РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.11.2017Справа № 910/13743/17
За позовом Комунального підприємства "Дружківка автоелектротранс"

до 1)Товариства з обмеженою відповідальністю "Практик Фінанс"

2)Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАЇНСЬКИЙ ЛІЗИНГ"

3) Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у місті Києві

про визнання права власності на майно та зняття з нього арешту

Суддя Сташків Р.Б.

Представники сторін:

від позивача - Нефьодов О.Д. (директор);

від відповідачів 1, 2, 3 - не з'явилися.

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано указаний позов про визнання права власності на майно та зняття з нього арешту, яке було придбано Позивачем за Договором фінансового лізингу від 24.12.2015 № ФЛ-207-1.

Відповідачі 1, 2, 3 письмових заперечень проти позову не подали, у засідання представників не направили, хоча судом були вчинені всі дії щодо належного повідомлення Відповідачів 1, 2, 3 про призначення справи до розгляду - ухвали суду надсилалися на адресу місцезнаходження Відповідачів 1, 2, 3 згідно відомостей із ЄДР та з матеріалів справи, тому будь-які несприятливі наслідки ненаправлення представників покладаються на Відповідачів 1, 2, 3.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Аналогічна правова позиція викладена в п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18. Суд приймає до уваги, що явка представників сторін у засідання обов'язковою не визнавалась. Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило та перед судом не доведено обставин, які б перешкоджали чи не дозволяли розглянути спір у даному судовому засіданні.

Отже, суд дійшов висновку про відсутність встановлених ст. 77 ГПК України підстав для відкладення розгляду справи та здійснює розгляд справи за наявними матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

На підставі укладеного 24.12.2015 між Відповідачем-2, як лізингодавцем, та Позивачем, як лізингоодержувачем, Генерального договору фінансового лізингу № 207, із укладеним до нього Договором фінансового лізингу від 24.12.2015 № ФЛ-207-1, Позивач сплачував лізингові платежі за предмет лізингу - автобус ВАЗ А081.10, 2013 року випуску, номер шасі - НОМЕР_1, загальна сума яких становила 693880,78 грн.,

Надалі, на підставі Договору про відступлення права вимоги від 23.09.2016 № 9, ст. 516, 517 Цивільного кодексу України, Відповідач-2, як первісний кредитор, відступив Відповідачу-1, як новому кредитору, право вимоги за вищевказаним Договором лізингу, загальна сума якої на день укладення Договору відступлення становила 133598,38 грн.

Із матеріалів справи вбачається, що Позивач був повідомлений про проведене відступлення та в подальшому сплачував лізингові платежі на рахунок Відповідача-1, сплативши 21.12.2016 повну суму за Договором лізингу.

В обґрунтування заявлених позовних вимог Позивач послався на порушення лізингодавцем договірних зобов'язань у частині передачі об'єкту лізингу Позивачу у власність після сплати останнім повної суми лізингових платежів.

Одночасно, як убачається із витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна станом на 04.10.2017, постановою Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у місті Києві від 28.10.2015 було накладено арешт на все рухоме майно Відповідача-2 та оголошено заборону на його відчуження до 29.10.2020, що було зареєстровано в даному реєстрі ще 29.10.2015, тобто до укладення Договору лізингу.

Таким чином, зважаючи на відкритий доступ до Державного реєстру обтяжень рухомого майна, Позивач при укладенні Договору лізингу знав або міг знати, проявивши розумну обачливість, про накладення на майно Відповідача-2 арешту та заборони відчуження, а відтак Позивач не довів належними та допустимими доказами про неможливість перевірки свого контрагента перед укладенням договору та відсутність у нього відомостей про обмеження однієї із правомочностей Відповідача-2 щодо належного йому на праві власності майна, у зв'язку з чим Позивачем не доведено і наявність його порушеного права.

Статтею 9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» право на відчуження предмета обтяження надається боржнику в разі, якщо інше не передбачено, зокрема, законом. Утім, таке право Відповідача-2 було обмежено шляхом винесення згідно зі ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент винесення постанови) постанови державним виконавцем від 28.10.2015, якою встановлено заборону на відчуження всього рухомого майна.

Таким чином, передбачене ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент подачі позову) право особи, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, не може бути реалізоване в межах даного позову, оскільки ще до укладення Договору лізингу на все майно Відповідача-2 було накладено арешт та заборону його відчуження, що унеможливлює перехід даного майна у власність Позивача, а відтак і пред'явлення ним вимоги про зняття арешту.

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку в задоволенні даного позову відмовити.

Судовий збір, за звернення Позивача до суду з даним позовом, відповідно до статті 49 ГПК України покладається на Позивача.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 16.11.2017

Суддя Сташків Р.Б.