ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.11.2017 року Справа № 904/7163/17

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Кощеєва І.М. ( доповідач ),

суддів: Євстигнеєва О.С., Чус О.В.

секретар судового засідання: Ковізиков В.Ю.

представники сторін:

від позивача: Белехов А.О. - представник ( дов. від 04.09.2017 р. )

від відповідача: Кухаров О.О. - представник ( дов. від 21.07.2017 р. )

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю "Тауер Дівелопмент"

на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 12.09.2017 р. у справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю

науково-виробничої фірми "Флоріт",

с. Старі Кодаки Дніпровського району Дніпропетровської області

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тауер Дівелопмент",

м. Дніпро Дніпропетровської області

про стягнення заборгованості за договором підряду

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 12.09.2017 р. ( суддя Бондарєв Е. М. ) у справі № 904/7163/17 позов задоволено повністю - стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "Тауер Дівелопмент" на користь товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробнича фірма "Флоріт" основний борг у сумі 18 668,91 грн., інфляційні втрати у сумі 1 483,81 грн., 3% річних у сумі 299,00 грн., пеню у сумі 14 095,03 грн., 50 % штрафу у сумі 28 679,83 грн. та витрати по сплату судового збору у сумі 1 600,00 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "Тауер Дівелопмент" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просить апеляційний суд скасувати рішення господарського суду Дніпропетровської області від 12.09.2017 р. по справі № 904/7163/17 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги, Відповідач посилається на те, що документи на які посилається Позивач, а саме акт виконаних робіт, з боку Відповідача не підписувався, роботи за Договором не приймались, оскільки необхідні документи на адресу Відповідача не надсилались. Даний факт судом першої інстанції було залишено поза увагою.

При цьому Скаржник зазначає, що Позивач як учасник господарських правовідносин, відповідно до ч. 2 ст. 230 ГК України та ч. 3 ст. 232 ГК України мав право протягом шести місяців з дня коли зобов'язання щодо оплати виконаних робіт повинно було бути виконане Відповідачем застосувати до нього штрафні санкції шляхом пред'явлення відповідної письмової претензії, нарахувавши їх до сплати у зв'язку із не належним виконанням Відповідачем свого зобов'язання.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, так як при прийнятті рішення суд повністю встановив обставини, які мають значення для справи, внаслідок правильності дослідження доказів та застосування норм права. Доводи ж, викладені в апеляційній скарзі, Позивач вважає необгрунтованими, а апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню. Позивач вказує на те, що Акт № 16-11-12015 про виконання будівельно-монтажних робіт до Договору було надіслано на адресу Відповідача разом із претензією.

Автоматичною системою документообігу для розгляду справи визначено суддю-доповідача Кощеєва І.М. у складі колегії суддів: Євстигнеєва О.С., Чус О.В.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 28.09.2017 р. апеляційна скарга прийнята до провадження колегією суддів у складі: Кощеєва І. М. ( головуючий ), суддів: Євстигнеєва О. С.,Чус О.В. Розгляд справи призначено на 19.10.2017 р.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 19.10.2017 р. розгляд апеляційної скарги було відкладено на 14.11.2017 р.

У судовому засіданні 14.11.2017 р. була оголошена вступна та резолютивна частини постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення представників сторін, розглянувши та обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, в силу наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Як вбачається з матеріалів справи, 28.05.2015 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю науково-виробничої фірми "Флоріт" ( Підрядник ) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Тауер Дівелопмент" ( Замовник ) було укладено Договір підряду № 27-А1БЛ2, відповідно до п. 2.1 якого ( в редакції додаткової угоди № 1 від 06.11.2015 р. ) Підрядник зобов'язується в зазначений в договорі строк виконати на свій ризик, власними та залученими силами з використанням свого обладнання та матеріалів, за завданням Замовника роботи монтаж внутрішньої мережі каналізації та здати їх в обумовлені терміни замовнику, а Замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконані роботи на умовах цього договору.

Згідно з п. 2. додаткової угоди № 1 до Договору підряду № 27-А1БЛ2 - п. п. 3.1., 3.2. договору мають наступну редакцію: загальна вартість робіт, відповідно додатку № 1 до додаткової угоди №1 від 06.11.2015 р. складає: - 57 359,66 грн., в т. ч. ПДВ-20% - 9 559,94 грн.

Відповідно до п. 3. додаткової угоди № 1 до Договору підряду від 06.11.2015 р. строк виконання робіт, є предметом цієї додаткової угоди № 1, визначається графіком виконання робіт ( додаток № 2 до додатковою угодою № 1 ) та враховується при прийманні-здачі виконаних робіт по цьому договору.

Оплата вартості матеріалів здійснюється замовником, в національній валюті України, на умовах передоплати ( 100 % вартості ) протягом 3-х днів з моменту отримання рахунку від Підрядника. Оплата робіт здійснюється на умовах передоплати 30 % від загальної вартості робіт протягом 3-х днів з моменту отримання рахунку від підрядника. Наступна оплата виконаних робіт здійснюється замовником протягом 5 (п'яти) календарних днів з дня прийняття робіт та підписання актів виконаних робіт ( п. 5.1. договору ).

Згідно з Виписки по рахунку ( а. с. 46 ), Замовник 12.06.2015 р. здійснив перерахування коштів Підряднику на суму 38 690,74 грн. ( предоплата вартості матеріалів ( 100 % вартості ) та часткова предоплата робіт ).

П. 4 Додаткової угоди № 1 від 06.11.2015 р., сторони змінили умови оплати вартості робіт, встановивши, що оплата в рамках договору здійснюється в наступному порядку: авансування 100 % вартості робіт здійснюється протягом трьох банківських днів з моменту підписання Додаткової угоди № 1.

Тобто, умовами Договору підряду № 27-А1БЛ2 ( в редакції додаткової угоди № 1 від 06.11.2015 р. ) Замовник зобов'язувався оплатити виконані роботи на умовах 100 % авансування вартості робіт протягом трьох банківських днів з 06.11.2015 р. ( моменту підписання Додаткової угоди № 1 ).

Суб'єкти господарювання повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином, відповідно до закону, інших правових актів, договору ( ч. 1 ст. 193 ГК України ).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525ЦК України).

Доказів оплати решти суми авансування вартості робіт у розмірі 18 668,91 грн., як передбачено п. 4 Додаткової угоди № 1 від 06.11.2015 р. - сторонами суду не надано. Наведене є предметом спору по цій справі.

За твердженням Позивача, останній на виконання вимог договору виконав роботи на суму 57 359,66 грн., у підтвердження чого надає акт № 16-11-12015 2015 р., однак зазначений акт не підписаний зі сторони Замовника. Доказів відмови Відповідача від прийняття виконаних робіт не надано.

З метою досудового врегулювання спору Позивачем на адресу Відповідача - 29.12.2016 р. була направлена претензія вих. № 200 від 29.12.2016 р. про сплату заборгованості, в якій Позивач вимагав сплати заборгованість за виконані роботи за спірним договором.

Вищезазначений акт № 16-11-12015 2015 р. був надісланий на адресу Відповідача в якості додатку до вказаної претензії.

Проте, претензія Позивача була залишена Відповідачем без відповіді.

Згідно з п. 5.4. договору, Підрядник на протязі 5 (п'яти) робочих днів з моменту закінчення етапу робіт, пред'являє до здачі виконаних робіт та надає для підписання Замовнику акти виконаних робіт. Склад та обсяг робіт, котрі підлягають прийманню та оплаті, повинні відповідати умовам договору.

Відповідно до п. 5.5. договору Замовник на протязі 5 (п'яти) робочих днів приймає виконанні роботи, перевіряє наданні підрядником документи фактичних обсягів виконаних робіт та їх відповідність проектній, робочій документації, кошторисній вартості, умовам договору приймає роботу та підписує акти виконаних робіт або надає вмотивовану відмову від приймання робіт і підписання акту виконаних робіт.

Замовник зобов'язаний своєчасно прийняти та оплатити роботу, виконану у відповідності до проектної, технічної документації, в терміни, визначені графіком виконання робіт з дотриманням умов виконання робіт ( п. 7.1.1. договору).

Підрядник має право вимагати від Замовника своєчасної оплати виконаних та прийнятих Замовником робіт ( п. 7.2.1. договору).

П. 11.1. договору визначено, що приймання виконаних Підрядником робіт здійснюється Замовником з моменту письмового повідомлення Підрядника про виконання об'єму робіт та оформлюється актом виконаних робіт та довідкою про вартості виконаних робіт по формі № КБ-3 ( або в іншій узгодженій сторонами формі ), підписаними уповноваженими представниками сторін. Акт виконаних робіт та довідку про вартість виконаних робіт по формі № КБ-3 готує Підрядник та протягом п'яти календарних днів з моменту завершення робіт (етапу робіт) пред'являти до приймання виконаних робіт і передає акти виконаних робіт для підписання замовником. Замовник протягом п'яти робочих днів зобов'язаний здійснити приймання виконаних робіт та підписати акт виконаних робіт в частині фактично виконаних робіт, або надати вмотивовану відмову від приймання виконаних робіт.

Доказів письмового повідомлення Замовника про виконання об'єму робіт та оформленої довідки про вартості виконаних робіт по формі № КБ-3 ( або в іншій узгодженій сторонами формі ), Позивачем суду не надано.

Посилаючись на часткове ( у сумі 38 690,75 грн. ) виконання Відповідачем зобов'язань за договором підряду № 27-А1БЛ2 від 28.05.2015 р. в частині своєчасної та повної оплати за виконані будівельно-монтажні роботи за Актом № 16-11-12015 на суму 57 359,66 грн., ТОВ науково-виробнича фірма "Флоріт" просить стягнути з ТОВ "Тауер Дівелопмент" заборгованості на загальну суму 63 226,58 грн., з яких: 18 668,91 грн. заборгованість по вартості виконаних робіт за договором підряду; 1 483,81 грн. інфляційні втрати за період з січня 2017 року по червень 2017 року; 299,00 грн. 3% річних за період з 14.01.2017 по 28.07.2017; 14 095,03 грн. пеня за період з 14.01.2017 по 14.06.2017; 28 679,83 грн. 50% штрафу.

Під час розгляду спору в суді першої інстнції, Відповідач заперечуючи проти задоволення позовних вимог, просив суд застосувати строк позовної давності до вимог щодо стягнення пені.

Місцевий господарський суд оскаржуваним рішенням у даній справі повністю задовольнив позовні вимоги Позивача, пославшись на те, що положення договору не містять чітких умов щодо строків оплати в розумінні ст. 251 ЦК України, тому до даних правовідносин підлягають застосуванню положення ч. 2 ст. 530 ЦК України, оскільки Позивачем були виконані роботи без отримання авансування 100 % вартості робіт. Тобто, фактичні дії свідчать про те, що сторони змінили умови договору, при цьому не було встановлено строк виконання зобов'язання щодо здійснення розрахунків за виконані роботи.

З врахуванням викладеного, господарським судом Дніпропетровської області дійшов висновку про відсутність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності нарахованих Позивачем штрафних санкцій, виходячи з того, що право на звернення з позовом щодо стягнення основної заборгованості було реалізовано Позивачем у межах строку позовної давності.

Однак, апеляційний господарський суд вважає такий висновок місцевого господарського суду необґрунтованим у зв'язку з наступним.

Обгрунтовано встановивши виникнення у Відповідача зобов'язання з оплати 18 668,91 грн. вартості робіт, суд першої інстанції дійшов хибного висновку про застосування до правовідносин сторін положення ч. 2 ст. 530 ЦК України, пославшись на зміну умов договору фактичними діями однієї із сторін, що протирічить приписам чинного законодавства. З врахуванням викладеного, також є хибним висновок господарського суду Дніпропетровської області про відсутність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності щодо нарахованої Позивачем пені.

Так, ч. 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно визначень ч. ч. 1, 2 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати ( ч. 2 ст. 251 та ч. 2 ст. 252 ЦК України ).

Згідно ст. 854 ЦК України якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково. Підрядник має право вимагати виплати йому авансу лише у випадку та в розмірі, встановлених договором.

Як зазначалося раніше, умовами договору, а саме п. 4 Додаткової угоди № 1 від 06.11.2015 р., сторони встановили попередню оплату виконаної роботи у розмірі 100 %, яка повинна була відбутися протягом трьох банківських днів з моменту підписання Додаткової угоди № 1 - з 06.11.2015 р.

Проведення Позивачем певних будівельно-монтажних робіт з посиланням на Акт № 16-11-1 2015 без отримання 100 % попередньої оплати вартості робіт не свідчить про зміну умов договору, як зазначає суд першої інстанції, оскільки як встановили сторони в п. 16.5. договору - усі зміни до договору дійсні лише за умови їх підписання уповноваженими особами.

Отже, у Відповідача виникло зобов'язання з оплати 18 668,91 грн. вартості робіт у строк встановлений умовами договору, а не на підставі ч. 2 ст. 530 ЦК України - після отримання претензії, як зазначив суд першої інстанції.

Відповідно до положень ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом ( ч. 1 ст. 612 ЦК України ).

Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (частини перша, друга статті 217 ГК). Штрафними санкціями відповідно до частини першої статті 230 ГК визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими ГК України та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов'язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення ЦК України ( ч. 1 ст. 199 ГК України ).

Видами забезпечення виконання зобов'язання за змістом положень частини першої ст. 546 ЦК України є неустойка, порука, гарантія, застава, притримання, завдаток, а частиною другою цієї норми визначено, що договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік забезпечувальних заходів для належного виконання зобов'язання не є вичерпним і сторони, використовуючи принцип свободи договору, передбачений ст. 627 ЦК України, мають право встановити й інші, окрім тих, що передбачені частиною першою ст. 546 ЦК України, засоби, які забезпечують належне виконання зобов'язання, за умови, що такий вид забезпечення не суперечить закону.

За змістом положень ч. 4 ст. 231 ГК України розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до п. 12.2. договору сторони визначили, що у разі прострочення оплати за виконанні роботи Замовник сплачує Підряднику штрафні санкції у вигляді пені в розмірі 0,5 % від суми прострочення платежу за кожний день прострочення.

На підставі п. 12.2. договору, Позивачем заявлено до стягнення сума пені в розмірі 14 095,03 грн., нарахована за період з 14.01.2017 р. по 14.06.2017 р., виходячи з 0,5 % від суми прострочення платежу - 18 668,91 грн. за кожний день прострочення.

Позовні вимоги щодо стягнення суми пені місцевим господарським судом задоволені у повному обсязі.

Однак, апеляційний господарський суд вважає такий висновок місцевого господарського суду необґрунтованим у зв'язку з наступним.

Згідно з ч. 2 ст. 343 ГК України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань врегульовано Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня ( ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" ).

Ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" визначає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

В постанові Верховного Суду України від 24.10.2011 р. у справі № 25/187, прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції статей 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", ч. 2 ст. 343 ГК України у правовідносинах щодо стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, зазначено, що яким би способом не визначався в договорі розмір пені, він не може перевищувати той розмір, який установлено законом як граничний, тобто за прострочення платежу за договором може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислено на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України.

Виходячи з наведеного колегія суддів дійшла висновку, що місцевим судом без врахування вимог ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", ч. 2 ст. 343 ГК України, взято до уваги розрахунок пені, здійснений виходячи із ставки у розмірі 0,5 % від суми простроченого платежу, а не подвійної облікової ставки Національного банку України.

З врахуванням періоду прострочення та суми заборгованості, визначеної судом першої інстанції, а також подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період прострочення, розмір пені становить 2 103,19 грн.

Отже, Позивач відповідно до умов договору і положень чинного законодавства має право на застосування штрафних санкцій у виді пені до Замовника у зв'язку з порушенням останнім строку виконання господарського зобов'язання в частині оплати решти вартості виконаної роботи.

Натомість законодавством визначено строк (позовна давність), у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК). Так, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК), а для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік (стаття 258 ЦК). Відповідно до частини п'ятої статті 261 ЦК за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Разом із тим положеннями ч. 6 ст. 232 ГК передбачено особливість порядку застосування господарських штрафних санкцій, відповідно до якої нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Таким чином, положення глави 19 ЦК про строки позовної давності підлягають застосуванню з урахуванням особливостей, передбачених частиною шостою ст. 232 ГК, а тому:1) якщо господарська санкція нараховується за кожен день прострочення на відповідну суму, то позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється окремо за кожний день прострочення. Право на позов про стягнення такої санкції за кожен день прострочення виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права; 2) з огляду на те, що нарахування господарських штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, то строк позовної давності спливає через рік від дня, за який нараховано санкцію. Положення статті 266, частини другої статті 258 ЦК про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду у межах строку позовної давності за основною вимогою, до господарських санкцій не застосовується ( наведений висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 08.02.2017 р. у справі № 910/29752/15 і відповідно до ст. 111-28 ГПК України є обов'язковим для застосування ).

У справі, яка розглядається, умовами Договору підряду № 27-А1БЛ2 ( в редакції додаткової угоди № 1 від 06.11.2015 р. ) визначено строк виконання зобов'язань - оплата вартості робіт на умовах 100 % авансування протягом трьох банківських днів з 06.11.2015 р. ( моменту підписання Додаткової угоди № 1 ), матеріалами справи встановлено факт його не виконання з вказаного часу і до вирішення спору в суді.

Оскільки Позивач звернувся до суду з позовом у липні 2017 року, тобто поза межами річного строку, установленого законом для вимог про стягнення пені, а Відповідачем до ухвалення рішення в справі було заявлено про застосування позовної давності, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову в частині стягнення пені у зв'язку з правомірністю звернення Позивача до суду за захистом порушеного права у межах трирічного строку позовної давності за основною вимогою.

П. 12.8. договору сторони встановили, що в разі вчинення Замовником дій, що призвели до прострочення виконання договору Підрядчиком і/або відмовою Замовником від прийняття виконаних робіт (етапів робіт) і/або Замовником від договору не з вини підрядника, Замовник сплачує підряднику штраф у розмірі 50 % від вартості договору, в незалежності від суми сплачених робіт та штрафних санкцій по цьому договору.

На підставі п. 12.8. договору з посиланням на відмову Замовником від прийняття виконаних робіт, Позивачем була нарахована суму штрафу в розмірі 28 679,83 грн., яка була стягнута судом першої інстанції.

Колегія суддів апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення вказаного штрафу, оскільки в матеріалах справи відсутня докази вчинення Відповідачем будь-яких дій, спрямованих на відмову від прийняття робіт. При цьому, як зазначає сам Позивач роботи за актом виконання будівельно-монтажних робіт до договору вважаються такими, що прийняті Відповідачем без заперечень на підставі п. 5.4 договору.

Крім того, Позивачем не надано суду доказів виконання дій зі сторони Підрядника, передбачених п. 11.1. договору, які повинні передувати прийманню виконаних Підрядником робіт, а саме відсутні докази письмового повідомлення Замовника про виконання об'єму робіт та оформлення довідки про вартості виконаних робіт по формі № КБ-3 ( або в іншій узгодженій сторонами формі ).

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора, відповідно до ст. 625 ЦК України зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Тобто, у разі неналежного виконання боржником грошового зобов'язання виникають нові додаткові зобов'язання, які тягнуть за собою втрату матеріального характеру.

Отже, з урахуванням приписів ст. 549, ч. 2 ст. 625 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» правовими наслідками порушення грошового зобов'язання Відповідачем, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку ( її стягнення передбачене договором ), інфляційні нарахування, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Позивач нарахував та просить стягнути 3% річних за загальний період з 14.01.2017 р. по 28.07.2017 р. у сумі 299,00 грн. та інфляційні втрати з січня 2017 р. по липень 2017р. у сумі 1 483,81 грн.

Здійснивши перевірку розрахунку Позивача заявлених до стягнення сум 3 % річних нарахованих та інфляційних втрат на суму основного боргу, апеляційний господарський суд порушень вимог чинного законодавства не виявив.

Щодо нарахування 3 % річних, то за розрахунком апеляційного господарського суду розмір вказаної суми є більшим, ніж зазначений в позові, але оскільки суд не може вийти за межі позовних вимог, тому до стягнення підлягає сума заявлена Позивачем.

Враховуючи наявність простроченого зобов'язання, місцевий господарський суд правомірно дійшов висновку про наявність підстав для стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

З огляду на викладене, апеляційна скарга Позивача підлягає задоволенню частково, відповідно рішення суду першої інстанції, як прийняте за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, підлягає зміні, з викладенням наступної резолютивної частини рішення, відповідно до якого позовні вимоги підлягають задоволенню частково в розмірі 20 451,72 грн., з яких: 18 668,91 грн. - основний борг, 1 483,81 грн. - інфляційні втрати, 299,00 грн. - 3% річних.

Керуючись ст. ст. 101-103, 105 ГПК України, суд, - ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Тауер Дівелопмент" задовольнити частково.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 12.09.2017 р. у справі № 904/7163/17 змінити, виклавши резолютивну частину в наступній редакції:

«Позов задовольнити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Тауер Дівелопмент" ( 49027, м. Дніпро, вул. Володимира Вернадського, буд. 35-Б, корпус 2, ідентифікаційний код 34823313 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробнича фірма "Флоріт" (52072, Дніпропетровська область, Дніпровський район, с. Старі Кодаки, вул. Аеропорт, буд. 187, ідентифікаційний код 13455759 ) основний борг у сумі 18 668,91 грн., інфляційні втрати у сумі 1 483,81 грн., 3% річних у сумі 299,00 грн., та витрати по сплату судового збору у сумі 517,55 грн., про що видати наказ.

В задоволені решти позовних вимог пов'язаних зі стягненням: пені у сумі 14 095,03 грн., 50 % штрафу у сумі 28 679,83 грн. - відмовити.»

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробнича фірма "Флоріт" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Тауер Дівелопмент" суму судового збору за подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду в розмірі 569,30 грн., про що видати наказ.

Видачу наказів доручити господарському суду Дніпропетровської області.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Постанова складена у повному обсязі 15.11.2017 року

Головуючий суддя І.М. Кощеєв

Суддя О.С. Євстигнеєв

Суддя О.В. Чус