ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.11.2017 року Справа № 912/1604/17

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя: Кузнецов В.О.,
судді: Чус О.В., Науменка І.М.,
секретар судового засідання: Абадей М.О.,
за участю сторін:
від позивача: Коротя М.В., представник, довіреність №б/н від 23.05.2017 р.,
від відповідача: Купченко О.П., представник, посвідчення №223 від 16.02.2011 р., Скляр Ю.А., представник, довіреність №б/н від 04.01.2017 р.,
третя особа: ОСОБА_1 , паспорт НОМЕР_1 виданий Олександрійським МВ УМВС України в Кіровоградській області 13.03.2012 р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Олександрійської міської ради Кіровоградської області на рішення господарського суду Кіровоградської області від 22.08.2017 р. у справі
за позовом Олександрійського професійного аграрного ліцею
до Олександрійської міської ради Кіровоградської області
за участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_1
про визнання права постійного користування
ВСТАНОВИВ:
Рішенням господарського суду Кіровоградської області від 22.08.2017 р. у даній справі (суддя Тимошевська В.В.) позов задоволено частково; визнано за Олександрійським професійним аграрним ліцеєм право постійного користування земельною ділянкою загальною площею 376078,45 кв.м, яка знаходиться в межах міста Олександрії Кіровоградської області та відведення якої здійснювалось на підставі розпорядження Ради Міністрів Української РСР від 18.02.1961 №127; у задоволені позову в іншій частині відмовлено. Стягнуто з Олександрійської міської ради Кіровоградської області на користь Олександрійського професійного аграрного ліцею 1600,00 грн судового збору.
Згадане рішення обґрунтовано посиланням на підтвердження матеріалами справи права постійного користування земельною ділянкою, яка була відведена за розпорядженням Ради Міністрів України № 127-р від 18.02.1961 та щодо якої перенесено в натуру проект землевпорядження згідно акту від 18.05.1962.
Господарський суд вважає недоведеним повідомлене позивачем цільове призначення спірної земельної ділянки, а саме - сільськогосподарське призначення, оскільки згідно наданих відповідачем документів така земельна ділянка має інше цільове призначення - землі житлової та громадської забудови.
Олександрійська міська рада у поданій апеляційній скарзі, посилаючись на неповне зясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення господарського суду скасувати, у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
Скаржник зазначає, що позивачем не долучено до матеріалів справи належного підтверджуючого права землекористування документа на спірну земельні ділянку (державного акту), останній позбавлений права вимагати захисту своїх порушених прав на землю. як належний землекористувач в порядку ст.ст.152, 155 ЗК України, так як права позивача на землю не оформлені та у встановленому законодавством порядку не зареєстровані.
У зв`язку з відсутністю порушень вимог закону Олександрійською міською радою при прийнятті рішення від 15.02.2013 р. № 914, яке є чинним та не оскаржувалося позивачем, висновок суду першої інстанції щодо необхідності захисту прав позивача у один із способів, передбачених ст.16 ЦК України та ст.152 ЗК України, зокрема, шляхом визнання права, є помилковим.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення господарського суду залишити без змін.
В судове засідання не з`явилася третя особа ОСОБА_2 , про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином
Колегія суддів вважає, що неявка третьої особи ОСОБА_2 не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.
Заслухавши пояснення учасників судового процесу, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши відповідність оскарженого рішення нормам матеріального та процесуального права, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, враховуючи таке.
Відповідно до статуту Олександрійського професійного аграрного ліцею, затвердженого заступником Міністра освіти і науки України, позивач є держаним професійно-технічним навчальним закладом другого атестаційного рівня та є правонаступником професійно-технічного училища № 31 м. Олександрії.
В свою чергу, професійно-технічне училище № 31 м. Олександрії за наказом Кіровоградського обласного управління профтехосвіти № 151 від 16.08.1984 утворено внаслідок реорганізації (змінена найменування) СПТУ № 1 м. Олександрії.
Згідно розпорядження Ради Міністрів Української РСР № 127-р від 18.02.1961 з додатком в постійне користування Олександрійського профучилища № 1 виділено 183,2 га земель за рахунок земель колгоспу ім. Леніна Олександрійського району .
Відповідно до довідки про забезпечення землею училищ механізації, Олександрійське профучилище № 1 всього з виділеної землею має землі в кількості 343,2 га.
У травні 1962 року відділом землевпорядження Кіровоградської землевпорядної експедиції обласного управління сільського господарства складено акт перенесення в натурі проекту внутрігосподарського землевпорядження від 18.05.1972, а яким училищу № 1 м.Олександрії передано сім полів польових змін загальною площею 309,1 га та три інших ділянки загальною площею 12,3 га.
22.05.2012 Міністерством освіти і науки, молоді та спорту України видано наказ № 612 "Про підготовку матеріально-технічної бази навчальних закладів, установ освіти і науки, молоді та спорту до роботи в новому 2012/2013 навчальному році та в осінньо-зимовий період", у відповідності з пунктом 1.5. якого вимагалось завершити інвентаризацію нерухомого майна державної форми власності, що перебуває на балансі навчальних закладів, із занесенням до Єдиного реєстру об`єктів державної власності, а також отримати державні акти на право постійного користування відведеними земельними ділянками.
На виконання вказаного наказу керівництвом ліцею було підготовлено та направлено до уповноважених органів пакети документів, необхідних для отримання державних актів на постійне користування земельними ділянками.
Так, Олександрійський професійний аграрний ліцей звернувся з відповідними документами до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області. Під час опрацювання та розробки документів стало відомо, що частина земель, які були відведені в постійне користування училищу та перебували в користуванні з 1962 року і по цей час знаходяться в користуванні Олександрійського професійного аграрного ліцею, а саме 376078,45 кв.м, знаходяться в межах міста Олександрія.
Таким чином, Олександрійський професійний аграрний ліцей звернувся з клопотанням про відведення земельної ділянки розміром 376078,45 кв.м до Олександрійської міської ради.
Рішенням Олександрійської міської ради № 914 від 15.02.2014 Олександрійському професійному аграрному ліцею відмовлено в погодженні у постійне користування місця розташування земельних ділянок орієнтовною площею 376078,45 кв.м суміжно з Користівським шосе.
У зв`язку із відмовою Олександрійської міської ради в оформленні права постійного користування, Олександрійський професійний аграрний ліцей звернувся з позовом у даній справі та просив визнати за ним право постійного користування на відповідну земельну ділянку.
Вирішуючи питання про наявність або відсутність підстав для задоволення позовних вимог, колегія суддів враховує наступне.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів.
За ч.2 ст.16 ЦК України та ст. 152 ЗК України одним зі способів захисту порушеного права на земельні ділянки є визнання права.
Статтею 92 ЗК України передбачено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають, зокрема, підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності.
Відповідно до ст. ст. 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав; право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".
Частиною 1 ст. 58 Конституції України закріплено загальновизнаний принцип права, відповідно до якого закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі лише у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.
У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів зазначено, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
На час відведення Олександрійському училищу № 1 земельної ділянки в постійне користування земельні відносини в Україні регулювалися Земельним кодексом УСРР 1922 року.
При цьому, матеріали справи свідчать про те, що земельна ділянка, яка була відведена Олександрійському училищу № 1 в 1962 році знаходилась за межами міста Олександрії та перебувала в користування колгоспу ім. Лена Олександрійського району та була включена до меж міста Олександрії постановою Верхової ради України від 05.05.1996 № 160/96-ВР.
Земельний кодекс УСРР 1922 року передбачав, що усі землі за межами діючої міської межі, у чиєму б користуванні вони не перебували, входять у територію волостей, перебувають у загальному веденні Земорганів і підкоряються відповідним постановам Кодексу законів про землю, при цьому землі, що фактично обслуговують міські комунальні підприємства (водопроводи, поля зрошення, радгоспи і т.д. ) закріплюються за цими підприємствами (ст. 150).
Землевпорядні дії проводяться в порядку, зокрема, відведення земель, що надаються в користування державним організаціям, установам і підприємствам, містам і населенням міського типу, а також на особливих умовах (оренди, концесії та ін.), іншим установам, суспільствам і особам (п. а) ст. 169).
Землевпорядні дії виконуються під загальним спостереженням, керівництвом і контролем Народного Комісаріату Землеробства, місцевими землевпорядними установами через уповноважених на те землемірів-землевпорядників (ст. 170).
Справи про землевпорядженню проводяться в наступній поступовості: 1) порушення землевпорядну справи; 2) підготовка землевпорядної справи, складання землевпорядного проекту й пред`явлення його учасникам землевпорядження; 3) затвердження проекту землевпорядження й приведення його й виконання із установленням на місці прикордонних межових знаків; 4) складання й видача сторонам землевпорядних документів (ст. 180).
Виконання проекту землевпорядження полягає в закріплені на місцевості границь землекористування постійними межовими знаками, з державним гербом У. С. С. Р. на них (ст. 191).
Згідно акту від 18.05.1962 року перенесено в натурі проект землевпорядження Олександрійського училища механізації № 1 із закріпленням стовпами встановленого зразку границь.
Таким чином, господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про розробку й затвердження такого проекту та фактичне надання земельної ділянки в постійне користування Олександрійському училищу механізації № 1.
Земельний кодекс УСРР 1922 року не передбачав видачу державних актів на право постійного користування та не встановлював з якого саме моменту виникає право постійного користування.
Обов`язковість оформлення державних актів на право користування землею та видачі їх землекористувачам було введено з прийняттям Закону СРСР від 13.12.1968 р. "Об утверждении основ законодательства Союза ССР и союзных республик".
Водночас, положення такого закону не припиняло право постійного користування, яке виникло до прийняття вказаного Закону.
Частиною 1 статті 20 ЗК УРСР від 08.07.1970 передбачено, що відповідно до Основ земельного законодавства Союзу РСР і союзних республік право землекористування колгоспів, радгоспів та інших землекористувачів засвідчується державними актами на право користування землею. Форми актів встановлюються Радою Міністрів СРСР.
Згідно ст.ст. 22, 23 ЗК України від 18.12.1990 p. право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України.
З набранням чинності Земельного кодексу України від 25.10.2001 передбачено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації (ст. 125). Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України (ст. 126).
Разом з цим, наведені законодавчі акти не містили положень щодо припинення права постійного користування, яке виникло до набрання чинності такими кодексами, внаслідок не оформлення державних актів.
Конституційний Суд України 22.09.2005 ухвалив рішення № 5-рп/2005 у справі № 1-17/2005 за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 92, пункту 6 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України (справа про постійне користування земельними ділянками) про визнання такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положень: пункту 6 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення; пункту 6 Постанови Верховної Ради України "Про земельну реформу" від 18 грудня 1990 року N 563-XII з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою.
Конституційний Суд України встановив, що, за статтею 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані (частина друга), при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частина третя). Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням. У традиційному розумінні діяльності визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними. Загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена.
Згідно наказу Кіровоградського обласного управління профтехосвіти № 151 від 16.08.1984 реорганізація всіх профтехучилищ відбулась шляхом їх реорганізації в єдиний тип - середнє професійно-технічне училище з відповідними відділеннями по професіям і строкам навчання. Даним наказом встановлено, що новим найменування СПТУ № 1 м. Олександрії після реорганізації є СПТУ № 31 м. Олександрії.
На час реорганізації СПТУ № 1 діяли положення ЗК України від 08.07.1970, за якими серед підстав припинення права землекористування передбачали ліквідацію підприємства, організації або установи. Тобто, реорганізація юридичної особи не була підставою для припинення права землекористування.
Щодо положень п. в) ч. 1 ст. 141 ЗК України від 25.10.2001, якими передбачено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є припинення діяльності державних чи комунальних підприємств, установ та організацій, то згідно висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 21.02.2011 № 21-3а11 щодо застосування вказаної норми права, припинення права користування земельною ділянкою з підстави припинення установи допускається лише у випадку, коли припинення останньої виключає правонаступництво.
З урахуванням наведеного, господарський суд дійшов висновку про підтвердження матеріалами справи права постійного користування земельною ділянкою, яка була відведена за розпорядженням Ради Міністрів України № 127-р від 18.02.1961 та щодо якої перенесено в натуру проект землевпорядження згідно акту від 18.05.1962.
При цьому, судом першої інстанції вірно враховано, що рішення Олександрійської міської ради № 914 від 15.02.2013 свідчить про невизнання та оспорення такого права позивача, що дає підстави для захисту права в судовому порядку шляхом його визнання.
Водночас, позивачем не надано доказів щодо цільового призначення спірної змелеьної ділянки - сільськогосподарське призначення, оскільки згідно наданих відповідачем документів така земельна ділянка має інше цільове призначення - землі житлової та громадської забудови.
Крім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів місцезнаходження спірної земельної ділянки між Користівським та Кременчуцьким шосе.
Приймаючи до уваги наведене, господарський суд правомірно задовольнив позовні вимоги в частині визнання за Олександрійським професійним аграрним ліцеєм права постійного користування земельною ділянкою, загальною площею 376078,45 кв.м ріллі в межах міста Олександрія Кіровоградської області та відмовив у задоволенні решти вимог.
Щодо наданих відповідачем суду апеляційної інстанції додаткових доказів, колегія суддів враховує таке.
Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 р. № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" роз`яснено, що відповідно до частини першої статті 101 ГПК апеляційний суд переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами. Додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.
У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов`язаний самостійно з`ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.
Враховуючи, що відповідачем не наведено обставин неможливості подання наданих доказів суду першої інстанції, колегія суддів не приймає ці докази до уваги.
З урахуванням наведеного, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції та не визнаються судом такими, що можуть бути підставою згідно ст.104 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.
Керуючись ст.ст. 99, 101-103,105 ГПК України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні апеляційної скарги Олександрійської міської ради Кіровоградської області відмовити.
Рішення господарського суду Кіровоградської області від 22.08.2017 у справі №912/1604/17 залишити без мін.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України протягом 20 днів.

Постанова складена у повному обсязі 17.11.2017 р.

Головуючий суддя: В.О.Кузнецов
Суддя О.В.Чус
І.М.Науменко