ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2017 року Справа № 910/23875/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді Ємельянова А.С. (доповідач у справі),

суддів Карабаня В.Я.,

Ковтонюк Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргуПриватного акціонерного товариства "Фарлеп-Інвест"
на рішеннягосподарського суду міста Києва від 20.03.2017 р. (суддя Босий В.П.)
та на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 22.08.2017 р. (судді: Дикунська С.А., Мальченко А.О., Жук Г.А.)
у справі№910/23875/16 господарського суду міста Києва
за позовомДержавного підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго"
доПриватного акціонерного товариства "Фарлеп-Інвест"
простягнення 3 696 872 грн. 29 коп.
за участю представників:
від позивача не з'явились
від відповідача не з'явились

В С Т А Н О В И В:

Державне підприємство "Національна енергетична компанія "Укренерго" (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Фарлеп-Інвест" (далі - відповідач) про стягнення заборгованості з орендної плати, а також нарахованих на дану заборгованість штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних втрат.

Вказані позовні вимоги мотивовано тим, що відповідач неналежно виконував свої зобов'язання з повного та своєчасного внесення орендних платежів за користування нерухомим майном на підставі договору оренди державного майна.

Рішенням господарського суду міста Києва від 20.03.2017 р. у справі №910/23875/16, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.08.2017 р., позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 3 283 735 грн. 72 коп. заборгованості з орендної плати, 244 261 грн. 55 коп. пені, 142 716 грн. 22 коп. інфляційних втрат, 25 735 грн. 44 коп. 3% річних. В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Так, господарські суди попередніх інстанцій визнали доведеним факт прострочення виконання орендарем своїх зобов'язань зі сплати орендних платежів. Вказане і стало підставою для стягнення з відповідача боргу, який утворився з травня по листопад 2016 року, а також пені, 3% річних та інфляційних втрат.

При цьому, судами було здійснено вірний розрахунок штрафних санкцій та нарахувань, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, у зв'язку з чим позовні вимоги в даній частині задоволено частково.

Не погодившись з прийнятими господарськими судами попередніх інстанцій судовими актами, відповідач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 20.03.2017 р., постанову Київського апеляційного господарського суду від 22.08.2017 р. та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В своїй касаційній скарзі відповідач зазначає, що апеляційним господарським судом не було взято до уваги той факт, що рішенням господарського суду міста Києва від 28.02.2017 р. у справі №910/211/17 встановлено, що з березня 2016 року, орендоване майно відповідачем не використовується.

На думку скаржника, вказане свідчить про порушення господарським судом апеляційної інстанції приписів ст. 35 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 07.11.2017 р., касаційну скаргу відповідача прийнято до провадження. Розгляд справи призначено на 20.11.2017 р.

Відповідачем також подано клопотання про зупинення виконання рішення господарського суду міста Києва від 20.03.2017 р. до закінчення його перегляду в порядку касації.

Відповідно до ч. 1 ст. 1211 Господарського процесуального кодексу України суд за заявою сторони чи прокурора або за свою ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення господарського суду до закінчення його перегляду в порядку касації.

Враховуючи диспозитивний характер норм вказаної статті, з огляду на зміст заявленого скаржником клопотання про зупинення виконання рішення, колегія суддів Вищого господарського суду України відмовляє в задоволенні даного клопотання.

В судове засідання 20.11.2017 р. представники сторін не з'явились.

Враховуючи, що відповідно до приписів ст. 22 Господарського процесуального кодексу України явка в судове засідання це право, а не обов'язок сторін, колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду касаційної скарги без участі представників позивача та відповідача.

Перевіривши повноту встановлення місцевим та апеляційним господарськими судами обставин справи, правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 31.12.2003 р. між позивачем (орендодавець) та Акціонерним товариством закритого типу "Укомлайн" (орендар) укладено договір оренди №188/Р/АК/12/13/Т/256/01-03, відповідно до якого орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування об'єкт оренди - державне майно.

За умовами договору оренди, в строки, встановлені договором, орендар сплачує за користування об'єктом оренди орендну плату та по закінченні строку дії договору повертає його орендодавцеві.

Розмір орендної плати та умови здійснення розрахунків між сторонами викладено в розділі 3 договору №188/Р/АК/12/13/Т/256/01-03 від 31.12.2003 р.

Сторонами також було укладено додаткову угоду №1 від 30.12.2004 р. до вказаного договору, якою погоджено передачу в строкове платне користування додаткового майна: оптичні волокна №№ 4257/9, 4257/10, 4257/11, 4257/12.

Відповідно до п. 4 додаткової угоди № 1 від 30.12.2004 р. орендна плата встановлюється на підставі п. 7 Методики розрахунку орендної плати, затвердженої Кабінетом Міністрів України (постанова №786 від 04.10.1995 зі змінами та доповненнями) та спільною домовленістю сторін, приймається рівною 20% вартості об'єкта оренди і з ПДВ складає 1 592 грн. 35 коп.

Надалі, а саме: 30.03.2012 р., Товариством з обмеженою відповідальністю "Укомлайн", позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду про заміну сторони в договорі оренди, згідно з якою, у зв'язку з припиненням діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю "Укомлайн" в результаті реорганізації шляхом приєднання до Приватного акціонерного товариства "Фарлеп-Інвест", всі права та обов'язки орендаря за договором №188/Р/АК/12/13/Т/256/01-03 від 31.12.2003 р., враховуючи право вимоги виконання зобов'язань, набуває відповідач.

З матеріалів справи також вбачається, що на підставі п. 10.4 договору вказаний договір оренди було пролонговано з 01.01.2014 р. на десять років.

При цьому, позивач стверджує, що орендар неналежно виконував свої зобов'язання з повної та своєчасної сплати орендних платежів протягом травня-листопад 2016 року, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 3 283 735 грн. 72 коп.

Вказана обставина стала підставою для звернення орендодавця до господарського суду з позовом про стягнення відповідної заборгованості.

Крім того, зважаючи на порушення відповідачем своїх грошових зобов'язань, заявник вказав на обов'язок останнього сплатити пеню, передбачену п. 3.6 договору, а також 3% річних та інфляційні втрати, нараховані на дану заборгованість.

Заперечуючи проти задоволення заявлених позовних вимог, відповідач зазначив, що у спірний період не користувався орендованим майном - волокнами в волоконно-оптичному кабелі і все обладнання, яке забезпечувало передання даних цими волокнами, вже було демонтоване. Відповідач також наголосив, що звертався до позивача з вимогою підписати додаткову угоду про внесення змін до договору оренди, якою припинити дію договору з 15.05.2016 р. Однак, дана вимога була залишена позивачем без виконання.

Як вірно визначено попередніми судовими інстанціями, за своєю правовою природою договір №188/Р/АК/12/13/Т/256/01-03 від 31.12.2003 р. є договором оренди, який підлягає правовому регулюванню нормами глави 25 Цивільного кодексу УРСР (чинного на момент укладення договору), глави 58 Цивільного кодексу України (з урахуванням перехідних положень), глави 30 Господарського кодексу України та Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

В ст. 283 Господарського кодексу України та ст. 759 Цивільного кодексу України визначено, що орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном.

За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України).

Згідно з нормами ч. 5 ст. 762 Цивільного кодексу України, ч. 3 ст. 285 Господарського кодексу України та умовами п. 5.2 договору оренди орендар зобов'язаний вносити орендні платежі своєчасно і в повному обсязі.

Одночасно з цим, ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Керуючись наведеними правовими нормами, місцевий та апеляційний господарські суди прийшли до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати, а також нарахованих на неї пені, 3% річних та інфляційних втрат у визначеному судами розмірі.

При цьому, попередніми судовими інстанціями відхилено за недоведеністю твердження відповідача щодо фактичного припинення правовідносин за договором та відсутності правових підстав для нарахування орендної плати за період з травня по листопад 2016 року.

Стосовно рішення господарського суду міста Києва від 28.02.2017 р. у справі №910/211/17, залишеного без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.06.2017, яким розірвано договір оренди, апеляційний господарський суд прийшов до висновку, що дане рішення не впливає на вирішення спору у справі №910/23875/16, оскільки відповідно до ч. 5 ст. 188 Господарського кодексу України договір вважається розірваним з дня набрання чинності судовим рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено в рішенні суду, а у даній справі позивачем заявлено вимоги про стягнення заборгованості з орендної плати за період з травня по листопад 2016, тобто, за період, протягом якого договір діяв і не був розірваним в судовому порядку.

Колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з наведеними висновками попередніх судових інстанцій та вважає прийняті ними рішення законними та обґрунтованими.

Так, перевіривши у відповідності до ч. 2 ст. 1115 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду та постанові апеляційного господарського суду, колегія суддів дійшла висновку, що господарськими судами попередніх інстанцій повно, всебічно та об'єктивно встановлено у судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності; досліджено подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; належним чином проаналізовано правовідносини, що виникли між сторонами.

Доводи викладені в касаційній скарзі не спростовують правомірності застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм чинного матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1119 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Фарлеп-Інвест" залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 22.08.2017 р. та рішення господарського суду міста Києва від 20.03.2017 р. у справі №910/23875/16 залишити без змін.

Головуючий суддя А.С. Ємельянов

Судді: В.Я. Карабань

Л.В. Ковтонюк