ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" листопада 2017 р.Справа № 922/3278/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Шарко Л.В.

при секретарі судового засідання Васильєвой Л.О.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Міко", м. Харків
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Юкрейніен Кепітел Білдинг", м. Харків
про стягнення 43 274,48 грн.
за участю представників:

позивача - ОСОБА_1, довіреність б/н від 23.10.2017 року;

відповідача - не з'явився;

ВСТАНОВИВ:

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія Міко" звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Юкрейніен Кепітел Білдинг" про стягнення заборгованості за Договором поставки № 1.2 від 10 січня 2017 року в розмірі 43 274,48 грн. з яких: 31 782,29 грн. - сума основного боргу; 7 379,85 грн. - пеня; 873,23 грн. - 3% річних; 3 239,11 грн. - інфляційні втрати (з урахуванням заяви позивача про зменшення розміру позовних вимог від 23.10.2017 року). Також позивач просить суд покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 28.09.2017 року за позовною заявою було порушено провадження у справі № 922/3278/17 та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні на 23 жовтня 2017 року.

Ухвалою суду від 23.10.2017 року розгляд справи було відкладено на 08 листопада 2017 року.

Представник позивача, який брав участь в судовому засіданні 08.11.2017 року, підтримував позовні вимоги та просив суд їх задовольнити з урахуванням поданого до суду зменшення.

Відповідач правом на участь представника в судовому засіданні не скористався, витребуваних ухвалою суду документів не надав, про причини неявки суд не повідомив.

Як роз'яснив Вищий господарський суд України у Постанові Пленуму № 18 від 26 грудня 2011 року (з подальшими змінами та доповненнями) "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

У разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (пункт 4 частини другої статті 81-1 ГПК), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони (іншого учасника судового процесу) про час і місце наступного судового засідання (підпункт 3.9.1 підпункту 3.9 пункту 3 Постанови).

З огляду на викладене, враховуючи, що представник відповідача (ОСОБА_2, довіреність б/н від 12.02.2017 року) брав участь в судовому засіданні 23.10.2017 року, що відображено в протоколі судового засідання, Товариство з обмеженою відповідальністю "Юкрейніен Кепітел Білдинг" вважається належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи.

Згідно з частиною другою статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України України та статтею 33 Господарського процесуального кодексу України України сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, суд має створити належні умови всім учасникам судового процесу для виконання ними вказаного обов'язку по доведенню своєї правової позиції.

Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено належні умови для доведення учасниками судового процесу своєї правової позиції, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень, а також надано достатньо сторонам часу для підготовки до судового засідання, тощо. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (підпункт 3.9.2 підпункту 3.9 пункту 3 Постанови). Так, на думку суду, обставини справи свідчать про наявність у ній матеріалів достатніх для розгляду справи по суті та ухвалення законного і обґрунтованого рішення.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

10 січня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія Міко" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Юкрейніен Кепітел Білдинг" (покупець) було укладено Договір поставки № 1.2, відповідно до умов якого постачальник зобов'язується поставити, а покупець - прийняти та вчасно в повному обсязі оплатити ОСОБА_3 у кількості, по найменуваннях і цінах зазначених у рахунках-фактурах та видаткових накладних, що виписуються на кожну партію ОСОБА_3.

Кількість та асортимент ОСОБА_3, адреси, строки та умови поставки кожної конкретної партії ОСОБА_3, що постачається згідно з даним Договором, погоджуються та визначаються Сторонами у замовленнях (п. 1.2 Договору).

Датою поставки, згідно п. 2.3 Договору, вважається дата підписання обома Сторонами видаткової накладної, що засвідчує прийняття ОСОБА_3 покупцем від постачальника.

Відповідно до п. 3.1 Договору загальна ціна Договору складається із сумарної вартості ОСОБА_3, поставленого за відповідними видатковими накладними протягом строку дії Договору.

З матеріалів справи вбачається, що позивач належним чином виконував умови Договору поставки № 1.2 від 10.01.2017 року, виписав рахунок-фактуру № СФ-0000179 від 15.02.2017 року та передав у власність відповідачу ОСОБА_3 на загальну суму 128 917,49 грн., що підтверджується наступними доказами:

- видатковою накладною на відвантаження товару № РТ-0000170 від 23.02.2017 року на суму 86 122,39 грн. (з ПДВ) та товаро-транспортною накладною № 170 від 23.02.2017 року;

- видатковою накладною на відвантаження товару № РТ-0000177 від 24.02.2017 року на суму 36 101,92 грн. (з ПДВ) та товаро-транспортною накладною № 177 від 24.02.2017 року;

- видатковою накладною на відвантаження товару № РТ-0000189 від 28.02.2017 року на суму 6 693,18 грн. (з ПДВ) та товаро-транспортною накладною № 189 від 28.02.2017 року (том 1, арк.с. 16-21).

Продукцію, поставлену позивачем відповідно до зазначених накладних, було прийнято відповідачем (покупцем) без зауважень та претензій щодо кількості, асортименту, якості, вартості ОСОБА_3, що також не заперечується ТОВ "Юкрейніен Кепітел Білдинг".

Пунктами 3.2 та 3.3 Договору передбачено обов'язок покупця здійснити оплату за отриману партію ОСОБА_3 протягом 30 календарних днів з моменту отримання партії ОСОБА_3 згідно видаткових накладних, на підставі рахунку постачальника. Розрахунок здійснюється у національній валюті України - гривні, в безготівковій банківській формі шляхом перерахування покупцем грошових коштів на поточний рахунок постачальника на підставі рахунку останнього. Оплата вважається такою, що відбулася, з моменту зарахування відповідних коштів у повному обсязі на поточний рахунок постачальника.

Так, остаточний розрахунок за отриманий ОСОБА_3 відповідач повинен був здійснити не пізніше 26 березня 2017 року - за видатковою накладною № РТ-0000170 від 23.02.2017 року, 27 березня 2017 року - за видатковою накладною № РТ-0000177 від 24.02.2017 року та 31 березня 2017 року - за видатковою накладною № РТ-0000189 від 28.02.2017 року. Однак, відповідач взяті на себе зобов'язання щодо повної та своєчасної оплати товару не виконав, за передану по вказаним накладними продукцію розрахувався лише частково в сумі 97 135,20 грн., внаслідок чого у Товариства з обмеженою відповідальністю "Юкрейніен Кепітел Білдинг" виникла заборгованість перед позивачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія Міко", яка станом на день розгляду справи складає 31 782,29 грн.

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України.

Названі норми передбачають, що господарські зобов'язання можуть виникати безпосередньо з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

За договором поставки, відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України та статті 265 Господарського кодексу України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених норм, а також враховуючи, що відповідач, в установленому статтями 32, 33 Господарського процесуального кодексу України порядку, обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, доказів остаточної оплати товару отриманого за Договором поставки № 1.2 від 10 січня 2017 року суду не надав, суд дійшов висновку, що сума основного боргу в розмірі 31 782,29 грн. підтверджується наявними у матеріалах справи доказами та підлягає задоволенню.

Крім того, позивач, посилаючись на порушення відповідачем зобов'язань за Договором поставки № 1.2, просить стягнути з останнього пеню в розмірі 7 379,85 грн., інфляційні втрати в розмірі 3 239,11 грн. та 3% річних в розмірі 873,23 грн.

Згідно зі статтями 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Положеннями статті 216, частини першої статті 218 Господарського кодексу України також визначено, що підставою господарсько-правової відповідальності у вигляді застосування господарських санкцій є вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання. Одним з видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 Господарського кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесені штраф і пеня (частина перша статті 230 цього Кодексу).

Відповідно до приписів статті 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення.

Розмір пені має бути обрахований з урахуванням обмеження розміру пені подвійною обліковою ставкою Національного банку України згідно із Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

Умовами укладеного між сторонами Договору (пункт 6.5) також встановлено, що у разі порушення покупцем умов п. 3.2. цього Договору, він зобов'язаний сплатити постачальнику, за вимогою постачальника, пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на момент прострочення, від суми заборгованості, за кожен день прострочення.

З огляду на приписи вищезазначених норм та відповідно до умов Договору поставки, позивачем на суму простроченого зобов'язання, що складає 64 782,29 грн. (до проведення платежів від 15.09.2017 року, 25.09.2017 року та 18.10.2017 року) була нарахована пеня в розмірі 7 379,85 грн. Як свідчать матеріали справи, періоди нарахування позивачем пені визначено вірно та згідно діючого законодавства.

Після здійснення перевірки наведеного позивачем розрахунку, суд дійшов висновку, що останній є арифметично вірним, відповідає умовам укладеного між сторонами Договору поставки та вимогам законодавства України, а позовні вимоги в частині стягнення пені в розмірі 7 379,85 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Розглянувши позовні вимоги в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат в розмірі 3 239,11 грн. та 3% річних в розмірі 873,23 грн., суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням процентів річних є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Суд зазначає, що в п. 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України" № 14 від 17.12.2013 р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" зазначено, що індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Як свідчать матеріали справи, період нарахування позивачем 3% річних та інфляційних втрат визначено вірно, згідно діючого законодавства, однак при перевірці розрахунку за допомогою калькулятору підрахунку заборгованості та штрафних санкцій "ОСОБА_4 підприємство Версія 9.5.3", судом встановлено, що загальний розмір інфляційних втрат становить 2 559,37 грн. За таких обставин, позов в частині стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 873,23 грн. та інфляційних втрат в розмірі 2 559,37 грн. є обґрунтованим, правомірним та задовольняється судом.

В частині стягнення з відповідача 679,74 грн. інфляційних втрат суд відмовляє в зв'язку з безпідставним пред'явленням до стягнення (невірне проведення розрахунку при обчисленні суми боргу з урахуванням індексу інфляції за вказаний період).

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаючи судові витрати в даній справі на відповідача, з вини якого спір доведено до суду.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 11, 509, 525, 526, 530, 546, 549, 610, 611, 625, 712 Цивільного кодексу України, статтями 173, 174, 193, 216, 217, 218, 230, 256 Господарського кодексу України, статтями 1, 4, 4-3, 22, 32, 33, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Юкрейніен Кепітел Білдинг" (адреса: 66116, м. Харків, вул. Серпова, 4, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Міко" (адреса: 61017, м. Харків, вул. Велика Панасівська, 181, ) основну заборгованість в розмірі 31 782,29 грн., пеню в розмірі 7 379,85 грн. 3% річних в розмірі 873,23 грн., інфляційні втрати в розмірі 2 559,37 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 600,00 грн.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

В частині стягнення з відповідача 679,74 грн. інфляційних втрат - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку для оскарження. Зазначений строк обчислюється з дня підписання повного тексту рішення. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 13.11.2017 р.

Суддя ОСОБА_5