Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "09" листопада 2017 р. Справа № 906/880/17

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Сікорської Н.А.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Приватного підприємства "Світло-технічні системи"

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про стягнення 24843,52 грн.

Позивач подав позов про стягнення з відповідача заборгованості по договору поставки № ПС1005 від 17.10.2013 у розмірі 24843,52 грн., з яких: 4157,74 грн. - основний борг; 4186,84 грн. - пеня; 623,66 грн. - штраф; 12158,28 грн. - індекс інфляції; 3717,00 грн. - 30 % річних.

Ухвалою господарського суду від 04.10.2017 порушено провадження у справі та призначено судове засідання на 24.10.2017.

Ухвалою від 24.10.2017 суд прийняв заяву позивача про зменшення розміру пені та відклав розгляд справи на 09.11.2017.

Позивач повноважного представника в судове засідання не направив. 03.11.2017 та 06.11.2017 на адресу суду від позивача надійшли заяви, в яких позивач просить розгляд справи проводити без участі представника (а.с. 60,61).

Крім того, 03.11.2017 та 06.11.2017 позивачем на адресу суду направлені письмові пояснення щодо порядку нарахування 30% річних та інфляційних (а.с. 58,62).

Згідно вказаних пояснень, позивач підтвердив свої вимоги щодо стягнення 30% річних в сумі 3717,00 грн. за період 2 роки і 11 місяців і 3 дні.

Крім того, позивач вказав, що інфляційні за визначений ним період становлять 8874,42 грн., а не 12591,42 грн. Вказана помилка сталась в результаті помилкового застосування позивачем річних індексів інфляції, замість місячних. При цьому, позивач заяву на зменшення розміру позовних вимог в частині стягнення інфляційних нарахувань не подав.

Відповідач в судове засідання не з'явилась, про причини неявки суд не повідомила.

Пунктом 3.9.1 постанови ВГСУ "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанці" № 18 від 26.12.2011 роз'яснено, що особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Як вбачається з копії реєстру поштових відправлень суду, відповідачу 25.10.2017 на адресу: Житомирська область, Черняхівський район, с.Троковичі, вул. Житомирська, буд. 79 була направлена копія ухвали про відкладення розгляду справи від 24.10.2017.

Станом на день вирішення спору ухвала про відкладення розгляду справи від 24.10.2017, яка направлялась на адресу відповідача, підприємством зв'язку на адресу суду не повернута.

Отже, судом вжито всі залежні від нього заходи для повідомлення відповідача про час і місце розгляду справи та забезпечення явки останнього в судове засідання для реалізації ним права на судовий захист своїх прав та інтересів.

Відповідно до ст. 75 ГПК України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

З огляду на викладене, вирішення спору здійснюється за наявними в справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

17.10.2013 між Приватним підприємством «Світло-технічні системи» (Постачальник, позивач) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (Покупець, відповідач) укладено договір поставки № ПС1005 (а.с. 11-12).

Відповідно до п. 1.1. договору, постачальник зобов'язується передавати у зумовлені строки Покупцеві товари, а Покупець зобов'язується прийняти товари і сплатити за них встановлену цим договором грошову суму.

Згідно п. 1.3. договору, предметом поставки є вироби з найменуванням, зазначеним у специфікації (далі по тексту - товари).

Поставка товарів здійснюється на умовах EXW, місце поставки - склад Постачальника (відповідно до INCOTERMS-2000) (п. 2.1 договору).

За приписами п. 3.1 договору, загальна кількість та асортимент товарів, що підлягають поставці, визначаються специфікацією, яка додається до цього договору. Підписана сторонами або узгоджена сторонами іншим, передбаченим цим договором, шляхом специфікація є невід'ємною частиною Договору.

Пунктом 3.5. договору передбачено, що специфікація, узгоджена у встановленому цим договором порядку є невід'ємною частиною цього договору.

Приписами п. 4.7 договору визначено, що поставка партії товару вважається виконаною постачальником в момент передачі партії товару (товарів) покупцю. Передача товару від постачальника (або перевізника) покупцю здійснюється за видатково-прибутковою накладною, в якій сторони зазначають найменування товару, що постачається, кількість в одиницях вимірювання, узгоджену ціну товару та загальну вартість товару в партії, що поставляється.

За умовами п. 8.1 договору, ціни на товари, що постачаються постачальником є вільними відпускними і вказуються у специфікації.

Відповідно до п. 8.2 договору, сторони домовились про те, що ціна товару, який входить у партію поставки, остаточно узгоджується та вказується сторонами у видатково-прибутковій накладній на поставку партії товару. Зміна остаточно узгодженої сторонами ціни товару після узгодження заявки покупця не допускається.

Сума договору складається з сум вартості партій товарів, поставлених постачальником протягом строку дії цього договору (п. 8.3 договору).

У пункті 9.1 договору сторони погодили, що покупець оплачує поставлені товари щотижня по мірі їх реалізації третім особам за період 1 календарний тиждень - протягом 3-х банківських днів з моменту закінчення відповідного тижня, за який здійснюється оплата.

Оплата здійснюється у розмірі повної вартості поставленого та реалізованого товару на розрахунковий рахунок постачальника (безготівковий рахунок) (п. 9.2 договору).

Згідно п. 9.3 договору, оплата здійснюється покупцем на підставі цього договору.

За умовами п.9.4 сторони погодились, що покупець зобов'язаний щотижня надавати постачальнику звіт про наявність товарних залишків на складі .

Пунктом 9.5 договору сторони погодили, що постачальник має право вимагати від покупця повернення неоплаченого товару, а покупець зобов'язаний на таку вимогу повернути нереалізований товар протягом 20 календарних днів з дати отримання такої вимоги, або оплатити такий товар у повному обсязі у той же строк.

Позивач зазначає, що на виконання умов договору ним було поставлено відповідачу товар на підставі видаткової накладної № 127 від 17.03.2014 на загальну суму 6215,27 грн. (а.с. 13).

В подальшому, за даними позивача, за накладними № 1249 від 10.06.2014, № 1254 від 10.06.2014, № 1255 від 10.06.2014, № 1359 від 12.06.2014, № 1763 від 30.09.2014 відповідач здійснив часткове повернення товару (а.с. 15-19).

Оплата за отриманий згідно вищевказаної накладної відповідачем не проводилась. Таким чином, як зазначає позивач, у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем в сумі 4154,74 грн.

Відповідно до п. 10.1 договору, у випадку порушення зобов'язання, що виникає з цього договору сторона несе відповідальність, визначену цим договором та (або) чинним в Україні законодавством. Порушенням договору є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом цього договору.

Пунктом 10.5 договору сторони передбачили, що за прострочення оплати поставлених товарів, покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день оплати, а у випадку якщо таке прострочення складає 5 банківських днів, покупець зобов'язаний, крім пені додатково сплатити штраф у розмірі 15% від суми простроченого платежу.

Відповідно до 10.7 договору, в разі прострочення покупцем оплати товару постачальник має право вимагати, а покупець зобов'язаний сплатити проценти за користування чужими коштами у розмірі 30% річних, які нараховуються на суму заборгованості покупця за весь період користування ним грошовими коштами, які належать до сплати постачальнику. Проценти за користування чужими грошовими коштами нараховуються постачальником з дати виникнення заборгованості по дату її сплати покупцем постачальнику. Кількість днів для розрахунку вказаних процентів визначається методом "факт/факт". Проценти нараховуються в день сплати заборгованості покупцем постачальнику . При розрахунку процентів враховується день виникнення заборгованості і не враховується день, в який заборгованість сплачена постачальникові.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору щодо оплати отриманого товару, 10.05.2017 позивач на адресу відповідача направив претензію з вимогою про повернення нереалізованого товару, а у випадку неможливості його повернення сплатити позивачу 4153,88грн. заборгованості, 5349,36 грн. пені, 623,08 грн. штрафу та 3240,02 грн. 30% річних. Дану претензію відповідачем отримано 23.05.20017 (а.с. 22-23).

20.07.2017 та 30.08.207 позивачем повторно на адресу відповідач було направлено претензії з вимогами щодо повернення або оплату отриманого товару за договором поставки № ПС1005 від 17.10.2013. (а.с. 24-27)

Відповідач вимоги претензій не виконав, товару не повернув та заборгованості не сплатив.

Згідно п. 12.1 договору поставки № ПС1005 від 17.10.2013 р., цей договір вступає в дію з дати його укладання обома сторонами і діє на протязі 11 календарних місяців, тобто до 17.09.2014 р.

Посилаючись на неналежне виконання умов договору щодо оплати товару, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 633,81 грн. пені, яка нарахована за період з моменту закінчення договору (16.09.2014 р.) по 04.03.2015 р. та 15% штрафу від суми заборгованості, що становить 623,66 грн.

Крім того, на підставі п. 10.7 договору до стягнення з відповідача заявлено 30% річних в сумі 3717,00грн. грн.

Водночас, на підставі ст. 625 ЦК України позивачем заявлено до стягнення з відповідача 12158,28 грн. інфляційних.

Оцінивши в сукупності матеріали справи, господарський суд Житомирської області дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ст.509 ЦК України).

Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст.627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, правовідносини між сторонами виникли на підставі договору поставки № ПС1005 від 17.10.2013.

Відповідно до ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Так, матеріалами справи, а саме видатковою накладною № 127 від 17.03.2014 підтверджується факт поставки відповідачу товару на загальну суму 6215,27 грн., що вказує на належне виконання зобов'язання з боку позивача.

Факт виконання позивачем свого зобов'язання щодо поставки товару вказує на необхідність виконання відповідачем обов'язку щодо оплати товару.

Стаття 692 ЦК України визначає, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Так, у п. 9.1 договору сторони обумовили, що покупець оплачує поставлені товари щотижня по мірі їх реалізації третім особам за період 1 календарний тиждень - протягом 3-х банківських днів з моменту закінчення відповідного тижня, за який здійснюється оплата.

За умовами п.9.4 договору, покупець зобов'язаний щотижня надавати постачальнику звіт про наявність товарних залишків на складі .

Отже, виходячи з вищевказаних умов договору, щотижнева оплата з боку відповідача, залежала від реалізації товару третім особам. А кількість реалізованого товару визначалась, виходячи зі звітів про наявність товарних залишків на складі.

За даними позивача відповідач не провів оплату за отриманий товар на суму 4157,74 грн.

Водночас, матеріали справи не містять доказів реалізації товару на суму 4157,74 грн., що, як наголошувалось вище, могло бути підтверджено звітами про наявність товарних залишків на складі, що не дає підстав стверджувати, що обов'язок оплати отриманого товару виник саме виходячи з п. п. 9.1, 9.4 договору

Водночас, пунктом 9.5 договору сторони погодили, що постачальник має право вимагати від покупця повернення неоплаченого товару, а покупець зобов'язаний на таку вимогу повернути нереалізований товар протягом 20 календарних днів з дати отримання такої вимоги, або оплатити такий товар у повному обсязі у той же строк.

За приписами ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

10.05.2017 р. позивач направив відповідачу вимогу № 10/05/02 про повернення нереалізованого товару, а у випадку неможливості його повернення - оплатити існуючу заборгованість в розмірі за товар в сумі 4153,88 грн. (а.с. 21-22). Вказана вимога відповідачем отримана 23.05.2017 (а.с. 23).

З огляду на викладене, суд вважає, що зобов'язання відповідача здійснити повернення нереалізованого товару або його оплати в сумі 4157,74 грн., виник, виходячи з приписів п. 9.5 договору, тобто у термін до 13.06.2017 (23.05.2017 (дата отримання вимоги) + 20 днів згідно умов п.9.5 договору).

Незважаючи на умови договору, відповідач не здійснив відповідних розрахунків, товар не повернув, дій, направлених на підписання акта звірки, не вчинив. Таким чином, саме з 13.06.2017 у відповідача існує прострочення в оплаті отриманого від позивача товару в сумі 4157,74грн.

Доказів погашення заборгованості перед позивачем у вказаній сумі матеріали справи не містять. Станом на день звернення з позовом до суду та на день вирішення спору в суді, заборгованість відповідача не змінилась та становить 4157,74 грн.

За нормами ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших умов, що звичайно ставляться (с. 526 ЦК України).

За таких обставин, вимоги позивача в частині стягнення основного боргу в сумі 4157,74 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню

Розглядаючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 633,81 грн. пені та 623,66 грн. штрафу, суд зазначає наступне.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Стаття 611 ЦК України визначає правові наслідки порушення зобов'язання, зокрема, сплату неустойки.

Частиною 1 ст. 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" встановлено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Відповідно ст.547 Цивільного кодексу України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

Згідно з ч.1 ст.548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Приписами ч.6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Як вбачається з умов договору, сторонами у п. 10.5 погоджено, що за прострочення оплати поставлених товарів, покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день оплати, а у випадку якщо таке прострочення складає 5 банківських днів, покупець зобов'язаний, крім пені додатково сплатити штраф у розмірі 15% від суми простроченого платежу

З розрахунку позивача (а.с.52) вбачається, що пеню на суму простроченої заборгованості 4157,74 грн., яка в сукупності склала 633,81 грн., заявлено за період з 16.09.2014 по 15.03.2015

Як вбачається з матеріалів справи, позивач визначає заборгованість такою, що є простроченою в сумі 4157,74 грн. з моменту закінчення дії договору, що суперечить нормам п. 9.5. договору та встановленим судом обставин щодо виникнення у відповідача прострочення в оплаті перед відповідачем.

Оскільки позивачем заявлено пеню за період з 16.09.2014 по 15.03.2015, а заборгованість відповідача перед позивачем є простроченою з 13.06.2017, правові підстави для стягнення з відповідача пені відсутні.

За таких обставин, вимога позивача про стягнення з відповідача 633,81 грн. пені є безпідставною, відтак суд відмовляє в позові в цій частині.

Стосовно вимоги про стягнення з відповідача 623,66 грн. штрафу, то суд зазначає, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Як вже зазначалось вище, умовою сплати штрафу у розмірі 15% від суми простроченого платежу, сторони у п. 10.5 визначили факт прострочення зобов'язання, яке складає 5 банківських днів.

З розрахунку, наданого позивачем (а.с.53), вбачається, що штраф нараховано в розмірі 15% від вартості неоплаченого товару , який становить 623,66 грн.

Перевіривши правильність нарахування штрафу, суд встановив, що його розмір є обґрунтованим та арифметично вірним.

За таких обставин, вимога про стягнення штрафу в розмірі 623,66 грн. є правомірною та такою, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Щодо вимоги про стягнення 3717,00грн. 30% річних грн. суд зазначає наступне.

Згідно ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Пунктом 10.7 договору сторони передбачили, що в разі прострочення покупцем оплати товару постачальник має право вимагати, а покупець зобов'язаний сплатити проценти за користування чужими коштами у розмірі 30% річних, які нараховуються на суму заборгованості покупця за весь період користування ним грошовими коштами, які належать до сплати постачальнику. Проценти за користування чужими грошовими коштами нараховуються постачальником з дати виникнення заборгованості по дату її сплати покупцем постачальнику.

Проаналізувавши п. 10.7 договору, суд дійшов висновку, що сторони у вказаному пункті обумовили саме відповідальність за прострочку виконання грошового зобов'язання, яка передбачена нормами ст. 625 ЦК України, визначивши її розмір 30% річних, а не оплатність зобов'язання у вигляді процентів.

З розрахунку позивача (а.с. 53) та з його пояснень, зокрема, надісланих 03.11.2017 та 06.11.2017 р., вбачається, що нарахування 30% річних в сумі 3717,00 грн. здійснено за 2 року 11 місяців та 3 дні станом на день підготовки до подання позову (25.09.2014 р.)

Так, дата виготовлення позову вказана 28.09.2017 р., тому суд вважає, що позивач, зазначивши кінцеву дату нарахування 30% річних - 25.09.2014 р., фактично мав на увазі дату 25.09.2017 р.

Перевіривши нарахування 30% річних, суд встановив, що позивачем невірно визначено період нарахування.

Як уже встановлено судом, простроченою заборгованість є з 13.06.2017, тому 30% слід нараховувати з 13.06.2017 р. по 25.09.2017 р., тобто за 105 днів

За таких обставин суд здійснив власний розрахунок 30 % річних, які склали 358,82 грн..

Відтак вимога про стягнення 30 % річних є правомірною, заявленою відповідно до умов договору та чинного законодавства та такою, що підлягає задоволенню в розмірі 358,82 грн.

В частині стягнення 3358,18 грн. 30 % річних суд відмовляє за безпідставністю вимог.

Щодо вимоги про стягнення 12158,28 грн. інфляційних, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Так, інфляційні позивачем заявлені за період з жовтні 2014 року по липень 2017 року на суму простроченої заборгованості 4157,774 грн., які склали 12158,28 грн. При цьому за поясненнями позивача, розрахунок інфляційних здійснено без врахування місяців у яких існувала дефляція (а.с. 53).

Суд встановив, що позивачем невірно визначено початкову дату нарахуванння інфляційних, а саме з жовтня 2014 року, оскільки як вже встановлено судом простроченою заборгованість є з 13.06.2017.

За таких обставин, суд здійснив власний розрахунок інфляційних за період з червня 2017 по липень 2017 року на суму простроченої заборгованості 4157,74 грн., які склали 74,97 грн.

Отже вимога про стягнення з відповідача інфляційних є обґрунтованою та такою що підлягає задоволенню в сумі 74,97 грн.

В частині стягнення 12083,31 грн. інфляційних суд відмовляє за безпідставністю вимог.

Згідно ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідач позов за предметом та підставами не оспорив, своїм процесуальним правом на участь у розгляді справи не скористався, письмового відзиву та доказів погашення заборгованості в сумі 4157,74 грн. не надав.

Враховуючи викладене, позовні вимоги є обґрунтованими, заявленими згідно з вимогами чинного законодавства, підтвердженими належними та допустимими доказами, які є в матеріалах справи, та такими, що підлягають частковому задоволенню на загальну суму 5215,19 грн., з яких: 4157,74 грн. основний борг, 623,66 грн. штраф, 358,82 грн.30 % річних та 74,97 грн. інфляційних.

В частині стягнення 633,81 грн. пені, 3358,18 грн. 30 % річних та 12083,31 грн. інфляційних суд відмовляє за безпідставністю вимог.

В порядку ст. 49 ГПК України, судові витрати покладаються на відповідача пропорційно розміру обґрунтовано заявлених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1)

на користь Приватного підприємства "Світло-технічні системи" (04074, м. Київ, вул. Новозабарська,2/6,)

- 4157,74 грн. основного боргу;

- 623,66 грн. штрафу;

- 228,96 грн. 30 % річних;

- 74,97 грн. інфляційних;

- 391,93 грн. судового збору.

3. В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 14.11.17

Суддя Сікорська Н.А.

Віддрукувати:

1- в справу

2,3- сторонам (рек. з повід.)