ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2017 року Справа № 915/2168/15
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді:Барицької Т.Л.,
суддів:Губенко Н.М.,
Іванової Л.Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКОПІК-Україна"
на постановуОдеського апеляційного господарського суду від 14.02.2017
та на рішеннягосподарського суду Миколаївської області від 02.11.2016
у справі№ 915/2168/15 господарського суду Миколаївської області
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "ЕКОПІК-Україна"
доПриватного підприємства "Виробничо-торгівельна фірма "ТАБ"
простягнення 1 040 901,15 грн.
в судовому засіданні взяли участь представники: - ТОВ "ЕКОПІК-Україна" Педак С.В., - ПП "ВТФ "ТАБ" Снігір Є.О., Притулюк Ю.О.,
В судовому засіданні, яке мало місце 08.11.2017, в порядку статті 77 ГПК України оголошувалася перерва.

ВСТАНОВИВ:

Постановою Вищого господарського суду України від 10.08.2016 були скасовані прийняті у даній справі судові рішення, і справу №915/2168/15 передано на новий розгляд.

За результатами нового розгляду, рішенням господарського суду Миколаївської області від 02.11.2016 у справі № 915/2168/15 (суддя Фролов В.Д.), залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 14.02.2017 (судді: Ліпчанська Н.В., Лисенко В.А., Ярош А.І.), відмовлено Товариству з обмеженою відповідальністю "ЕКОПІК-Україна" (надалі позивач/скаржник/ТОВ "ЕКОПІК-Україна") у задоволенні позову до Приватного підприємства "Виробничо-торгівельна фірма "ТАБ" (надалі відповідач/ПАТ "ВТФ "ТАБ") про стягнення грошових коштів у розмірі 1 040 901,15 грн.

Позивач, не погоджуючись із прийнятими у даній справі судовими рішеннями, звернувся до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального та матеріального права, просить рішення та постанову скасувати і прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваних судових актів, вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне.

Предметом даного спору є вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором №640511-КЮ у розмірі 1 040 901,15 грн., з яких заборгованість по кредиту становить 998 760,97 грн., заборгованість зі сплати відсотків - 42 140,18 грн., право вимоги за яким позивач набув на підставі договору відступлення права вимоги, укладеного з ПАТ Банк "Морський".

Обґрунтовуючи підстави позову, позивач посилається на те, що внаслідок передання (відступлення) йому ПАТ Банк "Морський" за договором про відступлення права вимоги від 16.06.2014 за кредитним договором №640511-КЮ від 03.06.2011 права вимоги до відповідача, враховуючи невиконання відповідачем своїх зобов'язань за кредитним договором з повернення кредитних коштів та відсотків за користування ними, позивач в судовому порядку вимагає стягнути з відповідача наявну у останнього заборгованість.

Суди попередніх інстанцій, відмовляючи у позові, виходили з того, що, укладений між сторонами у справі договір за своєю правовою природою є договором факторингу, адже відповідає вимогам глави 73 ЦК України, зокрема, ст. 1077 ЦК України. Крім того, як зазначили суди, відповідно до ст. 1079 ЦК України, фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Фінансовою установою є установа (ліцензіат), яка отримала відповідну ліцензію. В той же час, ТОВ "ЕКОПІК-Україна" не має статусу фінансової установи у розумінні Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", яка може надавати фінансові послуги у формі факторингу, а тому даний позов не може бути задоволений.

Відносно прийнятих у даній справі судових рішень, колегія суддів зазначає наступне.

Частина третя статті 6 ЦК України визначає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, проте не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Норму статті 6 ЦК України розкриває стаття 627 цього Кодексу, в якій зазначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Відповідно до термінів, наведених у п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку.

Відповідно до п. 2 розділу І Положення про Державний реєстр фінансових установ України, затвердженого розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України №41 від 28.08.2003, фінансова установа - ліцензіат - це фінансова установа, яка отримала відповідну ліцензію Нацкомфінпослуг на надання фінансової послуги.

Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг").

Згідно з п. 11 ст. 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" факторинг є фінансовою послугою.

При цьому ч.ч. 1 та 2 ст. 7 зазначеного Закону передбачено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов'язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.

Таким чином, договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором (фінансовою установою) клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

Тобто, ознаками договору факторингу є його оплатність (відступлення права вимоги за певну плату) та те, що сторона за договором (фактор), яка передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), повинна бути фінансовою установою та мати відповідну ліцензію; тобто фактором може бути не будь-яка особа, а лише фінансова установа, визначена законом.

Разом з тим розділ І книги п'ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов'язання, зокрема положення щодо сторін у зобов'язанні.

Так, відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 ЦК України).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов'язанні.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору та відбувається на підставі укладеного між ними правочину.

Таким чином, між договором про відступлення права вимоги та договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) є одна лише спільна риса: вони базуються на заміні кредитора у зобов'язанні.

При вирішенні спору про стягнення заборгованості за позовом особи, яка отримала право вимоги за відповідним договором до боржника, суду слід встановити правову природу договору, за яким новий кредитор отримав відповідне право вимоги, а саме: чи є це просто договір відступлення права вимоги, чи є це договір факторингу, ознаками якого є, як вказувалося вище, оплатність такого договору (плата новим кредитором новому кредитору за отримане право вимог, при чому передане право вимоги не є платою за надану фактором послугу), а також чи є новий кредитор за таким договором фінансовою установою, тобто, чи може вчиняти такий правочин.

Як встановили суди попередніх інстанцій та вбачається із матеріалів справи, 16.06.2014 між ПАТ Банк "Морський" та ТОВ "ЕКОПІК-Україна" був укладений договір про відступлення права вимоги за договором №640511-КЮ від 03.06.2011, укладеним між ПАТ Банк "Морський" та ПАТ "ВТФ "ТАБ" (відповідачем/боржником).

Відповідно до положень договору про відступлення права вимоги, первісний кредитор ПАТ Банк "Морський" в порядку та на умовах, визначених цим договором та чинним законодавством України, за плату, передбачену цим договором, відступає (передає), а новий кредитор - ТОВ "ЕКОПІК-Україна" приймає (набуває) право грошової вимоги первісного кредитора за договором №640511-КЮ від 03.06.2011 з урахуванням змін та доповнень до нього. Загальна сума заборгованості боржника за правочином, вказаним у п. 1.1. цього договору, станом на дату укладення цього договору становить 1 040 901,15 грн., з яких: 9988 760,97 грн. - заборгованість по кредиту, 42 140,18 грн. - заборгованість по відсотках (п. 1.1. договору).

Як встановили суди попередніх інстанцій, згідно з п. 2.1. договору про відступлення права вимоги, первісний кредитор та новий кредитор домовились, що загальна вартість відступлених прав вимоги за кредитним договором (ціна продажу) складає 1 040 901,15 грн. та оплачується новим кредитором відповідно до умов, визначених у п. 2.2. цього договору.

Відповідно до п. 2.2. договору, новий кредитор зобов'язаний оплатити первісному кредитору вартість відступлених прав за кредитним договором (ціну продажу) шляхом перерахування суми, визначеної у п. 2.1. цього договору протягом 5 робочих днів з моменту отримання грошових коштів від боржника. У разі отримання грошових коштів не в повному обсязі, зазначеному в п. 2.1. договору, а частками, новий кредитор перераховує грошові кошти у розмірі отриманої частки та перераховує цю частку первісному кредитору протягом 5 робочих днів з моменту її отримання.

Згідно з п. 3.1. договору про відступлення права вимоги новий кредитор зобов'язаний сплатити первісному кредитору вартість відступлених прав вимоги (ціну продажу) за кредитним договором відповідно до умов цього договору.

Отже, зазначивши про наявність таких положень у договорі від 03.06.2011, суди попередніх інстанцій прийшли до висновку, що укладений між первісним та новими кредиторами договір є договором факторингу, однак, суди попередніх інстанцій не дослідили належним чином вказаних умов у їх сукупності на предмет того, чи відбулося фактичне фінансування новим кредитором (позивачем) первісного кредитора, за отримане за укладеним між ними договором право вимоги до боржника чи все-таки відбулася договірна передача зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору, що притаманне договорам, які мають іншу правову природу аніж договори факторингу і для укладення яких (інших договорів - договорів відступлення права вимоги), сторона, яка отримує право вимоги, не повинна бути фінансовою установою, позаяк, висновок судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову ТОВ "ЕКОПІК-Україна" з тих підстав, що він не є фінансовою установою, є передчасним.

Дослідження та переоцінка договору судом касаційної інстанції призвела б до порушення ст. 1117 ГПК України, відповідно до якої, касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до п. 3 ст. 1119 цього Кодексу касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції і передати справу на новий розгляд, якщо суд припустився порушень норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно зі ст. 11110 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення місцевого чи апеляційного господарського суду або постанови апеляційного господарського суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Порушення норм процесуального права є в будь-якому випадку підставою для скасування рішення місцевого або постанови апеляційного господарського суду, якщо справу розглянуто судом у незаконному складі колегії суддів.

За цих обставин, прийняті у справі судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до місцевого господарського суду, під час здійснення якого врахувати наведене у даній постанові та прийняти судове рішення у відповідності з нормами матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 1115 1117, 1119-11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКОПІК-Україна" задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного господарського суду від 14.02.2017 та рішення господарського суду Миколаївської області від 02.11.2016 у справі №915/2168/15 скасувати і справу передати на новий розгляд до господарського суду Миколаївської області.

Головуючий суддя Т.Л. Барицька

Судді: Н.М. Губенко

Л.Б. Іванова