РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.11.2017 Справа №910/12918/17
За позовом Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» в особі відокремленого підрозділу «Північна електроенергетична система»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім

«Елво Україна»

За участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Електромонтажбуд»

про стягнення 3 059 921,68 грн.

Суддя Трофименко Т.Ю.

Представники учасників судового процесу:

Від позивача: Сосунов Є.В. - по дов.

Від відповідача: Якусик Д.В., Ревка М.В. - по дов.

Від третьої особи: не з'явився

Обставини справи:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано позов Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» в особі відокремленого підрозділу «Північна електроенергетична система» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Елво - Україна» про стягнення за неналежне виконання умов договору № 30-4/3943/391-14 від 29.12.2014р. 2 804 928,28 грн. пені, 254 993,40 грн. штрафу, а всього 3 059 921,68 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.08.2017р. порушено провадження у справі № 910/12918/17, призначено її до розгляду у судовому засіданні на 30.08.2017р. та зобов'язано сторін надати певні документи.

30.08.2017р. позивач через відділ діловодства суду подав заяву про долучення документів до матеріалів справи; відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, клопотання про долучення документів та клопотання про витребування доказів.

Представники сторін у судове засідання 30.08.2017р. з'явились; представник позивача не заперечував проти клопотань про витребування доказів, представник відповідача підтримав заявлені клопотання та надав суду клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду від 30.08.2017р. судом задоволені клопотання відповідача про витребування доказів; судом з власної ініціативи залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю «Електромонтажбуд»; розгляд справи відкладено на 20.09.2017р.

20.09.2017 відповідач через відділ діловодства суду подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи та додаткові пояснення по справі.

Представники позивача і третьої особи у судове засідання 20.09.2017р. не з'явились; про причини неявки повноважних представників суд не повідомили; про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином.

Представники відповідача у судовому засіданні 20.09.2017р. надали усні пояснення по справі.

Ухвалою від 20.09.2017р. продовжено строк вирішення спору на 15 днів та розгляд справи було відкладено на 25.10.2017р.

У судовому засіданні 25.10.2017р. представником позивача було підтримано позовні вимоги в повному обсязі.

Представником відповідача проти задоволення позовних вимог було надано заперечення.

Згідно приписів ст.77 Господарського процесуального кодексу України було оголошено перерву до 08.11.2017р.

Під час розгляду спору у судовому засіданні 08.11.2017р. представником позивача було надано усні пояснення по справі, відповідно до яких позовні вимоги підтримано в повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог надав заперечення.

Представник третьої особи у судове засідання 08.11.2017р. не з'явився, проте, про дату, час та місце розгляду спору був повідомлений належним чином.

З приводу неявки вказаного учасника судового процесу суд зазначає наступне.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. Аналогічними правами у відповідності ст.27 Господарського процесуального кодексу України наділено і третіх осіб. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 вказаного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

У ст.69 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, третіх осіб, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

У п.3 Постанови №11 від 17.10.2014р. Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010р., «Смірнова проти України» від 08.11.2005р., «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006р., «Літоселітіс Проти Греції» від 05.02.2004р.)

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Наразі, судом прийнято до уваги, що фактично спір розглядається судом з 03.08.2017р., а отже, подальше відкладення його розгляду може призвести до порушення прав та законних інтересів сторін та ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За таких обставин, приймаючи до уваги вищенаведене, незважаючи на те, що третя особа в процесі розгляду справи 08.11.2017р. не скористалась всіма правами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, за висновками суду, в матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа підлягає розгляду за наявними у ній документами у судовому засіданні 08.11.2017р.

В судовому засіданні 08.11.2017р. на підставі приписів ст.ст.82-85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За приписами ч.1 ст.837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Як свідчать матеріали справи, 29.12.2014р. між Державним підприємством «Національна енергетична компанія «Укренерго» в особі відокремленого підрозділу «Донбаська електроенергетина система» Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Елво - Україна» (підрядник) було укладено договір №30-4/3943-14/391, відповідно до п.1.1 якого підрядник зобов'язується виконати роботи, зазначені в п.1.2 договору, а замовник - прийняти і оплатити такі послуги.

Найменування робіт: «ПС 750 кВ «Донбаська». Заміна ШР-750 І СШ АТ-4 (ВРП-750 кВ інв.№82510)» (п.1.2 договору №30-4/3943-14/391 від 29.12.2014р.).

За умовами п.2.1 договору №30-4/3943-14/391 від 29.12.2014р. ціна договору становить згідно договірної ціни (додаток №1, що є невід'ємною частиною договору) 1 817 492,06 грн., крім того, податок на додану вартість в сумі 20% 363 498,41 грн., всього з урахуванням податку на додану вартість 2 180 990,47 грн.

Пунктом 5.1 вказаного правочину передбачено, що строк виконання робіт за даним договором становить 60 календарних днів з дати надання будівельного майданчика, згідно з календарним графіком виконання робіт (додаток №2, що є невід'ємною частиною договору).

Цей договір набирає чинності з дня його підписання обома сторонами і діє до 30.06.2015р. (п.10.1 договору №30-4/3943-14/391 від 29.12.2014р.).

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №30-4/3943-14/391 від 29.12.2014р. як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків з виконання робіт.

Як вбачається з матеріалів справи, у додатковій угоді №1 від 30.06.2015р. контрагентами погоджено внесення змін до договору №30-4/3943-14/391 від 29.12.2014р. в частині визначення строку його дії, зокрема, погоджено, що останній діє до 30.06.2016р.

Додатковою угодою №2 від 28.07.2016р. сторонами досягнуто згоди стосовно визначення строку дії договору №30-4/3943-14/391 від 29.12.2014р. до 31.12.2016р.

У додатковій угоді №3 від 02.09.2016р., яку було укладено між Державним підприємством «Національна енергетична компанія «Укренерго» в особі відокремленого підрозділу «Донбаська електроенергетина система» Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго», Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Елво - Україна» та Державним підприємством «Національна енергетична компанія «Укренерго» в особі відокремленого підрозділу Північна електроенергетична система» Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго», викладено преамбулу договору №30-4/3943-14/391 від 29.12.2014р. у новій редакції, а саме визначено, що замовником за вказаним правочином є Державне підприємство «Національна енергетична компанія «Укренерго» в особі відокремленого підрозділу «Північна електроенергетична система» Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго».

У додатку №2 до договору №30-4/3943-14/391 від 29.12.2014р. сторонами було затверджено календарний план виконання робіт за вказаним правочином.

З представлених суду документів вбачається, що фактично будівельні роботи за спірним правочином було завершено у грудні 2016р., що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про вартість виконаних робіт, актами приймання-передачі виконаних робіт та актом №19 від 19.12.2016р. готовності об'єкта до експлуатації.

Наразі, за твердженнями позивача, відповідачем роботи обумовлені договором №30-4/3943-14/391 від 29.12.2014р. у строки, визначені вказаним правочином, виконано не було, що і стало підставою для нарахування штрафних санкцій за порушення строків виконання робіт та звернення до суду з розглядуваним позовом.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідачем наголошено, що заявником не було представлено до матеріалів справи доказів передання підряднику будівельного майданчику, з моменту чого і починається відлік строку виконання робіт. До того ж, вказаним учасником судового процесу наголошено на тому, що на місці виконання робіт робітників відповідача тривалий час не було допущено до об'єкту. За твердженнями відповідача, до збільшення строків виконання робіт призвели невідповідність проекту по встановленню анкерних болтів вимогам заводу виробника обладнання, відсутність під'їзних шляхів до будівельного майданчика. За твердженнями відповідача, означені обставини у сукупності вказують на відсутність вини Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Елво - Україна» у порушенні строків виконання робіт, а отже і безпідставність позовних вимог.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

За змістом ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За приписами ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно ст.20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

З огляду на положення зазначеної норми та принцип диспозитивності у господарському судочинстві, позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.

Відповідно до ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов'язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) ст.610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов'язання.

За приписами ст.230 Господарського кодексу України визначено, що порушення зобов'язання є підставою для застосування господарських санкцій (неустойка, штраф, пеня). Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

У ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України вказано, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. (ч.ч. 2, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

При цьому, право учасників господарських правовідносин встановлювати інші, ніж передбачено Цивільним кодексом України, види забезпечення виконання зобов'язань, у тому числі, встановлювати неустойку за порушення негрошового зобов'язання, визначено частиною 2 ст.546 Цивільного кодексу України, що узгоджується із свободою договору, яка передбачена ст.627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, суб'єкти господарських відносин при укладенні договору наділені правом забезпечення виконання господарських зобов'язань шляхом встановлення окремого виду відповідальності - договірної санкції за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов'язань. Аналогічну позицію висловлено Вищим господарським судом України в інформаційному листі №01-06/249 від 15.03.2011р. та Верховним Судом України у постанові від 22.11.2010р. по справі №14/80-09-2056.

За умовами п.7.1 договору №30-4/3943-14/391 від 29.12.2014р. у разі порушення встановленого умовами договору строку виконання зобов'язань підрядник сплачує замовнику пеню в розмірі 0,5% ціни прострочених зобов'язань за кожен прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково сплачує штраф у розмірі 15% від вказаної ціни.

За приписами ст.129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обгрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Статтею 54 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги; зазначення доказів, що підтверджують позов; законодавство, на підставі якого подається позов.

За таких обставин, враховуючи зміст ст.129 Конституції України, ст.ст.4-3, 33, 54 Господарського процесуального кодексу України, при зверненні до суду з розглядуваним позовом позивачем, повинно бути надано суду докази порушення відповідачем своїх договірних зобов'язань, в частині виконання робіт у строки, що передбачені договором №30-4/3943-14/391 від 29.12.2014р.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

За приписами ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов'язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов'язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов'язання. Строк (термін) виконання зобов'язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

За приписами ст.846 Цивільного кодексу України строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду. Якщо у договорі підряду не встановлені строки виконання роботи, підрядник зобов'язаний виконати роботу, а замовник має право вимагати її виконання у розумні строки, відповідно до суті зобов'язання, характеру та обсягів роботи та звичаїв ділового обороту.

За умовами п.5.1 договору №30-4/3943-14/391 від 29.12.2014р. строк виконання робіт за даним договором становить 60 календарних днів з дати надання будівельного майданчика згідно з календарним графіком виконання робіт (додаток №2, що є невід'ємною частиною договору).

Згідно п.5.2 укладеного між сторонами правочину місцем виконання робіт є ПС 750 кВ «Донбаська», буд.9, с.Весела Долина, Артемівський район, Донецька область, 84570.

У п.5.3 договору №30-4/3943-14/391 від 29.12.2014р. зазначено, що замовник за актом передає підряднику будівельний майданчик та всю дозвільну документацію, погоджену сторонами. Підрядник повинен використовувати будівельний майданчик для виконання робіт впродовж робочого дня, за узгодженням з замовником. Підрядник призначає уповноваженого представника на будівельному майданчику.

Як вказувалось вище, у додатку №2 до договору №30-4/3943-14/391 від 29.12.2014р. сторонами було затверджено календарний план виконання робіт за вказаним правочином.

Проте, суд вважає безпідставними та юридично неспроможними твердження позивача щодо наявності підстав для застосування до відповідача заходів відповідальності за порушення строків виконання робіт за договором №30-4/3943-14/391 від 29.12.2014р.. При цьому, суд виходить з наступного.

Як наголошувалось судом, відповідно до ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору (ч.1 ст.32 Господарського процесуального кодексу України).

За приписами ст.36 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Згідно зі ст.34 вказаного нормативно-правового акту господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи (п.2.5 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Проте, всупереч наведеного вище, заявником не представлено суду належних та допустимих у розмінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України передання підряднику у відповідності до п.5.3 договору №30-4/3943-14/391 від 29.12.2014р. будівельного майданчика та дозвільної документації.

Наведене свідчить про відсутність у суду дійсної можливості достеменно встановити початкову дату для відрахування строків виконання робіт за договором, а отже, і визначити кінцевий термін виконання підрядником своїх обов'язків. При цьому, судом враховано, що за умовами спірного правочину останній діяв до 31.12.2016р., тоді як згідно ч.1 ст.631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Як вбачається з представлених суду документів, підрядником було направлено замовнику лист №0917-1-11/11/15 від 11.11.2015р., в якому Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Елво - Україна» просило вивести з експлуатації роз'єднувач 750 кВ з метою виконання робіт за договором №30-4/3943-14/391 від 29.12.2014р.

У листі №02-41/4424 від 16.11.2015р. замовником було повідомлено підрядника про розгляд питання щодо виведення обладнання з роботи буде здійснюватись лише після готовності до виконання будівельної частини.

Листом №0944-1-17/11/15 від 17.11.2015р. підрядником повідомлено замовника про те, що виготовлення фундаментів згідно умов договору та проекту до нього передбачено саме на території підстанції після демонтажу старого роз'єднувача. Відповідачем також наголошено на тому, що фактично до договору №30-4/3943-14/391 від 29.12.2014р. та проекту в цій частині зміни не вносились.

У листі №0957-1-20/11/15 від 20.11.2015р. підрядник просив замовника погодити залучення субпідрядника для виконання робіт по виготовленню фундаментів. При цьому, судом прийнято до уваги, що у відповідності 5.19 спірного правочину підрядник має право залучати до виконання робіт субпідрядників.

24.11.2015р. у відповідь на лист №0957-1-20/11/15 від 20.11.2015р. замовником було погоджено залучення відповідачем субпідрядної організації.

У листах №0985-1-02/12/15 від 02.12.2015р., №0991-1-04/12/15 від 04.12.2015р., №0077-1-03/02/16 від 03.02.2016р. Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Елво - Україна» просило відокремлений підрозділ «Донбаська електроенергетична система» Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» дозволити допуск працівників відповідача для виконання робіт по заміні роз'єднувача у відповідності до договору №30-4/3943-14/391 від 29.12.2014р.

Листом №0119-1-16/02/16 підрядником було повідомлено замовника про недопуск посадовими особами відокремленого підрозділу «Донбаська електроенергетична система» Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» робітників Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Елво - Україна» для виконання робіт за договором №30-4/3943-14/391 від 29.12.2014р.

У листах №0119-1-116/02/16 від 16.02.2016р., №0149-1-29/02/16 від 29.02.2016р., №02-210/250ф від 29.02.2016р., №12/121/680ф від 02.03.2016р. підрядником було повідомлено замовника про наявність води у котлованах, яка з'явилась під час проведення робіт з влаштування фундаментів у межах спірного правочину.

Проте, зі змісту представлених до матеріалів справи документів, а саме листування між сторонами спірних правовідносин, вбачається, що контрагентами у зв'язку з виявленими обставинами щодо наявності у котлованах води, нового графіку виконання робіт так і не було погоджено.

Одночасно, як свідчать матеріали справи, замовником було направлено підряднику, в тому числі, претензію №01-16/412 від 26.02.2016р. про сплату штрафних санкцій за порушення строків виконання робіт.

У відповідь на означеному претензію, відповідачем було направлено позивачу лист №0207-1-02/03/16 від 02.03.2016р., в якому наголошено на тому, що працівників Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Елво - Україна» так і не допущено на будівельний майданчик.

У листі №0232-1-22/03/16 від 22.03.2016р. підрядником було вказано про неможливість під'їзду транспорту з будівельними матеріалами до будівельного майданчика через поганий стан під'їзної дороги. У вказаному листі відповідач просив замовника сприяти забезпеченню можливості під'їзду транспорту до місця виконання робіт.

Проте, за твердженнями відповідача, які з боку відповідача належними та допустимими у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України не спростовані, замовником вимог підрядника виконано своєчасно не було, можливість під'їзду транспорту до місця виконання робіт не забезпечено, що і призвело фактичного до збільшення строків виконання робіт.

При цьому, судом враховано, що за умовами п.6.1 договору №30-4/3943-14/391 від 29.12.2014р. замовник зобов'язаний, в тому числі, надати підряднику будівельний майданчик, сприяти підряднику у виконанні робіт в порядку, встановленому у договорі.

Наразі, суд зауважує, що статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи.

Статтею 3 Цивільного кодексу України серед загальних засад цивільного законодавства проголошено принципи добросовісності, справедливості та розумності. Більш того, частиною 3 ст. 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має ґрунтуватись на засадах добросовісності та справедливості

У ст. 11 Міжнародного пакту про політичні та громадянські права, який ратифіковано Указом №2148-08 від 19.10.1973р. Президії Верховної Ради Української РСР, кожен має право при визначенні його прав і обов'язків у будь-якому цивільному процесі на справедливий і публічний розгляд справи компетентним, незалежним і безстороннім судом, створеним на підставі закону.

Одночасно, у рішенні №7-рп/2013 від 11.07.2013р. Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» визначено, що зобов'язання повинні ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004р. Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м'якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Тобто, значення принципів справедливості та добросовісності поширюється, насамперед, на сферу виконання зобов'язань.

За приписами ч.2 ст.613 Цивільного кодексу України якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

Особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання (ч.1 ст.614 Цивільного кодексу України).

Отже, виходячи зі змісту представлених до матеріалів справи документів, приймаючи до уваги те, що наявними доказами підтверджуються обставини фактичного збільшення строків виконання робіт з огляду на, зокрема, не передання будівельного майданчика, недопуск працівників підрядника на об'єкт та незабезпечення замовником можливості під'їзду транспорту до місця виконання робіт, суд дійшов висновку стосовно доказової необґрунтованості тверджень заявника щодо порушення строків виконання робіт за договором №30-4/3943-14/391 від 29.12.2014р. з вини підрядника, а отже і відсутності підстав для застосування до останнього передбачених умовами спірного правочину заходів відповідальності.

За таких обставин, з огляду на все вищевикладене у сукупності, за висновками суду позовні вимоги Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» в особі відокремленого підрозділу «Північна електроенергетична система» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Елво - Україна» про стягнення за неналежне виконання умов договору № 30-4/3943/391-14 від 29.12.2014р. 2 804 928,28 грн. пені, 254 993,40 грн. штрафу, а всього 3 059 921,68 грн. підлягають залишенню без задоволення п повному обсязі.

Всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Судовий збір згідно приписів ст.49 Господарського процесуального кодексу України покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 13.11.2017р.

Суддя Трофименко Т.Ю.