ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2017 року Справа № 910/3510/17

Вищий господарський суд України в складі колегії:

Головуючого судді суддівКорсака В.А., Алєєвої І.В., Данилової М.В.
розглянувши касаційну скаргу Заступника прокурора міста Києва
на постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.07.2017
у справі№ 910/3510/17 Господарського суду міста Києва
за позовомЗаступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Аквамарин-555"
про повернення земельної ділянки
в судовому засіданні взяли участь представники:
- позивачаЯкубець В.А.,
- відповідачаМельник М.П.,
- прокуратуриТомчук М.О.

В С Т А Н О В И В:

У березні 2017 року заступник прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Аквамарин-555" про повернення земельної ділянки площею 0,3 га по АДРЕСА_1, привівши її у придатний стан шляхом звільнення від будівель і споруд.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.05.2017 (суддя Чебикіна С.О.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.07.2017 (головуючого судді Тарасенко К.В., суддів: Іоннікової І.А., Тищенко О.В.), у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаними судовими актами, заступник прокурора міста Києва звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій посилаючись на порушення господарськими судами норм матеріального та процесуального права, просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Обґрунтовуючи свою касаційну скаргу скаржник посилається на те, що заклад громадського харчування загальною площею 353,20 кв.м. по АДРЕСА_1 є самочинним будівництвом, відповідач використовує спірну земельну ділянку без правовстановлюючих документів чим порушує право територіальної громади міста Києва на землю.

06.11.2017 від Товариства з обмеженою відповідальністю "Аквамарин-555" на адресу суду надійшли додаткові письмові пояснення, що були залучені до справи та враховані судом.

Перевіривши доводи касаційної скарги, юридичну оцінку встановлених фактичних обставин, проаналізувавши правильність застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

У справі, що переглядається господарськими судами встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Аквамарин-555" (відповідач у справі) є власником нерухомого майна: літ. А -11,7 кв.м.; літ. Б. - 11,7 кв.м.; літ. В - 11,7 кв.м.; літ. Г - 11,7 кв.м.; літ. Д - 23,8 кв.м.; літ. Е - 19,0 кв.м.; літ Ж - 116,2 кв.м.; літ З - 2,2 кв.м.; літ. И - 11,6 кв.м.; літ. К - 37,5 кв.м.; літ. Л - 37,6 кв.м.; літ. М - 58,5 кв. м (загальна площа 353,20 м2), що знаходиться по АДРЕСА_1, підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексний номер 83974222) від 31.03.2017.

Право власності на вказане майно зареєстровано за відповідачем на підставі укладеного 26.02.2009 з фізичною особою ОСОБА_7 договору купівлі- продажу нерухомого майна.

01.02.2017 Департаментом земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації складено акт обстеження земельної ділянки №17-0123-04, яким встановлено, що на частині вищевказаної ділянки по АДРЕСА_1, на площі приблизно 0,13 га розміщено та експлуатується заклад громадського харчування "ІНФОРМАЦІЯ_1". На земельній ділянці розміщені дерев'яні споруди, земельна ділянка огороджена. Заклад громадського харчування площею 353,20 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 належить ТОВ "Аквамарин-555" на праві приватної власності, на підставі договору купівлі-продажу від 26.02.2009. Право власності зареєстровано в Київському МБТІ 25.09.2009 (реєстраційне посвідчення НОМЕР_1) та записано в реєстрову книгу №169п-110 за реєстровим №8884-П). За результатами обстеження вбачається порушення ст. 126 Земельного кодексу України.

В своєму позові позивач послався на те, що відповідач без достатніх правових підстав користується земельною ділянкою площею 353,20 кв.м. по АДРЕСА_1, оскільки відповідного права за ним не зареєстровано, що стало підставою для звернення до господарського суду з позовом про повернення безпідставно набутого майна (земельної ділянки) та приведення її у придатний стан шляхом звільнення від будівель і споруд.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суди попередніх інстанцій виходили з того, що враховуючи норми статті 120 ЗК України, відповідач, як власник нерухомого майна, має право на користування земельною ділянкою, яка знаходиться під об'єктом його нерухомості та необхідна для його обслуговування.

Колегія суддів вважає висновки судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позову достатньо обґрунтованими, враховуючи наступне.

Відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Аналогічні положення містить частина 1 статті 321 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки (ст. 179 ЦК України).

До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення (ч. 1 ст. 181 ЦК України).

Згідно чинного земельного законодавства використання землі здійснюється або на праві власності, або на праві користування земельною ділянкою.

Матеріали справи свідчать, що відповідачу на праві приватної власності належить заклад громадського харчування, що розміщений на спірній земельній ділянці загальною площею 353,20 кв.м., право власності чи користування на яку не оформлено, що не заперечується відповідачем.

Відповідно до статті 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

З викладеного вбачається, що нерухоме майно нерозривно пов'язане із земельною ділянкою на якій воно знаходиться, і переміщення такого майна неможливе без його знецінення, а відтак використання об'єкту нерухомого майна, який належить відповідачу, неможливе без відповідної земельної ділянки.

Доводи позивача про безпідставне користування відповідачем спірною земельною ділянкою обргунтовано відхилені судами, оскільки на спірній земельній ділянці розташований об'єкт нерухомості, який належить відповідачу на праві власності, відтак, враховуючи норми ч. 3 ст. 41 Конституції України, ст.ст. 321, 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України, за умови задоволення позову в частині повернення земельної ділянки в натурі призведе до порушення права власності відповідача.

Також, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що з огляду на приписи частини 1 статті 9 Конституції України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2016 №3477-IV, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика ЄСПЛ, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.

Статтею 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

В свою чергу, під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб'єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту й у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду України від 21.05.2012 у справі № 6-20цс11, від 12.06.2013 у справі № 6-32цс13, від 04.10.2017 у справі № 914/1128/16.

Тобто, виходячи з того, що на теперішній час на земельній ділянці, розташовано об'єкт нерухомого майна, що належить ТОВ "Аквамарин-555", застосування обраних заявником способів захисту своїх прав, фактично не призведе до їх відновлення, зокрема, до реального повернення земельної ділянки у користування позивача.

Окрім того, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.(ч.1 ст. 79 ЗК України).

Під місцем розташування розуміють певне розташування об'єкту у просторі. Для земельної ділянки таке місце розташування визначається за її координатами (точніше за координатами вершин багатокутника, який утворює земельну ділянку) в прив'язці до існуючої геодезичної межі.

Місце розташування земельної ділянки визначається при її формуванні.

Доказів на підтвердження розміру земельної ділянки, яка підлягає поверненню з її факттичними межами, точними координатами, розміром, місцем розташування матеріали справи не містять та судами не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог.

Таким чином, колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку, що під час розгляду справи судами попередніх інстанцій фактичні обставини справи встановлено на основі повного, всебічного і об'єктивного дослідження поданих доказів, їх висновки відповідають цим обставинам і їм надана вірна юридична оцінка з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до приписів статті 1117 ГПК України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти їх. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

В своїй касаційній скарзі скаржник фактично просить вирішити питання про достовірність поданих ним доказів, які на його думку, в зв'язку з вибірковим підходом до їх оцінки були безпідставно відхилені господарськими судами попередніх інстанцій, про перевагу одних доказів над іншими і фактично зводяться до необхідності надання нової оцінки доказів по справі, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

За таких обставин, касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.07.2017 у справі № 910/3510/17 залишити без змін.

Головуючий суддя В. А. Корсак

С у д д і І. В. Алєєва

М. В. Данилова