ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2017 року Справа № 910/7317/17

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Плюшка І.А. - головуючого,

Малетича М.М.,

Сибіги О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну

скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Поларт-Інвест"

на постанову Київського апеляційного господарського суду від 27 липня 2017 року

у справі № 910/7317/17

господарського суду міста Києва

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Поларт-Інвест"

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Арбо Фінанс"

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Вестконд"

про визнання договорів №23 від 04 листопада 2016 року, №23-1 від 14 листопада 2016 року та №23-2 від 14 листопада 2016 року недійсними,-

за участю представників

позивача - Зайвий А.О.

відповідачів - 1. не з'явився

2. Лавринчук Т.М.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 06 червня 2017 року (суддя Сівакова В.В.) залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 27 липня 2017 року (судді Станік С.Р., Куксов В.В., Гончаров С.А.) у справі № 910/7317/17 у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Поларт-Інвест" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Арбо Фінанс", Товариства з обмеженою відповідальністю "Вестконд" про визнання недійсним договорів №23 від 04.11.2016, №23-1 від 14.11.2016 та №23-2 від 14.11.2016 - відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятими рішенням та постановою Товариство з обмеженою відповідальністю "Поларт-Інвест" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 06 червня 2017 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 27 липня 2017 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

В обґрунтування зазначених вимог заявник касаційної скарги посилається на неправильне застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування господарським судом апеляційної інстанції норм процесуального права, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 14 листопада 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Арбо Фінанс" (первісний кредитор, первісний іпотекодержатель, відповідач-1) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Вестконд" (новий кредитор, новий іпотекодержатель, відповідач-2) укладено наступні договори:

- договір відступлення права вимоги № 23, відповідно до якого первісний кредитор відступив новому кредитору належне первісному кредитору право вимоги за кредитним договором № 19-4 від 21.08.2007 (зі змінами і доповненнями), укладеним між Публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Луцьккондитер";

- договір відступлення права вимоги за іпотечним договором № 23-1, відповідно до якого первісний іпотекодержатель відступив новому іпотекодержателю своє право вимоги за іпотечним договором від 21 серпня 2007 (зі змінами і доповненнями), укладеним між Публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Луцьккондитер", що забезпечує виконання боржником умов кредитного договору № 19-4 від 21.08.2007;

- договір відступлення права вимоги за іпотечним договором № 23-2, відповідно до якого первісний іпотекодержатель відступив новому іпотекодержателю своє право вимоги за іпотечним договором від 21.08.2007 (зі змінами і доповненнями), укладеним між Публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Луцьккондитер", що забезпечує виконання боржником умов кредитного договору № 19-4 від 21.08.2007.

Пунктом 2.6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29 травня 2013 року визначено, що не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 Цивільного кодексу України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 Господарського кодексу України тощо).

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що сторонами оспорюваних правочинів було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договорів, скріплено договори підписами посадових осіб та печатками сторін, а отже, оспорювані правочини було вчинено сторонами та вони є укладеними в силу приписів ч. 2 ст. 180 Господарського кодексу України.

Згідно із ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить ст.20 Господарського кодексу України.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 Цивільного кодексу України).

За приписом ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29 травня 2013 року визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За приписами ч.1 ст.207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

За змістом Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" №9 від 06 листопада 2009 року відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Стаття 627 Цивільного кодексу України встановлює, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Стаття 513 Цивільного кодексу України встановлює, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов'язується або не зобов'язується їх оплатити. Договір відступлення права вимоги може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов'язок нового кредитора надати старому кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги. В такому випадку на відносини цесії розповсюджують положення про договір купівлі-продажу, оскільки ст. 656 Цивільного кодексу України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Норми цивільного права не встановлюють суб'єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги, адже ці договори за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов'язаннями сторін та не мають відношення до спеціальних галузей права, тож регулюються цивільним законодавством.

Відповідно до ст. 1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором.

Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Сам же договір факторингу у нормі згаданої статті ЦК України визначено як фінансування під відступлення права грошової вимоги та вже передбачає, що відступлення права вимоги є наслідком та лише складовою частиною цієї господарської операції, що полягає в забезпеченні виконання зобов'язання під фінансування.

За наведеним визначенням договору факторингу, наведеним у ст. 1077 Цивільного кодексу України, цей договір спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

З огляду на викладене, колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що укладені між сторонами (відповідачами 1 та 2) договори відступлення права вимоги не є договорами факторингу, оскільки за зазначеними договорами жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, тому відсутні підстави вважати, що метою укладення між відповідачами 1 та 2 договорів відступлення права вимоги є отримання прибутку.

Таким чином, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов'язанні допускається протягом усього часу існування зобов'язання, якщо інше не суперечить договору та не заборонено законом.

Згідно з п. 3.8. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29 травня 2013 року "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" цивільна правоздатність юридичної особи, за загальним правилом, є універсальною, тобто відповідна особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки, як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині (частина перша статті 91 ЦК України), а відтак вправі вчиняти будь-які не заборонені законом правочини. Здійснення певних видів підприємницької діяльності потребує відповідного ліцензування.

Крім того, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" як кредитні у цій статті розглядаються операції, зазначені в пункті 3 частини третьої ст. 47 Закону, а також придбання права вимоги на виконання зобов'язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог та прийом платежів (факторинг). В цій нормі Закону факторинг класифікується як кредитна операція, що підтверджує суть факторингу - фінансування під відстрочення права вимоги, надання коштів в розпорядження за плату.

Між договором про відступлення права вимоги та договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) є лише одна спільна риса: вони базуються на заміні кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги). Проте, суттєвою відмінністю цих двох договорів є те, що при відступленні права вимоги первісний кредитор передає новому кредитору боргові зобов'язання боржника і більше взаємовідносин немає ні з боржником, ні з новим кредитором щодо перерахування коштів первісному кредитору, тож по суті відбувається купівля-продаж права вимоги боргових зобов'язань. А в договорі факторингу фактор може отримувати кошти і від клієнта, і від боржника, вони розраховуються із фактором, це передбачено ст. 1084 Цивільного кодексу України.

Згідно приписів Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" випливає, що зазначений закон є нормативно-правовим актом спеціальної дії, який регулює відносини, пов'язані з функціонуванням фінансових ринків та надання фінансових послуг. Сфера дії цього закону за суб'єктним складом обмежується: фінансовими установами, особами, які здійснюють діяльність з посередницьких послуг на ринках фінансових послуг, об'єднаннями фінансових установ, включених до реєстру саморегулівних організацій.

У зв'язку з цим відсутні правові підстави для застосування до суб'єктів господарювання, що не є фінансовими установами, та набувають на платній основі право вимоги до третіх осіб на підставі договорів відступлення права вимоги, незалежно від умов такого набуття (з дисконтом, премією або без) норм Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Ч. 1 ст. 227 Цивільного кодексу України визначено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Суди дослідивши умови оспорюваних позивачем правочинів (№23 від 04.11.2016, №23-1 від 14.11.2016 та №23-2 від 14.11.2016), встановили, що за зазначеними правочинами ТОВ "ФК "Арбо Фінанс", як первісний кредитор, і відповідно, первісний іпотекодержатель, відступив ТОВ "Вестконд", як новому кредитору, і відповідно, новому іпотекодержателю, право вимоги за кредитним договором № 19-4 від 21 серпня 2007 року (зі змінами і доповненнями), укладеним між Публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Луцьккондитер", а також за іпотечними договорами від 21 серпня 2007 року № 3028 та № 3023 (зі змінами і доповненнями).

Умовами договору відступлення права вимоги №23 від 04 листопада 2016 року визначено, що цей договір спрямований на врегулювання цивільних правовідносин, що виникають з приводу та у зв'язку з відступленням в порядку на та умовах, визначених цим договором та чинним законодавством, первісним кредитором новому кредитору прав вимоги, належного первісному кредитору, в межах яких новий кредитор стає кредитором за кредитним договором, укладеним між банком і боржником (п. 1.2), за цим договором до нового кредитора право вимагати (замість первісного кредитора) від боржника реального та належного виконання наступних обов'язків та всіх інших зобов'язань в повному обсязі за кредитним договором (п. 1.3), до нового кредитора переходять всі без винятку права та обов'язки первісного кредитора за кредитним договором в повному обсязі (п. 1.4), новий кредитор зобов'язаний перерахувати новому кредитору грошову суму за відступлення права вимоги (п. 2.1).

Крім того, у пункті 6.1 договору відступлення права вимоги №23 від 04.11.2016 визначено, що договір спрямований на врегулювання цивільних правовідносин, що виникають з приводу та у зв'язку з відступленням в порядку та на умовах, визначених цим договором та чинним законодавством України, первісним кредитором новому кредитору права вимоги, належного первісному кредитору в межах яких новий кредитор стає кредитором за кредитним договором. сторони цим погоджуються, відповідно до статті 656 Цивільного кодексу України, що до цього договору застосовуються положення Цивільного кодексу України, що регулюють операції купівлі-продажу майнових прав (права вимоги). Для уникнення сумніву, наслідком продажу вимог є їх відступлення від первісного кредитора новому кредитору згідно з положенням про відступлення прав вимоги, передбаченими ст.ст.512-519 Цивільного кодексу України. Зокрема, але не обмежуючись цим, намір сторін полягає в тому, щоб відступлення вимог первісним кредитором новому кредитору за цим договором становило та тлумачилося як операція купівлі-продажу. Сторони підтверджують, що цей договір не оформлює (не передбачає) та/або не документує операцію факторингу, а також не оформлює (не передбачає) та/або не документує частину операції факторингу.

Крім того, сторони у договорі №23-1 від 14.11.2016 керуючись ст. ст. 512-519 Цивільного кодексу України узгодили, що ТОВ "ФК "Арбо Фінанс", як первісний іпотекодержатель, відступив ТОВ "Вестконд", як новому іпотекодержателю, право вимоги за іпотечним договором від 21.08.2007 № 3028 (з додатковими угодами), яким забезпечено виконання боржником кредитного договору № 19-4 від 21.08.2007 зі змінами та доповненнями (п. 1.1), договір укладено у зв'язку з укладенням між новим іпотекодержателем та первісним іпотекодержателем договору відступлення права вимоги № 23 від 04.11.206 за основним договором; внаслідок укладення цього договору до нового іпотекодержателя переходять всі права первісного іпотекодержателя за іпотечним договором, який забезпечує вимоги за основним договором (п. 1.2).

Крім того, матеріалами справи підтверджується, що сторони у договорі №23-2 від 14.11.2016 керуючись ст. ст. 512-519 Цивільного кодексу України узгодили, що ТОВ "ФК "Арбо Фінанс", як первісний іпотекодержатель, відступив ТОВ "Вестконд", як новому іпотекодержателю, право вимоги за іпотечним договором від 21.08.2007 № 3023, яким забезпечено виконання боржником кредитного договору № 19-4 від 21.08.2007 зі змінами та доповненнями (п. 1.1), договір укладено у зв'язку з укладенням між новим іпотекодержателем та первісним іпотекодержателем договору відступлення права вимоги № 23 від 04.11.206 за основним договором; внаслідок укладення цього договору до нового іпотекодержателя переходять всі права первісного іпотекодержателя за іпотечним договором, який забезпечує вимоги за основним договором (п. 1.2).

Таким чином, виходячи з положень та умов оспорюваних позивачем договорів, суд апеляційної інстанці дійшов висновку, що укладення оспорюваних правочинів регулюється ст.ст. 512-519 Цивільного кодексу України. Оспорювані правочини не є предметом безпосередньої фінансової діяльності з фінансування під відступлення права грошової вимоги, обмеження щодо здійснення якої встановлені у Законами України "Про банки і банківську діяльність", "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", а правовідносини сторін за ними не є відносинами у сфері факторингу. Крім того, наведені правочини є лише підставою для виникнення правовідносин між його сторонами, суб'єктний склад на укладення якого не обмежений ані загальними нормами цивільного законодавства, ані спеціальними.

Доводи позивача в касаційній скарзі про те, що оспорювані правочини є договорами факторингу, за якими відповідачем-2 вчинено на користь відповідача-1 фінансову послугу без відповідного дозволу (ліцензії), що є підставою для визнання їх недійсними згідно з ч. 1 ст. 227 Цивільного кодексу України - колегія суддів Вищого господарського суду України відхиляє як безпідставні та необґрунтовані та такі, що спростовуються наявними матеріалами справи.

При цьому, посилання апелянта на постанову Верховного Суду України від 25.05.2016 у справі № 908/5508/14 (№ 3-477гс16) не приймаються Вищим господарським судом України з огляду на наступне.

У даній справі предметом позову було стягнення солідарно з відповідачів заборгованості, що виникла внаслідок невиконання умов договору про надання банківських послуг. При цьому, рішення судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій мотивовані тим, що позивачем сплачено банку заборгованість відповідача за кредитним договором і відповідно до договору про відступлення права вимоги, позивачем набуто право такої вимоги до відповідача, як боржника, та інших відповідачів, як поручителів. Тобто, у даній справі, позивач сплатив банку (кредитору) грошові кошти за боржника та поручителя. При цьому, у постанові від 25.05.2016 Верховний Суд України, навівши норми Цивільного кодексу України та умови укладених між сторонами договорів зазначив, що суди попередніх інстанцій не дослідили положення договорів, не з'ясували їх правової природи, а також відповідності їх умов вимогам чинного законодавства, а відтак дійшли передчасного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову про стягнення боргу, що стало підставою для направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Тобто, Верховним Судом України у зазначеній постанові висловлено позицію стосовно необхідності дослідження умов укладених між сторонами договорів для встановлення їх правової природи.

Проте, під час розгляду справи № 910/7317/17, предметом спору в якій є чинність укладених між відповідачами договорів, судом апеляційної інстанції встановлено, що уклавши оспорювані правочини, відповідач-1, як первісний кредитор, відступив на користь відповідача-2, як нового кредитора, право вимоги до боржника за кредитним договором та договорами забезпечення, і за умовами оспорюваних правочинів відповідач-2 не зобов'язувався перерахувати кошти за боржника ні відповідачу-1, ні будь-яким іншим особам, у зв'язку з чим правовідносини сторін у справі № 910/7317/17 за оспорюваними правочинами не є правідносинами факторингу, і правовідносини у справі № 910/7317/17 не є подібними правовідносинам у справі № 908/5508/14 (№ 3-477гс16).

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачені способи захисту цивільних прав та інтересів. Дана норма кореспондується з положеннями статті 20 Господарського кодексу України, якими визначено, що держава забезпечує захист прав та законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів у спосіб та порядок, що визначається цим Кодексом та іншими законами України. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Особа, права якої порушені, може скористатися способом захисту свого порушеного права та подати позов до суду.

Проте, доказів порушення прав або законних інтересів позивача укладенням відповідачами договорів №23 від 04.11.2016, №23-1 від 14.11.2016 та №23-2 від 14.11.2016 матеріали справи не містять, належних та допустимих доказів протилежного позивачем, як особою, на яку процесуальним законом покладено обов'язок доведення своїх вимог, - не надано ні суду першої інстанції на час винесення оскаржуваного рішення, ні суду апеляційної інстанції під час апеляційного провадження у справі.

Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільного права може бути зокрема, визнання правочину недійсним.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували той факт, що умови договору суперечать нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином.

Згідно з п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

З огляду на викладене, обґрунтованими є висновки судів попередніх інстанцій про те, що оспорювані позивачем правочини жодним чином не суперечили в момент їх укладення приписам ст.ст. 512, 514 Цивільного кодексу України, судом апеляційної інстанції за наслідками перегляду справи в апеляційному порядку не встановлено обставин того, що оспорювані правочини порушують права та охоронювані законом інтереси позивача, у зв'язку з чим обумовлені ст. 203, 215 Цивільного кодексу України підстави для визнання їх недійсними - відсутні.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає лише ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, доводи заявника касаційної скарги про порушення і неправильне застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права під час прийняття оскаржуваного процесуального документу не знайшли свого підтвердження, у зв'язку з чим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового рішення колегія суддів Вищого господарського суду України не вбачає.

З огляду на зазначене. Вищий господарський суд України дійшов висновку, що постанову суду апеляційної інстанції слід залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11110, 11111 Господарського процесуального кодексу України Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Поларт-Інвест" залишити без задоволення.

2. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 27 липня 2017 року у справі № 910/7317/17 залишити без змін.

Головуючий суддя І. А. Плюшко

Судді М. М. Малетич

О. М. Сибіга