ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2017 року Справа № 911/2059/16
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючогоГубенко Н.М.
суддівБарицької Т.Л. Картере В.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "ПриватБанк"
на постанову відКиївського апеляційного господарського суду 17.07.2017
у справі№ 911/2059/16
Господарського судуКиївської області
за позовомПублічного акціонерного товариства Комерційного банку "ПриватБанк"
доФізичної особи-підприємця ОСОБА_4
простягнення заборгованості

у судовому засіданні взяли участь представники:

- позивача повідомлений, але не з'явився;
- відповідача повідомлений, але не з'явився;
ВСТАНОВИВ:

24.06.2016 Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення: - заборгованості за кредитом у розмірі 65174,09 грн.; - заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 83234,98 грн.; пені у розмірі 85102,08 грн.

Рішенням Господарського суду Київської області від 22.09.2016 у справі № 911/2059/16 (суддя Грєхов А.С.) стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "ПриватБанк" заборгованість за кредитом у розмірі 65174,09 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 83234,98 грн. та пеню у розмірі 85102,08 грн.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.07.2017 у справі № 911/2059/16 (колегія суддів у складі: Агрикова О.В. - головуючий суддя, судді Пономаренко Є.Ю., Чорногуз М.Г.) рішення Господарського суду Київської області від 22.09.2016 у справі № 911/2059/16 в частині стягнення 51860,27 грн. пені скасовано. Резолютивну частину рішення Господарського суду Київської області від 22.09.2016 у справі №911/2059/16 викладено в наступній редакції: "1. Позов задовольнити частково. 2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" 65174,09 грн. боргу за кредитом, 83234,98 грн. боргу по процентам за користування кредитом та 33241,81 грн. пені, 2724,73 грн. судового збору. В решті позовних вимог відмовити".

Не погоджуючись з постановою апеляційного господарського суду, Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного господарського суду від 17.07.2017 у справі № 911/2059/16, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи підстави звернення з касаційною скаргою, скаржник посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 надала відзив на касаційну скаргу, в якому з нею не погоджується та просить касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "ПриватБанк" залишити без задоволення, рішення Господарського суду Київської області від 22.09.2016 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 17.07.2017 у справі № 911/2059/16 залишити без змін.

Усіх учасників судового процесу відповідно до статті 1114 ГПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

07.11.2017, через канцелярію Вищого господарського суду України, від Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку із зайнятістю її представника в іншому судовому засіданні.

Колегія суддів Вищого господарського суду України не вбачає за можливе задовольнити дане клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 не надала доказів на підтвердження викладеного; ст. ст. 69, 1118 ГПК України обмежено строк розгляду касаційної скарги; в силу наданих ст. 1117 ГПК України повноважень, суд касаційної інстанції не має права досліджувати докази, збирати нові, тощо, а перевіряє судові рішення виключно на дотримання судами при їх прийнятті норм матеріального та процесуального права; п. 3 резолютивної частини ухвали Вищого господарського суду України від 17.10.2017 у справі № 911/2059/16 доведено до відома сторін та скаржника, що нез'явлення їх повноважних представників у судове засідання касаційної інстанції не тягне перенесення справи на інші строки, не перешкоджає розгляду справи без їх участі.

Ознайомившись з матеріалами та обставинами справи на предмет надання їм судами попередніх інстанцій належної юридичної оцінки та повноти встановлення обставин справи, дотримання норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Причиною виникнення даного спору є питання щодо наявності підстав для стягнення з відповідача визначених позивачем заборгованості по кредиту, заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитом та пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором.

В обґрунтування підстав позову позивач посилається на те, що відповідачем неналежно виконувались зобов'язання, передбачені "Умовами та правилами надання банківських послуг" (надалі - Умови), Тарифами Банку, що розміщені в мережі Інтернет на сайті http:/privatbank.ua, які разом із заявою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 від 29.03.2011, про приєднання та згоди з Умовами та Тарифами Банку, що розміщені в мережі Інтернет на сайті http:/privatbank.ua, складають договір банківського обслуговування від 29.03.2011.

Суд першої інстанції задовольняючи позов виходив з обгрунтованості позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції погодився із висновками місцевого господарського суду про наявність підстав для стягнення заборгованості по кредиту та заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитом.

Водночас, апеляційний господарський суд, скасовуючи рішення місцевого господарського суду в частині стягнення пені у розмірі 51860,27 грн., дійшов висновку - про відсутність підстав для стягнення пені у заявленому розмірі, з яким погоджується колегія суддів суду касаційної інстанції, з огляду на таке.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та вбачається з матеріалів справи 29.03.2011 відповідачем було подано позивачу та підписано заяву про відкриття поточного рахунку, у якій зазначено, що підписавши цю заяву відповідач погоджується з умовами, викладеними в Умовах та Правилах надання банківських послуг, Тарифах ПриватБанку, розміщеними на сайті банку, які разом з цією заявою складають договір банківського обслуговування.

Згідно із п. 3.1.1.73 Умов Банк надає послугу гарантованих платежів для виконання грошових зобов'язань по господарських договорах, які укладаються між Клієнтом і його контрагентами, а також між Клієнтом і Банком (далі послуга). Послуга надається у вигляді виконання Банком заявок на договірне списання коштів (далі - "гарантований платіж" або "заявка"), згідно з якими Клієнт - платник/одержувач доручає Банку зарахувати кошти на рахунок одержувача, в сумі та у дату, що зазначені при створенні заявки. Послуга надається Банком як за рахунок власних коштів платника, так і за рахунок кредитних коштів. Споживачами даної Послуги являються платник і одержувач платежів по господарських договорах.

Відповідно до п. 3.2.2.1 Умов визначено, що банк при наявності вільних коштів зобов'язується надати клієнту кредит у вигляді відновлюваної кредитної лінії, з лімітом і на цілі, зазначені в заявці на договірне списання (далі "гарантований платіж" або "заявка"), в обмін на зобов'язання клієнта по поверненню кредиту, сплаті відсотків, винагороди в обумовлені цим договором строки.

Згідно із п. 3.2.2.2. Умов Клієнтом по кредиту в термін до 30 днів включно, на 31-й день - заборгованість за кредитом стає простроченою. При цьому за користування кредитом Клієнт сплачує відсотки в розмірі 56% річних від суми заборгованості (за заявками, ініційованими до 01.02.2016), і відсотки в розмірі 64% річних від суми заборгованості (за заявками, ініційованими з 01.02.2016). Позичальник зобов'язується негайно передати Банку в заставу майнові права на одержання коштів по господарському (-им) договору (-ам) і/або майнові права на одержання товару по господарському (-им) договору (-ам), і/або товар в обороті через укладання з Банком відповідних договорів застави. Позичальник зобов'язується не ухилятися від виконання даного обов'язку і/або не перешкоджати в його виконанні та передачі даного майна і майнових прав у заставу Банку.

За приписами ст. 184 ГК України при укладенні господарського договору на основі вільного волевиявлення сторін проект договору може бути розроблений за ініціативою будь-якої із сторін у строки, погоджені самими сторонами. Укладення договору на основі вільного волевиявлення сторін може відбуватися у спрощений спосіб або у формі єдиного документа, з додержанням загального порядку укладення договорів, встановленого статтею 181 цього Кодексу.

У ст. 181 ГК України визначено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Згідно зі ст. 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції (частина 1 ст. 640 ЦК України).

За приписами ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 634 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов'язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв'язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено параграфом 2 глави 71 ЦК України і не випливає із суті кредитного договору (ст. 1054 ЦК України).

За договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком (ч.1 ст.1066 ЦК України). Клієнт зобов'язаний сплатити плату за виконання банком операцій за рахунком клієнта, якщо це встановлено договором (ч.4 ст.1068 ЦК України). Якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу. Права та обов'язки сторін, пов'язані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит (параграфи 1 і 2 глави 71 ЦК України), якщо інше не встановлено договором або законом (ст.1069 ЦК України).

Враховуючи викладене та зважаючи на встановлені обставини стосовно того, що відповідач після підписання заяви від 29.03.2011 приєднався до "Умов та Правил надання банківських послуг" та "Тарифів Банку", суди першої та апеляційної інстанції дійшли обґрунтованого висновку про те, що між сторонами у справі фактично було укладено змішаний договір (ст. 628 ЦК України), який містить елементи як кредитного договору, так і договору банківського рахунку, виходячи із положень ст.ст. 1054, 1066, 1067, 1068, 1069 ЦК України.

Відповідач подав позивачу заявки на гарантовані платежі (доручення на договірне списання) на загальну суму 117500,00 грн. за період з 15.11.2013 по 29.01.2014.

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" виконало заявки відповідача на гарантовані платежі на загальну суму 117500,00 грн., подані відповідачем за період з 15.11.2013 по 29.01.2014.

Відповідно до виписок по рахункам Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, у останньої станом на 26.05.2016 заборгованість перед позивачем становила 65174,09 грн. боргу за кредитом та 83234,98 грн. боргу по процентам за користуванням кредитом.

23.05.2016 позивачем на адресу відповідача направлено претензію № 31115K2HCS34N від 19.05.2016 з вимогою про усунення допущеного порушення зобов'язання.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічні вимоги містяться в ст. 193 ГК України.

Згідно із ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Вказані норми кореспондуються з положеннями ст. 193 ГК України.

Також ст. 629 ЦК України встановлює обов'язковість виконання сторонами умов договору.

Відтак, господарські суди першої й апеляційної інстанцій, встановивши факт невиконання відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором щодо повернення кредитних коштів, правильно застосували положення вказаних правових норм та дійшли правомірного висновку щодо наявності підстав для стягнення з відповідача заборгованості за кредитом та заборгованості по відсоткам за користування кредитом.

Що стосується висновків суду апеляційної інстанції щодо часткової відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення пені за порушення строків повернення кредитних коштів, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно із ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Отже, законодавець передбачив право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов'язання. У разі відсутності таких умов у договорі нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано відповідно до частини шостої статті 232 ГК України.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що пеня за порушення строків повернення кредитних коштів підлягає нарахуванню за період з 27.02.2014 по 27.08.2014, а позовні вимоги про стягнення вказаної пені після 27.08.2014 суперечать вимогам ч. 6 ст. 232 ГК України.

Посилання скаржника у касаційній скарзі на те, що відповідно до п. 3.2.2.10.4 Умов нарахування неустойки здійснюється протягом 15 років відхиляються колегією суддів суду касаційної інстанції, оскільки позивачем не доведено, що саме Умови, наведені позивачем, були чинні та діяли на час підписання відповідачем заяви від 29.03.2011, і що саме до цих Умов приєднався відповідач, прийняв їх і зобов'язався виконувати, а також, що саме ці Умови разом з заявою про відкриття банківського рахунку становили договір банківського обслуговування, підписаний сторонами у справі.

Не приймаються також до уваги посилання скаржника у касаційній скарзі на те, що у п. 3.2.2.10.7 Умов передбачено позовну давність 15 років щодо вимог про стягнення неустойки, оскільки приписом частини шостої статті 232 ГК України передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня (така правова позиція викладена у п. 2.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Всі інші доводи скаржника, викладені в касаційній скарзі, були предметом дослідження суду апеляційної інстанції, їм дана належна оцінка, тому відхиляються як необґрунтовані та такі, що не спростовують зроблених апеляційним господарським судом висновків. При цьому в частині встановлення фактичних обставин справи та переоцінки наявних доказів касаційна скарга не відповідає вимогам статті 1117 ГПК України стосовно меж перегляду справи в касаційній інстанції.

Відповідно до ст. 1117 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Згідно із п. 1 ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга залишається без задоволення, коли суд визнає, що рішення місцевого або постанова апеляційного господарських судів прийняті з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Такі рішення можуть бути скасовані лише у виняткових обставинах, а не тільки з метою одержання іншого рішення у справі (вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13.04.2016 у справі № 908/4804/14).

Беручи до уваги межі перегляду справи в суді касаційної інстанції та повноваження останнього, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана постанова відповідає вимогам матеріального та процесуального права і підстав для її скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "ПриватБанк" залишити без задоволення, постанову Київського апеляційного господарського суду від 17.07.2017 у справі № 911/2059/16 залишити без змін.

Головуючий суддя Н.М. ГУБЕНКО

Судді Т.Л. БАРИЦЬКА

В.І. КАРТЕРЕ