донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

13.11.2017 справа №5006/48/7/2012

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: суддів: при секретарі судового засідання: за участю представників сторін: від позивача: від відповідача: від ДВС: Будко Н.В. Дучал Н.М., Мартюхіної Н.О. Рудик Т.С. Ковалевський Т.Г. - за довіреністю; не з'явився; Трофімова Т.М. - за довіреністю;
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуДепартаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, м. Київ
на ухвалу господарського суду Донецької області
від19.09.2017 р.
у справі№ 5006/48/7/2012 (суддя: Паляниця Ю.О.)
за позовом доДержавного підприємства «Регіональні електричні мережі» в особі Донецької філії, м. Донецьк Державного підприємства «Артемвугілля», м. Горлівка
про за участю стягнення заборгованості Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, м. Київ
В С Т А Н О В И В :

Рішенням господарського суду Донецької області від 28.08.2012 р. позов Державного підприємства "Регіональні електричні мережі" в особі Донецької філії до Державного підприємства "Артемвугілля" про стягнення заборгованості задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за спожиту активну електроенергію - 90 801 913,06 грн., заборгованість за перевищення договірних величин споживання електричної потужності - 263 066,72 грн., пеню у розмірі 2 599 170,34 грн., 3% річних - 644 954,95 грн., інфляційні втрати - 211 277,49 грн., судовий збір - 64 193,30 грн.

14.09.2012 р. на виконання вказаного рішення господарським судом Донецької області видано відповідний наказ.

Постановою від 09.10.2012 р. старшим державним виконавцем ВПВР ДВС України Рагімовою А.Н. відкрито виконавче провадження № 34655610 з примусового виконання наказу господарського суду Донецької області від 14.09.2012 р. у справі № 5006/48/7/2012.

Постановою державного виконавця від 12.03.2013 р. приєднано виконавче провадження № 34655610 з примусового виконання вищевказаного наказу суду до зведеного виконавчого провадження № 36979110.

Постановою ВП № 34655610 від 12.03.2013 р. державним виконавцем стягнуто з боржника виконавчий збір у розмірі 9 458 457,59 грн.

12.04.2013 р. державним виконавцем винесено постанову ВП № 34655610 про зупинення виконавчого провадження на підставі п.17 ч. 1 ст. 37, ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» до закінчення трирічного терміну з моменту завершення приватизації.

В матеріалах справи містяться постанови, винесені 17.05.2017 р. старшим державним виконавцем ВПВР Департаменту ДВС МЮУ Канцедалом О.О., у виконавчому провадженні № 11789154 про арешт майна боржника та про арешт коштів боржника у межах суми звернення стягнення у розмірі 1 401 421 375,97 грн.

Постановою ВП № 34655610 від 23.05.2017 р. наказ господарського суду Донецької області від 14.09.2012 р. у справі № 5006/48/7/2012 повернуто стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». У вказаній постанові також зазначено, що виконавчий документ може бути повторно пред'явлений для виконання в строк до 23.05.2020 р.

Не погоджуючись з винесеною постановою ВП № 34655610 від 23.05.2017 р. про повернення виконавчого документа стягувачу ДП «Регіональні електричні мережі» в особі Донецької філії звернулося до господарського суду Донецької області зі скаргою № 04/1196 від 06.07.2017 р. на дії державного виконавця, в якій просить:

- визнати постанову старшого державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС МЮУ Канцедала О.О. від 23.05.2017 р. про повернення виконавчого документа за виконавчим провадженням № 34655610 недійсною;

- зобов'язати старшого державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС МЮУ Канцедала О.О. згідно з ч. 1 ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 р. № 1404-VІІІ винести постанову про відновлення виконавчого провадження № 34655610.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 19.09.2017 р. скаргу Державного підприємства "Регіональні електричні мережі" в особі Донецької філії № 04/1196 від 06.07.2017 задоволено частково:

- визнано недійсною постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Канцедал О.О. від 23.05.2017 р. про повернення виконавчого документа за виконавчим провадженням № 34655610;

- в іншій частині вимог скарги відмовлено.

В частині задоволення вимог скарги ухвала суду мотивована доведеністю та обґрунтованістю вимог.

Не погоджуючись з винесеною ухвалою суду першої інстанції, Департамент ДВС МЮУ звернувся до Донецького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою на оскаржувану ухвалу, в якій просить ухвалу господарського суду Донецької області від 19.09.2017 р. скасувати в частині визнання недійсною постанови старшого державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС МЮУ Канцедала О.О. від 23.05.2017 р. про повернення виконавчого документа стягувачу за виконавчим провадженням № 34655610 та прийняти постанову, якою у задоволенні скарги відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги заявник посилається на те, що ухвалу суду першої інстанції винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права України.

Скаржник стверджує, що державним виконавцем не порушувались права стягувача шляхом винесення оскаржуваної постанови.

Представник позивача у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив за доводами, викладеними у відзиві на апеляційну скаргу.

Представник органу ДВС у судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги.

Відповідач письмовий відзив на апеляційну скаргу не надав, представник відповідача у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи сторони повідомлені належним чином.

Судовий процес в апеляційній інстанції фіксувався за допомогою технічних засобів фіксації в порядку, передбаченому ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з ч. 2 ст. 99 ГПК України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Згідно з ч. 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Статтею 106 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційні скарги на ухвали місцевого господарського суду розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення місцевого господарського суду.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача, органу ДВС, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, судова колегія Донецького апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

У відповідності зі ст. 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на усій території України.

Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 № 11-рп/2012).

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини (далі - Суд) право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція), було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II).

За певних обставин затримка з виконанням судового рішення може бути виправданою, але затримка не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції права (див. рішення у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії", № 22774/93, п. 74, ECHR 1999-V).

Відповідно, виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати (див., наприклад, рішення від 19 березня 1997 року у справі "Горнсбі проти Греції", Reports 1997-II, п. 40; рішення у справі "Бурдов проти Росії", заява № 59498/00, п. 34, ECHR 2002-III, та рішення від 6 березня 2003 року у справі "Ясюнієне проти Литви", заява № 41510/98, п. 27).

Держава зобов'язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці (див. рішення від 7 червня 2005 року у справі "Фуклев проти України", заява № 71186/01, п. 84).

Саме на державу покладається обов'язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у п. 1 ст. 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (див. рішення у справі "Comingersoll S. A." проти Португалії", заява № 35382/97, п. 23, ECHR 2000-IV).

Наразі, оскільки п. 1 ст. 6 Конвенції захищає виконання остаточних судових рішень, вони не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін.

Відповідно до статті 115 ГПК України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Згідно з ч. 1 ст. 116 ГПК України виконання рішення господарського суду провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом. Після набрання судовим рішенням законної сили наказ видається за заявою стягувачу чи прокурору, який здійснював у цій справі представництво інтересів громадянина або держави в суді, або надсилається стягувачу рекомендованим чи цінним листом. Накази про стягнення судового збору надсилаються до органів державної виконавчої служби.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження", у чинній редакції, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ч. 1 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов'язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну, безперешкодно входити на земельні ділянки, до приміщень, сховищ, іншого володіння боржника - юридичної особи, проводити їх огляд, примусово відкривати та опечатувати їх; накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей; тощо. Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов'язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом. Під час виконання рішень виконавець має право на безпосередній доступ до інформації про боржників, їхнє майно, доходи та кошти, у тому числі конфіденційної, яка міститься в державних базах даних і реєстрах, у тому числі електронних. Порядок доступу до такої інформації з баз даних та реєстрів встановлюється Міністерством юстиції України разом із державними органами, які забезпечують їх ведення.

Відтак, законодавцем визначено умови і порядок виконання судових рішень у примусовому порядку, повноваження (права та обов'язки) державного виконавця, які здійснюються останнім з метою забезпечення виконання судових рішень.

Проаналізувавши зміст постанови ВП № 34655610 від 23.05.2017, вбачається, що державний виконавець керувався п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якого виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Обґрунтовуючи своє рішення про повернення виконавчого документа, державний виконавець зазначив про відсутність у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення та безрезультатність заходів державного виконавця щодо розшуку такого майна.

Проте, державним виконавцем не надано доказів на підтвердження своїх доводів.

За змістом ч. 2 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" про наявність обставин, зазначених у пункті 2 частини першої цієї статті, виконавець складає акт.

Наразі, матеріали справи не містять документального підтвердження вчинення державним виконавцем належних виконавчих дій щодо розшуку майна боржника, на яке може бути звернено стягнення за наказом №5006/48/7/2012 від 14.09.2012р., акт з цього приводу в порядку ч. 2 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" не складався; доказів вчинення виконавчих дій щодо з'ясування існування власних грошових коштів на банківських рахунках боржника також до матеріалів справи не надано.

При цьому, судом першої інстанції вірно встановлено, що ВПВР Департаменту ДВС МЮУ не надано доказів надсилання постанов від 17.05.2017р. про арешт коштів та майна боржника у виконавчому провадженні № 11789154, та відповідей на них зобов'язаними установами.

Отже, в матеріалах справи відсутні відомості щодо здійснення державним виконавцем всіх необхідних дій щодо розшуку, обстеження майна боржника тощо та складання відповідного акту.

Пунктом 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 26.12.2003 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії чи бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" передбачено, що у разі визнання неправомірними рішення, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, суд зобов'язує їх усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює порушені права чи свободи заявника.

Відповідно до абз. 1 п.9.13 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.2012 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця, щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

Відповідно до абз. 2 п.9.13 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17 жовтня 2012 року N9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" господарський суд не вправі самостійно вчиняти ті чи інші дії, пов'язані із здійсненням виконавчого провадження, замість державного виконавця (наприклад, відкривати або закінчувати виконавче провадження), але може зобов'язати державного виконавця здійснити передбачені законом дії, від вчинення яких той безпідставно ухиляється.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що постанова ВП № 34655610 від 23.05.2017 р. про повернення виконавчого документа стягувачу підлягає визнанню недійсною, та відповідно до ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає відновленню, на підставі чого скарга стягувача № 04/1196 від 06.07.2017 р. на дії державного виконавця підлягає задоволенню у повному обсязі.

Наразі, доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи.

Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку, що оскаржувана ухвала суду підлягає частковому скасуванню в частині відмови у задоволенні скарги ДП «Регіональні електричні мережі» в особі Донецької філії № 04/1196 від 06.07.2017 р. з прийняттям нового рішення про задоволення вказаної скарги у повному обсязі.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального Кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 49, 99, 101, 102, 103, 104, 105, 106, 121-2 Господарського процесуального Кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на ухвалу господарського суду Донецької області від 19.09.2017 року у справі № 5006/48/7/2012 залишити без задоволення.

Ухвалу господарського суду Донецької області від 19.09.2017 року у справі № 5006/48/7/2012 скасувати частково.

Скаргу Державного підприємства «Регіональні електричні мережі» в особі Донецької філії № 04/1196 від 06.07.2017 р. задовольнити у повному обсязі.

Визнати постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Канцедала О.О. від 23.05.2017 р. про повернення виконавчого документа за виконавчим провадженням № 34655610 недійсною.

Зобов'язати старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Канцедала О.О. згідно з ч. 1 ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VІІІ від 02.06.2016 р. винести постанову про відновлення виконавчого провадження № 34655610.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено до Вищого господарського суду України через Донецький апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів.

Головуючий Н.В. Будко

Судді Н.М. Дучал

Н.О. Мартюхіна