кодексу України оригінали документів, на яких ґрунтується позовна заява; представник скаржника доводи апеляційної скарги підтримав з підстав зазначених в апеляційній скарзі, надав усні пояснення аналогічні викладеним в апеляційній скарзі, просить рішення Господарського суду Львівської області від 18.09.2017 р. по справі № 914/1459/17 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову ТзОВ «Новодім» до ТзОВ «Воланж», до ТзОВ «АБВ механізація» про стягнення 206361,87 грн. - відмовити повністю.

Представник позивача в судове засідання прибув, у судовому засіданні, на виконання клопотання апелянта про предявлення оригіналів документів (вх. № ЛАГС 01-04/7762/17 від 15.11.2017 р.), для огляду, подав оригінали документів: договір поставки 21/11/2016-01 від 21.11.2016 р.; видаткову накладну № 19 від 05.01.2017 р.; видаткову накладну № 2486 від 26.12.2016 р.; видаткову накладну № 2496 від 21.12.2016 р.; видаткову накладну № 2513 від 18.12.2016 р.; видаткову накладну № 2417 від 15.12.2016 р.; видаткову накладну № 2409 від 14.12.2016 р.; видаткову накладну № 2390 від 12.12.2016 р.; видаткову накладну № 2357 від 07.12.2016 р.; видаткову накладну № 2348 від 02.12.2016 р.; видаткову накладну № 2347 від 01.12.2016 р.; видаткову накладну № 2264 від 28.11.2016 р.; видаткову накладну № 2235 від 24.11.2016 р.; видаткову накладну № 2207 від 23.11.2016 р.; видаткову накладну № 2200 від 22.11.2016 р.; договір поруки № 25/11/2016 від 21.11.2016 р.; банківські виписки по рахунку ТзОВ «Новодім» від 12.12.2016 р., від 20.12.2016 р., 28.02.2017 р. та від 15.03.2017 р.; виписка з клієнт-банку від 05.07.2017 р.; гарантійний лист вих. № 101/17 від 30.01.2017 р., проти апеляційної скарги заперечив, надав пояснення аналогічні викладеному у відзиві на апеляційну скаргу (вх. № ЛАГС 01-04/7375/17 від 01.11.2017 р.), доводи наведені у відзиві на апеляційну скаргу підтримав, просить рішення Господарського суду Львівської області від 18.09.2017 р. у справі № 914/1459/17 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідач-1 явку представника в судове засідання повторно не забезпечив, вимог ухвал суду від 13.10.2017 р. та від 01.11.2017 р. не виконав, через канцелярію Львівського апеляційного господарського суду відповідачем-1 подано клопотання вих. № 01/09-17 від 01.09.2017 р. (вх. № ЛАГС 01-04/7761/17 від 15.11.2017 р.) в якому просить надати час для ознайомлення з матеріалами справи та судове засідання, яке призначено на 15.11.2017 р. о 10 год. 10 хв. перенести на більш пізню дату.

З огляду на наведене колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до вимог ст. 98 ГПК України, про прийняття апеляційної скарги до провадження господарський суд виносить ухвалу, в якій повідомляється про час і місце розгляду скарги. Питання про прийняття апеляційної скарги до провадження або відмову у прийнятті до провадження апеляційний господарський суд вирішує не пізніше трьох днів з дня надходження апеляційної скарги.

Частиною першою ст. 102 ГПК України визначено, що апеляційна скарга на рішення місцевого господарського суду розглядається у двомісячний строк з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до провадження.

Як уже було зазначено вище у цій постанові, ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 13.10.2017 р. прийнято апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АБВ механізація», вх. № ЛАГС 01-05/4797/17 від 10.10.2017 р., до провадження та з підстав зазначених в ухвалі суду від 01.11.2017 р. розгляд справи було відкладено, про що сторони були належним чином повідомлені рекомендованою кореспонденцією.

Однак, уповноважений представник відповідача-1 в судове засідання, повторно не прибув, подавши клопотання вих. № 01/09-17 від 01.09.2017 р. (вх. № ЛАГС 01-04/7761/17 від 15.11.2017 р.) про відкладення (перенесення) судового засідання на більш пізню дату та надання можливості ознайомитись із матеріалами справи № 914/1459/17.

Також відповідачем-1 у зазначеному вище клопотанні зазначено, що представник ТзОВ «Воланж» не міг бути присутнім в суді першої інстанції та не мав можливості ознайомитись з матеріалами справи, у звязку з чим просить відкласти розгляд справи.

Колегія суддів дослідивши наведені у клопотанні обставини вважає їх такими, які не заслуговують на увагу суду, оскільки відповідача-1 не було обмежено ні судом першої інстанції, ні судом апеляційної інстанції скористатись своїми процесуальними правами зазначеними ст. 22 Господарського процесуального кодексу України.

З наявного в матеріалах справи повідомлення про вручення поштового відправлення вбачається, що ухвалу Львівського апеляційного господарського суду про прийняття апеляційної скарги до розгляду та призначення судового засідання на 01.11.2017 р. відповідачем-1 було отримано завчасно, а саме 27.10.2017 р., про що свідчить розписка на повідомленні про вручення (а. с. 160). Також наступна поштова кореспонденція з ухвалою суду про відкладення розгляду справи на 15.11.2017 р. скерована на адресу відповідача-1 завчасно, а саме 03.11.2017 р., про що свідчить відтиск печатки на ухвалі суду апеляційної інстанції (а. с. 182-1/83/зворот).

Крім того, нормами чинного законодавства України не обмежено коло осіб, які можуть представляти особу в судовому процесі. Тому неможливість одного з представників сторін бути присутнім у судовому засіданні не перешкоджає реалізації права учасника можливості скористатися правами ст. 28 ГПК України та ст. 244 ЦК України.

Стаття 22 ГПК України зобовязує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки, явка в судове засідання представників сторін це право, а не обовязок, справа може розглядатись без їх участі, якщо незявлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до приписів ст.ст. 67 та 77 ГПК України, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 15 липня 2013 року по справі № 6/175(2010).

Абзацом першим пункту 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18 від 26.12.2011 року передбачено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

При цьому, судом взято до уваги приписи пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вчиненої в Римі 04.11.1950 р., ратифікованої Україною 17.07.1997 р. (набрала чинності для України 11.09.1997 р.), якими гарантовано кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків, зокрема, цивільного характеру. Одночасно, реалізація "права на суд", передбаченого Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., відповідно до практики Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого, згідно із ст. 32 Конвенції, поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї, включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати "вирішення" спору судом (рішення Європейського суду з прав людини у справах Буланов та Купчик проти України заяви №№ 7714/06, 23654/08 від 09.12.2010р., Чуйкіна проти України № 28924/04 від 13.01.2011р.).

За наведених обставин, враховуючи те, що сторони, зокрема відповідач-1 належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи рекомендованою кореспонденцією, колегія суддів, вважає за можливе розглянути справу без участі повноважного представника відповідача-1 та відмовити у клопотанні вих. № 01/09-17 від 01.09.2017 р. (вх. № ЛАГС 01-04/7761/17 від 15.11.2017 р.) про відкладення (перенесення) судового засідання на більш пізню дату.

Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 13.10.2017 р. (пунктом 5 резолютивної частини ухвали) зобовязано відповідача-1 (ТзОВ «Воланж») подати суду: письмовий, документально та нормативно обґрунтований відзив (заперечення) на апеляційну скаргу; докази в розумінні ст. ст. 33, 34 ГПК України, однак, вимоги ухвали суду відповідачем-1 виконано не було.

Згідно статті 99 ГПК України, апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення (ухвали) в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до статті 75 ГПК України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Колегія суддів, розглянувши клопотання представника апелянта/відповідача-2 б/н від 15.11.2017 р. (вх. № ЛАГС 01-04/7762/17 від 15.11.2017 р.) про витребування у позивача та огляд у судовому засіданні оригіналів документів, на яких грунтується позовна вимога, в порядку ст. 38 ГПК України, прийшла до висновку, клопотання апелянта/відповідача-2 про витребування та огляд в судовому засіданні оригіналів документів задовольнити, оригінали документів, на яких ґрунтується позовна заява оглянути у судовому засіданні.

У судовому засіданні, яке відбулося 15.11.2017 р., колегією суддів витребувано у позивача та оглянуто, за участю представників сторін, які прибули у дане судове засідання, оригінали наступних документів: договір поставки 21/11/2016-01 від 21.11.2016 р.; видаткову накладну № 19 від 05.01.2017 р.; видаткову накладну № 2486 від 26.12.2016 р.; видаткову накладну № 2496 від 21.12.2016 р.; видаткову накладну № 2513 від 18.12.2016 р.; видаткову накладну № 2417 від 15.12.2016 р.; видаткову накладну № 2409 від 14.12.2016 р.; видаткову накладну № 2390 від 12.12.2016 р.; видаткову накладну № 2357 від 07.12.2016 р.; видаткову накладну № 2348 від 02.12.2016 р.; видаткову накладну № 2347 від 01.12.2016 р.; видаткову накладну № 2264 від 28.11.2016 р.; видаткову накладну № 2235 від 24.11.2016 р.; видаткову накладну № 2207 від 23.11.2016 р.; видаткову накладну № 2200 від 22.11.2016 р.; договір поруки № 25/11/2016 від 21.11.2016 р.; банківські виписки по рахунку ТзОВ «Новодім» від 12.12.2016 р., від 20.12.2016 р., 28.02.2017 р. та від 15.03.2017 р.; виписка з клієнт-банку від 05.07.2017 р.; гарантійний лист вих. № 101/17 від 30.01.2017 р. та встановлено, що подані представником позивача оригінали вищезазначених документів відповідають їх належним чином посвідченим копіям, які є в матеріалах справи, є підписаними уповноваженими представниками сторін та засвідчені печатками сторін, без будь-яких зауважень та заперечень.

З урахуванням вищенаведених обставин, зясувавши наявні у справі докази та заперечення сторін, оглянувши оригінали вищезазначених документів, колегія суддів вважає розглянути справу за відсутності представника відповідача-1 за наявними в матеріалах справи документами, так як у справі достатньо доказів для правильного вирішення справи по суті, запобігаючи одночасно, безпідставному затягуванню розгляду спору та сприяючи своєчасному поновленню порушеного права.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши та дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування матеріального та процесуального законодавства, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду дійшла висновку, рішення місцевого суду залишити без змін, виходячи з наступного.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 18.09.2017 року у справі № 914/1459/17 (суддя Горецька З.В.) позовні вимоги задоволено. Стягнуто солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «Воланж» (79022, м. Львів, вул. Виговського, 23/75, ) та Товариства з обмеженою відповідальністю «АБВ механізація» (79066, м. Львів, вул. Сихівська, 7/60, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Новодім» (79040, м. Львів, вул. Конюшинна, 30, ) суму в розмірі 206361,87 грн., з яких: 144453,06 грн. основний борг, 3210,50 грн. 3% річних, 29157,45 грн. пеня, 3192,41 грн. інфляційні втрати, 10111,71 грн. штраф, 16236,74 грн. збитки (пункти 1 та 2 резолютивної частини рішення). Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Воланж» (79022, м. Львів, вул. Виговського, 23/75, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Новодім» (79040, м. Львів, вул. Конюшинна, 30, ) судовий збір у розмірі 1547,71 грн. та стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «АБВ механізація» (79066, м. Львів, вулиця Сихівська, 7/60, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Новодім» (79040, м. Львів, вул. Конюшинна, 30, ) судовий збір у розмірі 1547,71 грн (пункти 3 та 4 резолютивної частини рішення)(а. с. 143, 144-152).

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням місцевого господарського суду, скаржник/відповідач-2 (Товариство з обмеженою відповідальністю «АБВ механізація»), звернувся до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (а. с. 162-164), просить рішення Господарського суду Львівської області від 18.09.2017 р. по справі № 914/1459/17 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову ТзОВ «Новодім» до ТзОВ «Воланж», ТзОВ «АБВ механізація» про стягнення 206361,87 грн. відмовити повністю.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з порушенням норм матеріального права при недотриманні норм процесуального права, з неповним зясуванням усіх обставин справи, що мають значення для справи, а тому підлягає скасуванню.

Так, скаржник апеляційну скаргу обгрунтовує тим, що відповідно до п. 4.2. договору поставки визначено, що оплата за партію товару, яка підлягає поставці, здійснюється покупцем шляхом повної передоплати у розмірі 100% вартості товару, вказаної в рахунку, відповідно до зазначеного пункту вбачається, що вимога позивача про додаткову оплату в сумі 144543,06 грн. не базується на основі договору, оскільки ціна у договорі відсутня, а вказаний лише спосіб її визначення, відтак, апелянт вважає, що позивач безпідставно стверджує про порушення умов договору, оскільки сторонами не погоджено ціну договору.

Також апелянт звертає увагу суду на те, що в матеріалах справи немає доказів подання позивачем рахунку на оплату, що суперечить п. 3.1 договору.

Щодо укладеного між ТзОВ «АБВ механізація» та ТзОВ «Новодім» договору поруки, апелянт зазначає, що оскільки позивачем не було виконано всі умови договору перед ТзОВ «Воланж», а саме не надано рахунків на оплату згідно договору поставки то скаржник не має жодних зобовязань перед позивачем, однак, судом першої інстанції всупереч наведеному, помилково встановлено, що відповідачами було порушено умови договору.

Колегією суддів встановлено, що апелянт/відповідач-2: Товариство з обмеженою відповідальністю «АБВ механізація» (скорочене найменування ТзОВ «АБВ механізація») є юридичною особою, йому присвоєно , місцезнаходження юридичної особи: 79066, АДРЕСА_1, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а. с. 101-104).

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Новодім» (скорочене найменування ТзОВ «Новодім») є юридичною особою, йому присвоєно , місцезнаходження юридичної особи: 79040, Львівська обл., м. Львів, вул. Конюшинна, буд. 30, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а. с. 93-96).

Відповідач-1: Товариство з обмеженою відповідальністю «Воланж» (скорочене найменування ТзОВ «Воланж») є юридичною особою, йому присвоєно , місцезнаходження юридичної особи: 79022, АДРЕСА_2, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а. с. 97-100).

Як вбачається з матеріалів даної справи, 17.07.2017 р. (вх. № 1532) Товариством з обмеженою відповідальністю «Новодім» подано на розгляд Господарського суду Львівської області позовну заяву до Товариства з обмеженою відповідальністю «АБВ механізація» та до Товариства з обмеженою відповідальністю «Воланж» про солідарне стягнення заборгованості в сумі 206361,87 грн. за поставлений товар та стягнення судових витрат.

З матеріалів справи вбачається та встановлено місцевим господарським судом, що 21 листопада 2016 року між ТзОВ «Новодім» (позивач у справі, постачальник за договором) та ТзОВ «Воланж» (відповідач-1 у справі, покупець за договором) було укладено договір поставки № 21/11/2016-01 (надалі - Договір) (а. с. 23-26).

Колегією суддів встановлено, що зазначений договір укладено сторонами у письмовій формі єдиного документа, підписано повноважними представниками обох сторін, їх підписи посвідчено печатками сторін, що відповідає приписам ст. 181 ГК України, ст.ст. 207, 208 ЦК України, є правомірним правочином відповідно до ст. 204 ЦК України.

Слід зазначити, що оригінал договору поставки судом апеляційної інстанції за участю представника позивача та відповідача-2/скаржника було оглянуто в судовому засіданні 15.11.2017 р., про що зазначено вище у цій постанові.

У відповідності до п.1.1 договору, постачальник зобовязався передати у власність покупця щебінь та пісок продукцію (надалі товар) в строки та на умовах, передбачених даним договором, а покупець зобовязується прийняти товар від постачальника та оплатити його в порядку та на умовах, визначених даним договором.

Згідно п.1.2 договору, ціна, загальна кількість, асортимент, одиниця виміру товару, що поставляється по даному договору, вказуються у видаткових накладних постачальника, які є невідємними частинами даного договору.

Пунктом 4.2 договору передбачено, що оплата за партію товару, яка підлягає поставці, здійснюється покупцем шляхом повної передоплати у розмірі 100% вартості партії товару вказаної у рахунку.

Пунктом 7.1. договору передбачено, що датою поставки товару і переходу права власності вважається дата видаткової накладної постачальника.

З наявних в матеріалах справи видаткових накладних вбачається, що позивач поставив відповідачеві-1, а останній прийняв без будь-яких застережень товар: щебінь фракції 20-40 мм, 40-70 мм, 2-5 мм, суміш щебенево-піщану фракції 0-40 мм, щебінь гранітний фр. 0-40, фр. 40-70 за видатковими накладними, які, в свою чергу, є невідємними частинами договору (п. 1.2. Договору): № 2347 від 01.12.2016 р. на загальну суму 118926,38 грн.; № 2264 від 28.11.2016 р. на суму 17359,63 грн.; № 2235 від 24.11.2016 р. на загальну суму 27562,24 грн.; № 2207 від 23.11.2016 р. на суму 42720,00 грн.; № 2200 від 22.11.2016 р. на суму 56197,70 грн.; № 2348 від 02.12.2016 р. на суму 31799,52 грн.; № 2357 від 07.12.2016 р. на суму 25231,62 грн.; № 2390 від 12.12.2016 р. на суму 5087,58 грн.; № 2409 від 14.12.2016 р. на суму 11246,44 грн.; № 2417 від 15.12.2016 р. на загальну суму 46200,67 грн.; № 2513 від 18.12.2016 р. на суму 22577,66 грн.; № 2496 від 21.12.2016 р. на суму 25781,63 грн.; № 2486 від 26.12.2016 р. на суму 47880,00 грн.; № 19 від 05.01.2017 р. на суму 44963,16 грн., разом на загальну суму 527006,16 грн. (а. с. 27-40).

Слід зазначити, що оригінали вищезазначених видаткових накладних судом також було оглянуто в судовому засіданні та встановлено, що дані видаткові накладні підписані уповноваженими представниками позивача та відповідача-1 за договором без будь-яких застережень (зауважень, претензій) щодо кількості, якості, асортименту, ціни за товар, підписи представників засвідчені печатками сторін.

Отже, факт поставки товару підтверджується вищезазначеними видатковими накладними, оригінали яких судом було оглянуто в судовому засіданні (завірені копії яких знаходяться в матеріалах справи)(а. с. 27-40).

Таким чином, станом на 04.07.2017 року, згідно вищезазначених видаткових накладних ТзОВ «Новодім» поставило ТзОВ «Воланж» товар на суму 527006,16 грн.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів даної справи, оплату за поставлений товар була здійснена відповідачем-1, частково, в сумі 382553,10 грн, що підтверджується банківськими виписками, оригінали яких також судом було оглянуто в судовому засіданні 15.11.2017 р. належним чином посвідчені копії яких знаходяться в матеріалах справи (а. с. 41-45). Залишився неоплаченим поставлений товар на суму 225 953, 06 грн. (527006,16 грн - 382553,10 грн).

Відтак, заборгованість складає 225 953,06 грн, яка не оплачена до цього часу.

Враховуючи зазначене позивач, на адресу відповідача-1, 27.01.2017 р. скерував претензію-вимогу вих. № 26/01/2017-01 від 26.01.2017 р. з вимогою сплатити суму заборгованості в сумі 225 953,06 грн., що підтверджується квитанцією (фіскальним чеком) (а. с. 47).

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем-1 на адресу позивача було надіслано Гарантійний лист від 30.01.2017 року за вих. №101/17, яким ТзОВ «Воланж» гарантував погасити «всі заборгованості ТзОВ «Воланж» перед ТзОВ «Новодім», яка становить 225 953,06 грн. до « 28» лютого 2017 року (а. с. 48).

Варто зазначити, що оригінал гарантійного листа від 30.01.2017 року за вих. №101/17, колегією суддів апеляційної інстанції також було оглянуто в судовому засіданні 15.11.2017 р. та встановлено наявність оригіналів підпису директора та печатки відповідача-1 (належним чином засвідчена копія гарантійного листа в матеріалах справи).

Однак, як зазначає позивач в позовній заяві, що не заперечується сторонами у справі, заборгованість була погашена лише частково, та, станом на 04.07.2017 року, сума основного боргу ТзОВ «Воланж» перед ТзОВ «Новодім», згідно договору поставки №21/11/2016-01 від 21.11.2016 року, становить 144 453,06 грн.

Крім того, як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 21.11.2016 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «АБВ механізація» (поручитель - за договором, відповідач-2 - по справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Новодім» (кредитор - за договором, позивач у справі) було укладено договір поруки № 25/11/2016 (далі за текстом - Договір поруки) (а. с. 49, 49/зворот).

Слід зазначити, що вищезазначений договір поруки, укладено в письмовій формі єдиного документа, підписано повноважними представниками сторін, їх підписи посвідчено печатками сторін, що відповідає приписам ст. 181 ГК України, 207, 208, 553 Цивільного кодексу України та є чинними не скасованими, доказів протилежного сторонами, зокрема, апелянтом суду не подано.

У відповідності до п.1.1 договору поруки, поручитель поручається перед кредитором відповідати за виконання зобовязань Товариства з обмеженою відповідальністю «Воланж», (надалі Боржник) по оплаті вартості товару, що поставляється Боржнику Кредитором відповідно до договору поставки № 21/11/2016-01 від 21 листопада 2016 року (надалі основний договір).

Пунктом 2.1 договору поруки передбачено, що у випадку невиконання чи неналежного виконання боржником своїх зобовязань перед кредитором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Згідно п.3.1 договору поруки, поручитель зобовязується при порушенні боржником зобовязання перед кредитором за основним договором, виконати за боржника зобовязання у 3-денний строк з дня отримання вимоги від кредитора.

У відповідності до п. 3.1 договору поруки, 19.06.2017 року на адресу ТзОВ «АБВ механізація» позивачем було надіслано Вимогу за вих. № 16/06/2017-01 від 16.06.2017 року (а. с. 50), що підтверджується квитанцією (фіскальним чеком) та описом вкладення у цінний лист (а. с. 51), про оплату у триденний строк з моменту отримання даної вимоги на рахунок зазначений у вимозі 144 453,06 грн за поставлений товар.

Однак, як встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами у справі, зокрема апелянтом, станом на час звернення позивача до суду з позовом, вимога позивача не задоволена та не оплачена, такі докази в матеріалах справи відсутні, сторонами, зокрема апелянтом не подано.

Відповідно до вищезазначеного договору поставки та договору поруки, позивач звернувся до суду із позовною заявою про стягнення з відповідачів-1 та 2, солідарно, суму заборгованості 206 361,87 грн., в т.ч. 144 453,06 грн. основного боргу, 3210,50 грн. 3% річних, 29157,45 грн. пені, 3192,41 грн. інфляційних втрат, 10111,71 грн. штрафу та 16236,74 грн. - збитків.

У відповідності до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст.509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Згідно до ст. 173 ГК України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, в тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, в тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Відповідно до ст. 179 ГК України, майново-господарські зобовязання, які виникають між субєктами господарювання або між субєктами господарювання і негосподарюючими субєктами юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобовязаннями.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог вказаного кодексу. Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обовязку не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня предявлення вимоги, якщо обовязок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як уже було вище зазначено у цій постанові, між ТзОВ «Новодім» та ТзОВ «Воланж» було укладено Договір поставки № 21/11/2016-01 від 21.11.2016 року.

В даному договорі ТзОВ «Новодім» виступало в якості постачальника, а ТзОВ «Воланж» - в якості покупця.

Відповідно до п.1.1 договору, постачальник зобовязався передати у власність покупця щебеневу та піщану продукцію (надалі товар) в строки та на умовах, передбачених даним договором, а покупець зобовязується прийняти товар від постачальника та оплатити його в порядку та на умовах, визначених даним договором.

Згідно ч. 1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно ч. 2 ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

На виконання умов договору поставки, позивачем було поставлено, а відповідачем-1 прийнято, товар: щебінь фракції 20-40 мм, 40-70 мм, 2-5 мм, суміш щебенево-піщану фракції 0-40 мм, щебінь гранітний фр. 0-40, фр. 40-70, на загальну суму 527006,16 грн., що підтверджується видатковими накладними, які є невідємними частинами договору: від 01.12.2016 р. № 2347 на суму 118926,38 грн. з ПДВ; від 28.11.2016 р. № 2264 на суму 20831,56 грн. з ПДВ; від 24.11.2016 р. № 2235 на суму 27562,24 грн. з ПДВ.; від 23.11.2016 р. № 2207 на суму 42720,00 грн. з ПДВ.; від 22.11.2016 р. № 2200 на суму 56197,70 грн. з ПДВ.; від 02.12.2016 р. № 2348 на суму 31799,52 грн. з ПДВ.; від 07.12.2016 р. № 2357 на суму 25231,62 грн. з ПДВ.; від 12.12.2016 р. № 2390 на суму 5087,58 грн. з ПДВ.; від 14.12.2016 р. № 2409 на суму 11246,44 грн. з ПДВ.; від 15.12.2016 р. № 2417 на суму 46200,67 грн. з ПДВ.; від 18.12.2016 р. № 2513 на суму 22577,66 грн. з ПДВ.; від 21.12.2016 р. № 2496 на суму 25781,63 грн. з ПДВ.; від 26.12.2016 р. № 2486 на суму 47880,00 грн. з ПДВ.; від 05.01.2017 р. № 19 на суму 44963,16 грн. з ПДВ.

Слід зазначити, що відповідачем-1 не надано належних та допустимих доказів, а також не заперечено факту щодо отримання товару за вищенаведеними видатковими накладними згідно умов Договору.

Згідно Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Таким чином, в даному випадку, видаткова накладна є первинним обліковим документом в розумінні вищезазначеного Закону та підписання покупцем такого документа підтверджує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, а тому є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Будь-яких зауважень зі сторони відповідача-1 у видаткових накладних не зазначено. Відтак, відповідач-1, підписуючи видаткові накладні, погодився із обємом та вартістю поставленого товару.

Як уже було встановлено у цій постанові, відповідач-1 сплатив позивачеві заборгованість частково, непогашеною залишилась сума боргу у розмірі 144 453,06 грн.

Крім того, судом також встановлено, що 21.11 2016 року між ТзОВ «Новодім» та ТзОВ «АБВ механізація» (відповідач-2) було укладено Договір поруки № 25/11/2016, відповідно до якого відповідач-2 поручився перед ТзОВ «Новодім» (Кредитором) за виконання ТзОВ «Воланж» (відповідач-1, Боржник) своїх зобов'язань за Договором поставки № 21/11/2016-01 від 21.11.2016 року (Основний договір).

Відповідно до ч.1 статті 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Пунктом 2.1 договору поруки передбачено, що у випадку невиконання чи неналежного виконання боржником своїх зобовязань перед кредитором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Згідно п.3.1 договору поруки, поручитель зобовязується при порушенні боржником зобовязання перед кредитором за основним договором, виконати за боржника зобовязання у 3-денний строк з дня отримання вимоги від кредитора.

Як уже було вище зазначено у цій постанові, 19.06.2017 року позивачем на адресу ТзОВ «АБВ механізація» було надіслано Вимогу за вих. №16/06/2017-01 від 16.06.2017 року про погашення заборгованості у триденний строк з моменту отримання даної вимоги (а. с. 50), яка на дату звернення позивача з позовною заявою до суду не задоволена.

Відповідно до ч. 1 ст. 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Згідно із ст. 617 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Доказів наявності обставин зазначених у ст. 617 ЦК України, які є підставами звільнення від відповідальності за порушення зобовязання відповідачем не подано.

Отже, відповідачами своїх зобовязань не виконано, чим порушено вимоги ч. 2 ст. 193 ГК України, якою передбачено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони.

Враховуючи вищевикладене, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що позов в частині солідарного стягнення 144 453,06 грн. основного боргу, є обґрунтований поданими доказами та не спростований відповідачами у справі, зокрема апелянтом/відповідачем-2 та підлягає до задоволення, з чим погоджується колегія суддів.

В частині вимог про стягнення 29157,45 грн. пені та 10111,71 грн. штрафу, яку місцевим господарським судом задоволено, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ст. 230 ГК України, штрафними санкціями в цьому Кодексі визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частиною 6 ст. 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Згідно абзацу 1 пункту 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

Відповідно до п.8.2 договору поставки № 21/11/2016-01 від 21.11.2016 р., у випадку не оплати або несвоєчасної оплати вартості товару, згідно умов даного договору покупець сплачує на користь постачальника пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, встановленої у цей період, нараховану на суму простроченого платежу за кожен день прострочення, а за прострочення розрахунків понад тридцять днів додатково стягується з покупця штраф у розмірі семи відсотків від неоплаченої вартості товару/несвоєчасної оплати вартості товару.

Згідно абзацу 2 пункту 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» застосування іншого виду неустойки - штрафу до грошового зобов'язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі (наприклад, за необґрунтовану відмову від переказу коштів за розрахунковими документами отримувача коштів), притому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. В останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов до висновку, що позивачем правомірно нараховано пеню в сумі 29157,45 грн. та штраф в сумі 10111,71 грн.

Крім того, позивачем також нараховано до стягнення 3210,50 грн. 3% річних та 3192,41 грн. інфляційні втрати.

Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до наведеного, перевіривши нарахування позивачем 3% річних та інфляційних втрат, місцевий суд прийшов до вірного висновку, що позовні вимоги про стягнення 3% річних в сумі 3210,50 грн. та інфляційних втрат в сумі 3192,41 грн., підлягають до задоволення.

Щодо позовної вимоги про стягнення збитків на підставі статті 224 ГК України в розмірі 16236,74 грн. суд зазначає наступне.

Статтею 224 ГК України передбачено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Крім того, відповідно до ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до статті 1166 Цивільного кодексу України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За приписами ч. 1 ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Таким чином, стягнення збитків є видом цивільно-правової відповідальності.

Необхідними умовами для відшкодування збитків є доведення факту спричинення збитків саме тією особою, до якої висунуто вимогу про їх відшкодування. Крім того, заявлені до стягнення збитки мають бути завданими внаслідок порушення відповідачем цивільного права позивача у справі, а розмір збитків має перебувати у необхідному і безпосередньому причинному зв'язку із вчиненням відповідачем правопорушення.

Слід довести, що протиправні дії чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - безумовним наслідком такої протиправної поведінки.

Відшкодування збитків можливо лише за наявності складу правопорушення, до якого входять наступні елементи: протиправна поведінка, наявність збитків, причинно-наслідковий зв'язок між протиправною поведінкою та спричиненням збитків, наявність вини.

Відсутність хоча б одного елемента складу правопорушення виключає настання відповідальності у вигляді відшкодування збитків.

Обов'язковою умовою покладення відповідальності за завдані збитки є безпосередній причинний звязок між неправомірними діями винної особи і завданням збитків.

Позивач в підтвердження завданих йому відповідачем-1 збитків долучив до матеріалів справи договір кредитної лінії № 2063-3 від 18.01.2017 р. (а. с. 53-65), з якого вбачається, що договір кредитної лінії був укладений після вчинення відповідачем-1 неправомірних діянь (невиконання умов договору поставки щодо попередньої оплати за поставлений товар). Таким чином, ТзОВ «Новодім» було змушене вирішувати питання про отримання коштів шляхом укладення кредитного договору і, як наслідок, ТзОВ «Новодім» понесло додаткові витрати у вигляді сплати відсотків за кредитним договором.

Отже, факт неправомірності дій з боку відповідача-1 на момент розгляду господарським судом даного спору встановлений відповідними засобами доказування.

Оскільки відповідач-1 своєчасно не розрахувалося із позивачем, останній був вимушений укласти Договір кредитної лінії № 2063-3 від 18.01.2017 року з метою залучення коштів для нормального функціонування товариства, в тому числі для виплати заробітніх плат, сплати обовязкових платежів до бюджету. Внаслідок укладення кредитного договору ТзОВ «Новодім» понесло витрати на сплату відсотків за договором кредитної лінії.

Відповідно до п.2.7. Договору кредитної лінії № 2063-3 від 18.01.2017 р. за користування Кредитом Позичальник зобовязується сплачувати Банку відповідну плату (проценти) в порядку та розмірах, визначених цим Договором. Пунктом 2.7.1. Договору кредитної лінії передбачено, що процентна ставка є фіксованою та нараховується і сплачується в розмірі 23,5 % річних (застосовується за відсутності підстав для застосування процентної ставки у розмірі 25,5 %).

Розрахунок збитків, завданих неналежним виконанням договірних зобовязань ТзОВ «Воланж» за договором поставки № 21/11/2016-01 від 21.11.2016 р. у вигляді відсотків за кредитним договором було здійснено пропорційно сумі заборгованості відповідача протягом періоду з 01.02.2017 р. до 04. 07.2017 р. включно.

Відповідно до встановлених вище обставин, місцевим господарським судом правомірно задоволено вимогу позивача про стягнення з відповідачів збитки в сумі 16236,74 грн.

Інші твердження апелянта/відповідача-2, які викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки вони не доведені належними та допустимими доказами та спростовуються матеріалами даної справи.

Згідно ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, належними та допустимими доказами (ст. 34 ГПК України).

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що в процесі розгляду справи в суді першої інстанції позивачем було подано суду заяву про забезпечення позову вих. № 24/07/2017-01 від 24.07.2017 р. (вх. № 3181/17 від 25.07.2017 р.), уточнення до заяви про забезпечення позову вих. № 28/07/2017-02 від 28.07.2017 р. (вх. № 26447/17 від 31.07.2017 р.) та уточнення до заяви про забезпечення позову вих. № 04/08/2017 від 04.08.2017 р. (вх. № 26994/17 від 07.08.2017 р.), на підставі яких, судом першої інстанції було винесено ухвалу від 07.08.2017 р. про забезпечення позову.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що дана ухвала місцевого господарського суду від 07.08.2017 р. сторонами, зокрема відповідачами-1 та відповдвчем-2/апелянтом в судовому порядку не оскаржувана, такі докази в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до розяснення постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 16 «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову», зокрема, в п.10 зазначено, що враховуючи, що забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача, господарський суд не повинен скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба у забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала, або змінились певні обставини, що спричинились до застосування заходів забезпечення позову, або забезпечення позову перешкоджає належному виконанню судового рішення. Питання про скасування заходів до забезпечення позову може бути розглянуто господарським судом без виклику сторін та інших учасників судового процесу.

Враховуючи все вищенаведене в сукупності, дослідивши всі обставини, що мають значення для вирішення спору по суті в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, апеляційну скаргу апелянта/відповідача-2 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Львівської області від 18.09.2017 р. у справі № 914/1459/17 - без змін.

Судовий збір за перегляд судового рішення в апеляційному порядку покласти на апелянта.

Керуючись ст. ст. 4-3, 22, 32-34, 43, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Львівської області від 18 вересня 2017 року у справі № 914/1459/17 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

2. Витрати зі сплати судового збору за перегляд рішення місцевого суду в апеляційному порядку покласти на апелянта.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

4. Матеріали справи повернути в Господарський суд Львівської області.

Головуючий суддя Л.С.Данко

Суддя Н.А.Галушко

Суддя Г.В.Орищин

15.11.2017 р. оголошено вступну і резолютивну часини постанови. Повний текст постанови складено та підписано - 20.11.2017 р.