РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.11.2017Справа №910/18482/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Палета Плюс»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілк Ворд»

про стягнення 162.998,67 грн.

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін:

від позивача Василенко І.І., довіреність № 15 від 06.03.2017

від відповідача не з'явився

Суть спору :

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Палета Плюс» про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілк Ворд» 162.998,67 грн., з яких: 150.279,16 грн. основного боргу, 9.201,32 грн. пені, 2.414,02 грн. збитків від зміни індексу інфляції та 1.104,17 грн. - 3% річних за неналежне виконання взятих на себе останнім зобов'язань згідно договору поставки № 74 від 05.07.2014.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.10.2017 порушено провадження у справі № 910/18482/17 та призначено її до розгляду на 14.11.2017.

10.11.2017 від позивача на адресу суду надійшли витребувані судом документи.

13.11.2017 від відповідача на адресу суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку з відсутністю можливості забезпечити присутність повноважного представника в судове засідання.

13.11.2017 від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує повністю посилаючись на те, що умовами п. 2.1 договору передбачено, що кількість, асортимент, ціна та дата відпуску кожної партії товару узгоджується сторонами згідно заявок, які покупець передає постачальнику за 10 календарних днів до поставки товару. Позивачем було поставлено товар без будь-яких заявок від відповідача, тобто кількість товару не обула обумовлена практичною потребою. відповідачем було запропоновано позивачу повернути товар, але відповіді не отримано.

Позивачем в судовому засіданні 14.11.2017 подано заяву відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої просить суд стягнути з відповідача 135.796,70 грн., з яких: 123.077,19 грн. основного боргу, 9.201,32 грн. пені, 2.414,02 грн. збитків від зміни індексу інфляції та 1.104,17 грн. - 3% річних.

Позивач в судовому засіданні 14.11.2017 позовні вимоги підтримав з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог повністю.

Відповідач в судове засідання 14.11.2017 не з'явився.

Суд розглянувши подане відповідачем клопотання про відкладення розгляду справи відзначає наступне

У відповідності до п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського сулу України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів у розумінні ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, що підтверджують факт відсутності у відповідача, як юридичної особи, можливості направити представника у судове засідання.

Доказів того, що керівництво відповідача, яке в силу ст. 28 Господарського процесуального кодексу України може бути представником юридичної особи, не в змозі прийняти участь в судовому засіданні не подано.

Згідно ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Суд приходить до висновку що відсутні обставини, за яких не можливо вирішити спір в даному судовому засіданні.

У відповідності до п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського сулу України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Суд приходить до висновку, що наявних в матеріалах справи документів достатньо для вирішення справи по суті без участі представника відповідача.

В судовому засіданні 14.11.2017, відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

05.07.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Палета Плюс» (постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілк Ворд» (покупець, відповідач) було укладено договір поставки № 74 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору постачальник постачає, а покупець приймає гофропродукцію (далі - товар) на умовах, що передбачені в цьому договорі.

Спір виник в зв'язку з тим, що відповідач в порушення взятих на себе зобов'язань за договором оплату отриманого товару не здійснив, в зв'язку з чим виникла заборгованість.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до п. 1. ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона -постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Дослідивши зміст договору суд дійшов до висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 631 Цивільного кодексу України визначено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати обов'язки відповідно до договору.

Згідно з п. 10.3 договору він вступає в дію з дати його підписання обома сторонами і діє до 31.12.2016. В разі відсутності письмового повідомлення щодо розірвання даного договору у термін за один календарний місяць до закінчення терміну його дії, останній автоматично пролонгується на наступний рік.

Сторонами доказів в підтвердження виявлення однією із сторін про небажання продовжувати договірні правовідносини не подано.

Згідно з п. 3.4 договору поставка товару здійснюється власним транспортом покупця.

З матеріалів справи вбачається, що позивач передав, а відповідач прийняв товар на загальну суму 318.128,40 грн., що підтверджується наступними видатковими накладними, що підписані та скріплені печатками обох сторін:

№ 5 від 04.07.2017 на суму 196.314,82 грн.,

№ 7 від 06.07.2017 на суму 50.047,58 грн.,

№ 36 від 17.07.2017 на суму 71.766,00 грн.

Наявні в матеріалах справи товарно-транспортні накладні № 5 від 04.07.2017, № 7 від 06.07.2017, № 36 від 17.07.2017 свідчать, що поставка товару здійснена транспортом на замовлення відповідача.

Пунктом 5.1 договору в редакції додаткової угоди № 3 від 24.01.2017 визначено, що оплата за кожну партію товару здійснюється покупцем на умовах післяоплати 100% вартості (ціни) товару протягом 7 (семи) календарних днів з моменту відвантаження покупцю на поточний рахунок постачальника згідно з банківськими реквізитами, зазначеними в розділі 11 даного договору.

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно поданого акту звірки взаєморозрахунків станом на 18.10.2017, який підписано та скріплено печатками обох сторін, заборгованість відповідача перед позивачем за вказаними вище видатковими накладеними становив 150.279,16 грн.

Позивачем подано платіжні доручення № 1403 від 24.10.2017 на суму 5.000,00 грн., № 1471 від 26.10.2017 на суму 10.000,00 грн., № 1523 від 13.11.2017 на суму 12.201,97 грн., з яких вбачається, що відповідачем здійснено часткову оплату товару на загальну суму 27.201,97 грн.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Отже, матеріали справи свідчать, що відповідач не виконав зобов'язання по сплаті отриманого товару у повному обсязі, в результаті чого виникла заборгованість перед позивачем, розмір якої складає 123.077,19 грн.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Абзацом 1 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України визначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

З огляду на викладене, вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 123.077,19 грн. обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Матеріалами справи підтверджується що відповідач, в порушення умов договору, у визначені строки оплату за товар не провів, а отже є таким, що прострочив виконання зобов'язання.

Пунктом 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено що, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно п. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частина 2 ст. 551 Цивільного кодексу України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Сторони можуть домовитись про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків передбачених законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом зокрема сплата неустойки.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафних санкцій надано сторонам частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України.

Згідно з ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» встановлює, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Так, згідно з п. 7.2 договору в разі порушення покупцем грошових зобов'язань передбачених п. 5.1 цього договору він сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період стягнення пені, від суми заборгованості, за кожний день затримки платежу.

Отже, при укладанні договору сторони визначили відповідальність за порушення зобов'язання щодо сплати отриманого товару.

В зв'язку з тим, що взяті на себе зобов'язання по сплаті отриманого товару відповідач своєчасно не виконав, він повинен сплатити позивачу, пеню розмір якої за обґрунтованими розрахунками становить 9.201,32 грн.

Вимоги позивача в частині стягнення пені в сумі 9.201,32 грн. обґрунтовані і підлягають задоволенню.

В зв'язку з тим, що відповідач припустився прострочення по сплаті отриманого товару, позивач на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України просить суд стягнути з відповідача 2.414,02 грн. збитків від зміни індексу інфляції та 1.104,17 грн. - 3% річних.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Умовами договору не визначено інший розмір процентів.

Суд приходить до висновку про задоволення вимог щодо стягнення з відповідача 2.414,02 грн. збитків від зміни індексу інфляції та 1.104,17 грн. - 3% річних (за обґрунтованими розрахунками).

Згідно з ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідачем не спростовано належними засобами доказування обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог.

Посилання відповідача на те, що всупереч умовам договору поставка здійснена без будь-яких заявок відповідача не приймається судом до уваги, оскільки відповідач отримав товар від позивача, а тому має здійснити його оплату.

Зважаючи на вищевказане, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Палета Плюс» є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілк Ворд» (01133, м. Київ, вул. Є.Коновальця, 31, офіс 107/2, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Палета Плюс» (18005, м. Черкаси, вул. Рози Люксембург, 31, офіс 305, ) 123.077 (сто двадцять три тисячі сімдесят сім) грн. 19 коп. основного боргу, 9.201 (дев'ять тисяч двісті одна) грн. 32 коп. пені, 2.414 (дві тисячі чотириста чотирнадцять) грн. 02 коп. збитків від зміни індексу інфляції, 1.104 (одна тисяча сто чотири) грн. 17 коп. - 3% річних, 2.036 (дві тисячі тридцять шість) грн. 95 коп. витрат по сплаті судового збору.

Повне рішення складено 20.11.2017.

СуддяВ.В.Сівакова