КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" жовтня 2017 р. справа№ 910/9725/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Буравльова С.І.

суддів: Власова Ю.Л.

Андрієнка В.В.

при секретарі Ігнатюк Г.В.

за участю

представників: позивача - не з'явилися

відповідача-1 - Русскіна О.В.

відповідача-2 - не з'явилися

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Техноторг-Лізинг"

на рішення Господарського суду міста Києва від 08.08.2017 р.

у справі № 910/9725/17 ( суддя - Шкурдова Л.М)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Техноторг-Лізинг"

до 1. Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк"

2. Публічного акціонерного товариства "Кредитпромбанк"

про визнання недійсним договору купівлі-продажу прав вимоги

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року Товариства з обмеженою відповідальністю "Техноторг-Лізинг" (далі - позивач) звернулось з позовом до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" (далі - відповідач-1) та Публічного акціонерного товариства "Кредитпромбанк" (далі - відповідач-2) про визнання недійсним договору купівлі-продажу прав вимоги від 26.06.2013 р. в частині продажу права вимоги за кредитним договором.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.08.2017 р. у справі № 910/9725/17 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду м. Києва від 08.08.2017 р., Товариство з обмеженою відповідальністю "Техноторг-Лізинг" подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення місцевого господарського суду та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, позивач посилається на те, що договір купівлі-продажу прав вимоги за своєю правовою природою є договором факторингу та укладення його ПАТ "Кредитпромбанк" порушує вимоги ст. 203 ЦК України, оскільки у ПАТ "Кредитпромбанк" дозволу на здійснення факторингових операцій не було.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.09.2017 р., апеляційна скарга передана колегії суддів: Сулім В.В. - головуючий суддя, судді Коротун О.М., Гончаров С.А.

06.09.2017 р. суддею Сулім В.В. заявлено самовідвід у розгляді апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 08.08.2017 р., з метою недопущення сумнівів в його неупередженості.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.09.2017 р. задоволено заяву судді Суліма В.В. про самовідвід у справі № 910/9725/17 та передано вказану справу на повторний автоматизований розподіл.

Розпорядженням керівника апарату Київського апеляційного господарського суду № 09-52/569/17 від 08.09.2017 р. призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/9725/17, відповідно до якого апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Буравльов С.І. (головуючий), Андрієнко В.В., Власов Ю.Л.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.09.2017 р. було прийнято апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Техноторг-Лізинг" до провадження у визначеному автоматизованою системою складі суду та призначено розгляд справи на 10.10.2017 р.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.10.2017 р. було відкладено розгляд справи до 31.10.2017 р.

В засідання суду, призначене на 31.10.2017 р., представники позивача та відповідача-2 вдруге не з`явилися, хоча були повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи, що підтверджується зворотними повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Будь-яких доказів поважності причин відсутності зазначених представників суду не надано.

Неявка в судове засідання вказаних представників не перешкоджає розгляду скарги. Подальше відкладення призведе до затягування та порушення строків розгляду скарги, а тому постанова приймається за наявними в справі матеріалами, яких достатньо для повного та об'єктивного розгляду. Наведене не суперечить п. п. 3.9.1, 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача-1, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

17.10.2007 р. між ВАТ "Кредитпромбанк" та ТОВ "Техноторг-Лізинг" (позичальник) було укладено кредитний договір № 02/178/07-КЛТ.

26.06.2013 р. між ПАТ "Кредитпромбанк" (далі - продавець) та ПАТ "Дельта Банк" (далі - покупець) підписано договір купівлі-продажу прав вимоги (далі - договір).

Відповідно до п. 2.1 вказаного договору продавець погоджується продати (відступити) права вимоги та передати їх покупцю, а покупець цим погоджується купити права вимоги, прийняти їх та сплатити загальну купівельну ціну.

Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. за реєстровим номером № 1441.

Згідно з додатком № 1 до договору купівлі-продажу прав вимоги ПАТ "Кредитпромбанк" передало ПАТ "Дельта Банк" права вимоги за кредитним договором № 02/178/07-КЛТ від 17.10.2007 р.

Спір у справі виник у зв'язку з тим, що, на думку позивача, договір купівлі-продажу прав вимоги від 26.06.2013 р., укладений між ПАТ "Кредитпромбанк" та ПАТ "Дельта Банк", суперечить чинному законодавству.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як передбачено ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільного права може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Як передбачено ч. 1 ст. 207 ГК України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як передбачено ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Відповідно до п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Згідно зі ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Як вбачається з умов договору купівлі-продажу прав вимоги 26.06.2013 р., укладеного між відповідачами, позивач не є стороною цього договору.

Крім того, позивач не зазначає яким чином укладення спірного правочину порушує його права, не доводить в чому полягає порушення, невизнання або оспорювання його прав, свобод чи охоронюваних законом інтересів з боку відповідачів.

Дослідивши укладений відповідачами договір купівлі-продажу прав вимоги від 26.06.2013 р., судом встановлено, що він не містить ознак договору факторингу, зокрема за змістом спірного договору не передбачено передачу грошових коштів в розпорядження покупця, а передбачено відступлення права вимоги за плату, умови спірного договору не передбачають здійснення фінансування та надання фінансових послуг.

Таким чином правові підстави для застосування норм, які застосовуються до договорів факторингу відсутні, до договорів про відступлення права вимоги застосовуються вимогами ст.ст. 512-519 ЦК України, що регулюють порядок заміни кредитора у зобов'язанні.

Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги (уступка вимоги - цесія) являє собою договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора (цедента) новому кредиторові (цесіонарію). Цесія передбачає факт заміни особи у зобов'язанні, що виникає в силу укладення відповідного договору купівлі-продажу, міни чи дарування прав, що випливають із зобов'язання. Нормами Цивільного кодексу України не встановлено заборони щодо оплатності договору цесії, якщо договір цесії є оплатним, то до нього застосовуються положення про договір купівлі-продажу, а якщо - безоплатний, то - застосовуються положення про договір дарування.

Таким чином, законом не заборонено вчинення угод щодо відступлення права вимоги за плату.

Згідно з п. 2.2. договору купівлі-продажу прав вимоги даний правочин розглядається як продаж та застосовувати до нього обов'язкові положення законодавства України, що регулюють правочини купівлі-продажу права вимоги.

Як передбачено ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги і за яким передається новому кредиторові.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, отримання ПАТ "Кредитпромбанк" згоди ТОВ "Техноторг-Лізинг" на укладення договору купівлі-продажу прав вимоги від 26.06.2013 р. не передбачено нормами чинного законодавства України.

За таких обставин, а також враховуючи, що скаржником не доведено порушення його прав відповідачами, а також те, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, судова колегія погоджується з висновком місцевого суду про те, що вимога позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу прав вимоги від 26.06.2013 р. є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги наведеного не спростовують та відхиляються колегією суддів.

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду м. Києва від 08.08.2017 р. прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Техноторг-Лізинг" задоволенню не підлягає.

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Техноторг-Лізинг" залишити без задоволення, рішення Господарського суду м. Києва від 08.08.2017 р. у справі № 910/9725/17 - без змін.

2. Матеріали справи № 910/9725/17 повернути до Господарського суду м. Києва.

3. Копію постанови надіслати сторонам.

Головуючий суддя С.І. Буравльов

Судді Ю.Л. Власов

В.В. Андрієнко