РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/14352/17 16.11.17 р.

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛАЙК СІТІ"

до 1) Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК"

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕАЛ-СТАНДАРТ"

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: 1) Міністерство фінансів України

2) Національний банк України

про зобов'язання вчинити дії

Суддя Зеленіна Н.І.

При секретарі судового засідання Ліпіній В.В.,

за участю представників:

від позивача: Горобець Д.Г. за довіреністю № 88 від 31.08.2017 р.;

від відповідача-1: не з'явився;

від відповідача-2: не з'явився;

від третьої особи-1: не з'явився;

від третьої особи-2: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ЛАЙК СІТІ" звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК" та Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕАЛ-СТАНДАРТ" про визнання права, визнання права відсутнім та зобов'язання вчинити дії.

Ухвалою суду від 29.08.2017 р. порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 20.09.2017 р.

Представник відповідача-1 у судовому засіданні 20.09.2017 р. подав клопотання про продовження строку вирішення спору у справі на 15 днів; клопотання про залучення до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача та клопотання про припинення провадження у справі.

Ухвалою суду від 20.09.2017 р. продовжено строк вирішення спору у справі на 15 днів, розгляд справи відкладено на 12.10.2017 р.

12.10.2017 р. через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

У судовому засіданні 12.10.2017 р. представник відповідача-1 подав відзив на позовну заяву.

Ухвалою суду від 12.10.2017 р. розгляд справи відкладено на 25.10.2017 р.

Ухвалою від 25.10.2017 р. залучено до участі у справі Міністерство фінансів України та Національний банк України у якості третіх осіб, які не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів; розгляд справи відкладено на 16.11.2017 р.

У судове засідання 16.11.2017 р. представники відповідачів та третіх осіб не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

У судовому засіданні 16.11.2017 р. судом встановлено, що у матеріалах справи міститься клопотання відповідача-1 про припинення провадження у справі, у зв'язку з відсутністю предмета спору.

Розглянувши дане клопотання, суд не вбачає підстав для припинення провадження у справі, оскільки між сторонами наявний спір, що має вирішуватись по суті заявлених вимог. Відтак, клопотання відповідача-1 про припинення провадження у справі залишається без задоволення.

У судовому засіданні 11.05.2017 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши наявні в справі матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

13.12.2013 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "РЕАЛ-СТАНДАРТ" (відповідач-2, Боржник) та Публічним акціонерним товариством комерційний банк "ПРИВАТБАНК" (відповідач-1, Кредитор) укладено кредитний договір №4Р13800Д (надалі - кредитний договір).

У подальшому, 20.10.2016 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "ЛАЙК СІТІ" (позивач, Поручитель) та Публічним акціонерним товариством комерційний банк "ПРИВАТБАНК" (Кредитор) укладено договір поруки №4Р13800Д/П (надалі - договір поруки).

Предметом договору поруки, відповідно до п. 1 договору, є надання поруки Поручителем перед Кредитором за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "РЕАЛ-СТАНДАРТ" (Боржник) своїх зобов'язань за:

- кредитним договором від 13.12.2013 р. №4Р13800Д (далі - Кредитний договір 1), а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до Кредитного договору1;

- кредитним договором від 20.12.2013 р. №4Р13802И (далі - Кредитний договір 2), а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до Кредитного договору2;

- кредитним договором від 19.02.2014 р. №4Р14139И (далі - Кредитний договір 3), а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до Кредитного договору3;

- кредитним договором від 17.02.2015 р. №4Р15044И (далі - Кредитний договір 4), а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до Кредитного договору4;

Надалі за текстом: кредитний договір-1,2,3,4 - Кредитний договір/Кредитні договори.

З наявної у матеріалах справи копії платіжного доручення № 1373 від 20.10.2016 р. позивачем через Інтернет-банк Приват 24 перераховано відповідачу-1 кошти у розмірі 551 735 208,35 грн., з призначенням платежу: виконання обов'язків по кредитному договору №4Р13800Д від 13.12.13 згідно договору поруки №4Р13800Д/П від 20.10.2016 р.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем на адресу ТОВ "РЕАЛ-СТАНДАРТ" було направлено лист №19 від 27.01.2017 р., у якому повідомляється про виконання позивачем зобов'язань ТОВ "РЕАЛ-СТАНДАРТ" перед ПАТ "КБ "Приватбанк" по Договору поруки.

Спір у даній справі виник внаслідок того, що, за твердженням позивача, він як поручитель, виконав обов'язок ТОВ "РЕАЛ-СТАНДАРТ" перед ПАТ "КБ "Приватбанк" за кредитним договором №4Р13800Д від 13.12.2013 р., а саме погасив борг у розмірі 551 735 208,35 грн.

Відтак, позивач зазначає, що у відповідності до ст. ст. 512, 514 Цивільного кодексу України він став новим кредитором за кредитним договором №4Р13800Д від 13.12.2013 р., проте відповідачі не визнають факт погашення заборгованості та факт переходу прав кредитора, що зумовило звернення позивача з даним позовом до суду.

Зобов'язанням, згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За приписами ч. ч. 1, 2 ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Статтею 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Пунктом 8 Договору поруки №4Р13800Д/П від 20.10.2016 р. позивач та ПАТ "КБ "Приватбанк" визначили, що до Поручителя, що виконав обов'язки Боржника за Кредитним договором переходять усі права Кредитора за Кредитним договором і договору(ам) застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення зобов'язань Боржника перед Кредитором за Кредитним договором у частині виконаного зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені особою, до якої пред'явлений позов, тобто, законодавець пов'язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивач. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених суб'єктивних прав або законних інтересів позивача.

Відповідно до ч. 1 ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналогічні положення містяться у ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України.

Частиною 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України визначено основні способи захисту цивільних прав та інтересів.

З огляду на положення зазначених норм та принцип диспозитивності у господарському судочинстві, позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.

Разом з тим, звертаючись до господарського суду, позивач вказує у позовній заяві предмет та підстави позову, тобто, самостійно визначає, яке його право, на його суб'єктивну думку, є порушеним, та в який спосіб належить здійснити судовий захист порушеного права.

Натомість, вирішуючи спір, судам належить з'ясувати наявність порушеного права позивача та відповідність обраного ним способу захисту порушеного права способам, визначеним у законодавстві.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

При цьому, суд зазначає, що під порушенням права слід розуміти такий стан суб'єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов'язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Проте, обставини, на які посилається позивач, не свідчать про наявність у нього порушеного суб'єктивного права з боку відповідачів.

Так, згідно зі ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" помилковий переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб'єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі.

Стаття 469 Цивільного кодексу України встановлює, що особа, яка одержала майно за рахунок іншої особи без достатньої підстави, встановленої законом або договором, зобов'язана повернути безпідставно придбане майно цій особі.

При цьому, ПАТ "КБ "Приватбанк" не заперечує факт отримання коштів від позивача в сумі 551 735 208,35 грн., та не надає доказів повернення цих коштів як помилково перерахованих, а посилання позивача на те, що Банк не визнає факт погашення та факт переходу до позивача прав кредитора жодними належними та допустимими доказами не підтверджується.

Крім того, Банк зазначає, що погашення позивачем заборгованості ТОВ "РЕАЛ-СТАНДАРТ" перед ПАТ "КБ "Приватбанк" за кредитним договором №4Р13800Д від 13.12.2013 р. у повному обсязі не виконано, отже, не відбулась і заміна кредитора у спірних правовідносинах у повному обсязі.

Також, відповідач зазначає, що ні чинним законодавством України, ні Договором поруки не передбачено обов'язку Банку передати позивачу оригінали Кредитного договору.

Згідно зі ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем).

Відповідно до ч. 2 ст. 556 Цивільного кодексу України до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Отже, перехід до поручителя прав кредитора у зобов'язані після виконання ним обов'язку боржника відбувається в силу прямої вказівки в законі, будь-яких інших дій для переходу такого права вчиняти не потрібно.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення невизнання або оспорювання.

Отже, необхідною умовою для звернення до суду із відповідним позовом є порушення прав та охоронюваних законом інтересів особи - позивача у справі.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі ст. 34 Кодексу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як встановлено ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення", рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Проте, за результатом дослідження зібраних у матеріалах справи доказів, суд встановив, що позивачем належними засобами доказування не доведено суду порушення з боку відповідачів законних та охоронюваних інтересів позивача.

Більш того, суд вважає за необхідне звернути увагу позивача на те, що заявлені вимоги про визнання права вимоги у позивача та визнання відсутнім права вимоги у відповідача-1 можуть бути предметом дослідження та доказування в разі виникнення спору між кредитором та боржником про стягнення заборгованості за кредитними договорами.

В порядку, передбаченому ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до п. 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими, непідтвердженими наявними у матеріалах справи доказами та спростованими належним чином та у встановленому законом порядку відповідачем-1 (ПАТ "КБ "Приватбанк"), а відтак такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст. ст. 43, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛАЙК СІТІ" до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК" та Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕАЛ-СТАНДАРТ", за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: Міністерство фінансів України та Національний банк України, про зобов'язання вчинити дії.

Рішення господарського суду може бути оскаржено до Київського апеляційного господарського суду протягом десяти днів з дня підписання повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено 20.11.2017 р.

Суддя Н.І. Зеленіна