КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" листопада 2017 р. Справа№ 922/541/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Майданевича А.Г.

Суліма В.В.

за участю секретаря судового засідання - Куценко К.Л.

за участю представників:

від позивача: Василенко Ю.В. - представник за довіреністю б/н від 15.04.2017;

від відповідача: Гузієнко Я.М. - представник за довіреністю № 18-0011/49843 від 18.07.2017;

розглянувши апеляційну скаргу Гутянської селищної ради Богодухівського району Харківської області

на рішення Господарського суду міста Києва від 09.06.2017

у справі № 922/541/17 (суддя - Мельник В.І.)

за позовом Гутянської селищної ради Богодухівського району Харківської області

до Публічного акціонерного товариства" Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

про визнання частин правочину недійсними,

ВСТАНОВИВ:

Гутянська селищна рада Богодухівського району Харківської області звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства" Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про визнання частин правочину недійсними.

25.05.2017 позивачем було подано через відділ діловодства місцевого господарського суду заяву про уточнення позовної заяви, яка була прийнята судом першої інстанції до розгляду.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.06.2017 в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Гутянська селищна рада Богодухівського району Харківської області звернулася до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить повністю скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 09.06.2017 та прийняти нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.09.2017 апеляційну скаргу у даній справі прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Коротун О.М., судді - Гончаров С.А., Хрипун О.О., розгляд апеляційної скарги призначено на 02.10.2017.

У зв'язку з перебуванням 02.10.2017 суддів Гончарова С.А. та Хрипуна О.О., які не є головуючими суддями (суддями-доповідачами), у відпустці, та відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 29.09.2017 для розгляду апеляційної скарги у даній справі було визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Коротун О.М., судді - Майданевич А.Г., Сулім В.В., вказана судова колегія ухвалою від 02.10.2017 прийняла апеляційну скаргу у даній справі до свого провадження, розглянула її по суті та ухвалила постанову у даній справі.

В судовому засіданні 02.10.2017 на підставі ст. 77 ГПК України було оголошено перерву до 20.11.2017.

В судовому засіданні 20.11.2017 представник позивача апеляційну скаргу у даній справі підтримав, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати з прийняттям нового про задоволення позову.

Представник відповідача в судовому засіданні 20.11.2017 проти задоволення апеляційної скарги у даній справі заперечив, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу у даній справі.

Дослідивши матеріали справи, докази по справі, розглянувши доводи апеляційної скарги, відзивів на неї, заслухавши представників сторін, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно з'ясовано судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 17.06.2017 між Публічним акціонерним товариством Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (надалі - компанія, відповідач) та Гутянською селищною радою Богодухівського району Харківської області (надалі - замовник, позивач), на виконання розпорядження від 26.08.09 №1001-р «Про добудову підвідних газопроводів» (надалі - розпорядження), відповідно до Цивільного та Господарського кодексів України та Закону України «Про трубопровідний транспорт» і діючого законодавства України укладено договір №14/1221/11 (надалі - договір).

23.07.2012 між компанією і замовником укладено додаткову угоду №1 до договору, якою сторони виклали в новій редакції ряд важливих положень договору.

Так, відповідно до п.1.1 договору, в редакції додаткової угоди від 23.07.2012 №1, компанія відповідно до Розпорядження №1001-р та на умовах цього договору, на підставі затвердженого рішенням правління Компанії «Переліку об'єктів газопостачання, у спорудженні яких бере фінансову участь Компанія» (надалі - перелік) та графіку фінансування добудови об'єкта газопостачання (додаток 1) здійснює фінансування добудови об'єкта газопостачання: «Будівництво підвідного газопроводу високого тиску до села Першотравневе Богодухівського району Харківської області» (надалі - об'єкт), а замовник зобов'язується здійснити добудову об'єкта, введення його в експлуатацію згідно з діючим законодавством України і умовами договору, забезпечити передачу його, як цілісного об'єкта у державну власність до сфери управління Міненергетики та вугільної промисловості України на баланс спеціалізованого підприємства з газопостачання та газифікації та повернути грошові кошти, отримані від компанії на добудову об'єкта.

Згідно з п.п.2.1.1 договору, в редакції додаткової угоди від 23.07.12 №1, компанія, при наявності фінансової можливості зобов'язана здійснити фінансування добудови об'єкта за рахунок власних коштів (не коштів державного бюджету) в обсягах, передбачених фінансовим планом компанії на відповідний період, згідно з додатком 1. Фінансування здійснюється шляхом банківських переказів грошових коштів на рахунок замовника або іншими способами, що не суперечать діючому законодавству.

Відповідно до п. 2.3.14, замовник зобов'язався, своєчасно здійснити всі необхідні дії для отримання компенсації витрат на добудову об'єкта газопостачання для забезпечення повернення компанії в установлений даним договором термін суми грошових коштів, перерахованих нею на добудову об'єкта газопостачання .

Протягом року, наступного за роком введення об'єкта в експлуатацію, повернути компанії, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Компанії, суму грошових коштів, отриманих від компанії на добудову об'єкта (п.п.2.3.15).

Загальний обсяг фінансування за договором (ціна) складає 1 345 080 грн (п.3.1 договору, в редакції додаткової угоди від 23.07.12 №1).

Відповідно до п. 2.4.3 договору сторони погодили, що замовник є власником частини (цілісного) об'єкта, добудованої за кошти Нафтогазу, до передачі цілісного об'єкта у державну власність до сфери управління Міністерства енергетики та вугільної промисловості України на баланс спеціалізованого підприємства з газопостачання та газифікації.

Відповідно до п.7.1 договору, в редакції додаткової угоди від 23.07.12 №1, він вважається укладеним з дати його підписання уповноваженими представниками сторін і скріплення їх підписів печатками і діє до повного повернення компанії суми грошових коштів, перерахованих ним в якості фінансування добудови (будівництва) об'єкта згідно з договором.

Так, за доводами позивача, оскільки добудова підвідного газопроводу проводилась за рахунок коштів державного бюджету, а не за рахунок коштів компанії, - тому п. 1.1 в частині повернення грошових коштів, отриманих від Нафтогазу на добудову об'єкта, п. 2.3.14, п. 2.3.15 та п. 2.4.3 договору № 14/1221/11 від 17.06.2011 в редакції додаткової угоди № 1 від 23.07.2012 є недійсними, оскільки не відповідає суті правовідносин між сторонами та порушує загальні засади законодавства, добросовісності, справедливості, розумності та неприпустимості позбавлення права власності, а також спрямовані на незаконне заволодіння майном, що перебуває державній власності.

Відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог, зазначивши що вони є не обґрунтованими та безпідставними, крім того зазначив, що фінансування будівництва об'єкта газопостачання здійснювалось за рахунок відповідача, що підтверджується копією платіжного доручення № 6802 від 31.07.2012 на суму 1 345 080,00 грн, а тому просив залишити рішення суду першої інстанції - без змін.

Розглядаючи спір по суті у дані справі, суд першої інстанції дійшов висновку, що твердження позивача про те, що окремі пункти договору №14/1221/11 в редакції додаткової угоди №1 від 23.07.2012 є такими, що суперечать інтересам держави і суспільства, - безпідставні. Суд апеляційної інстанції частково не погоджується з такими висновками місцевого господарського суду з урахуванням наступного.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст.ст. 525, 526 ЦК України, відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.ст. 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Так, звертаючись з позовом у даній справі, позивач фактично просив визнати пункти 1.1 (в частині повернення грошових коштів, отриманих від Нафтогазу на добудову об'єкту), 2.3.14 та 2.3.15 договору № 14/1221/11 від 17.06.2011 (в редакції додаткової угоди № 1), вказані пункти стосуються повернення коштів, що були отримані позивачем від НАК «Нафтогаз України» на добудову (будівництво) об'єкта газопостачання. Також фактично окремою позовною вимогою є визнання недійсним п. 2.4.3. договору № 14/1221/11 від 17.06.2011 (в редакції додаткової угоди № 1), яким передбачено те, що замовник є власником частини (цілісного) об'єкта, добудованої за кошти Нафтогазу, до передачі цілісного об'єкта у державну власність до сфери управління Міністерства енергетики та вугільної промисловості України на баланс спеціалізованого підприємства з газопостачання та газифікації.

Щодо позовних вимог про визнання недійсними пунктів 1.1(в частині повернення грошових коштів, отриманих від Нафтогазу на добудову об'єкту), 2.3.14 та 2.3.15 договору № 14/1221/11 від 17.06.2011 (в редакції додаткової угоди № 1), суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, а саме платіжного доручення №6802 від 31.07.2012, відповідачем було перераховано позивачеві грошові кошти в розмірі 1 345 080,00 грн, в якому зазначено, що призначенням платежу є фінансування будівництва об'єкта газопостачання, додаткова угода від 23.07.2012 №1 до договору від 17.06.2011 №14/1221/11.

Так, з преамбули договору (додаткової угоди № 1) вбачається, що договір укладено на виконання розпорядження КМУ від 26.08.2009 №1001-р «Про добудову підвідних газопроводів із змінами та доповненнями, внесеними розпорядженням КМУ від 13.09.2010р. №1881-р».

Відповідно до вищезазначеного розпорядження передбачено, що НАК «Нафтогаз України» укладає відповідні договори із замовниками їх будівництва на загальну суму фінансування, визначену фінансовим планом компанії.

Згідно з ч. 2 ст. 2 ЗУ «Про місцеве самоврядування» місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Таким чином, суд апеляційної інстанції зазначає, що позивач є бюджетною установою, яка відноситься до органу місцевого самоврядування, повністю утримується за рахунок державного та місцевого бюджетів та є неприбутковою.

Згідно визначення, наведеного у п. 4 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про здійснення державних закупівель» (у редакції, чинній на час укладення сторонами додаткової угоди), державними коштами є, зокрема, кошти Державного бюджету України, місцевих бюджетів, установ та організацій, утворених у встановленому порядку державними органами, місцевими державними адміністраціями чи органами місцевого самоврядування тощо.

Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 2 Бюджетного кодексу України (надалі - БК України) бюджетні кошти (кошти бюджету) - належні відповідно до законодавства надходження бюджету та витрати бюджету.

У відповідності до частин 1, 2 ст. 23 БК України, будь - які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 2 БК України бюджетне призначення - повноваження головного розпорядника бюджетних коштів, надане цим Кодексом, законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), яке має кількісні, часові і цільові обмеження та дозволяє надавати бюджетні асигнування.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 2 БК України бюджетне асигнування повноваження розпорядника бюджетних коштів, надане відповідно до бюджетного призначення, на взяття бюджетного зобов'язання та здійснення платежів, яке має кількісні, часові та цільові обмеження.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 2 БК України бюджетне зобов'язання будь-яке здійснене відповідно до бюджетного асигнування розміщення замовлення, укладення договору, придбання товару, послуги чи здійснення інших аналогічних операцій протягом бюджетного періоду, згідно з якими необхідно здійснити платежі протягом цього ж періоду або у майбутньому.

Для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. За обсягом наданих прав розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня. Головними розпорядниками бюджетних коштів можуть бути виключно:

1) за бюджетними призначеннями, визначеними законом про Державний бюджет України, - установи, уповноважені забезпечувати діяльність Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України в особі їх керівників; міністерства, Національне антикорупційне бюро України, Конституційний Суд України, Верховний Суд, Вища рада правосуддя та інші органи, безпосередньо визначені Конституцією України, в особі їх керівників, а також Державна судова адміністрація України, Національна академія наук України, Національна академія аграрних наук України, Національна академія медичних наук України, Національна академія педагогічних наук України, Національна академія правових наук України, Національна академія мистецтв України, інші установи, уповноважені законом або Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у відповідній сфері, в особі їх керівників;

2) за бюджетними призначеннями, визначеними рішенням про бюджет Автономної Республіки Крим, - уповноважені юридичні особи (бюджетні установи), що забезпечують діяльність Верховної Ради Автономної Республіки Крим та Ради міністрів Автономної Республіки Крим, а також міністерства та інші органи влади Автономної Республіки Крим в особі їх керівників;

3) за бюджетними призначеннями, визначеними іншими рішеннями про місцеві бюджети, - місцеві державні адміністрації, виконавчі органи та апарати місцевих рад (секретаріат Київської міської ради), структурні підрозділи місцевих державних адміністрацій, виконавчих органів місцевих рад в особі їх керівників. Якщо згідно із законом місцевою радою не створено виконавчий орган, функції головного розпорядника коштів відповідного місцевого бюджету виконує голова такої місцевої ради.

Головні розпорядники коштів Державного бюджету України визначаються відповідно до пункту 1 частини другої цієї статті та затверджуються законом про Державний бюджет України шляхом встановлення їм бюджетних призначень. Головні розпорядники коштів місцевих бюджетів визначаються рішенням про місцевий бюджет відповідно до пунктів 2 і 3 частини другої цієї статті (ч.ч. 1-4 ст. 22 БК України).

Розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов'язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов'язань минулих років, довгострокових зобов'язань за енергосервісом, узятих на облік органами Казначейства України; щодо завдань (проектів) Національної програми інформатизації - після їх погодження з Генеральним державним замовником Національної програми інформатизації; а за спеціальним фондом бюджету - виключно в межах відповідних фактичних надходжень спеціального фонду бюджету з дотриманням вимог ч.2 ст.57 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 67 ЗУ «Про місцеве самоврядування» держава фінансово забезпечує здійснення органами місцевого самоврядування наданих законом повноважень органів виконавчої влади у повному обсязі за рахунок закріплення за відповідними місцевими бюджетами джерел доходів бюджету, надання трансфертів з державного бюджету, а також передання органам місцевого самоврядування відповідних об'єктів державної власності.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 48 БК України розміщення замовлення, укладення договору, придбання товару, послуги чи здійснення інших аналогічних операцій протягом бюджетного періоду, за якими розпорядником бюджетних коштів взято зобов'язання без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), є недійсними. За такими операціями не виникають бюджетні зобов'язання та не утворюється бюджетна заборгованість.

Зобов'язання, взяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), не вважаються бюджетними зобов'язаннями (крім витрат, що здійснюються відповідно до частини шостої цієї статті) і не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів. Взяття таких зобов'язань є порушенням бюджетного законодавства. Витрати бюджету на покриття таких зобов'язань не здійснюються (ч. 4 ст. 48 БК України).

Як вбачається із змісту листа Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 30.03.2012 №КМ/4-31-0767 (а.с. 76), адресованого Кабінету Міністрів України, Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України», в межах тимчасового кошторису компанії на 2012 рік, здійснюється фінансування робіт з будівництва об'єктів газопостачання населених пунктів України відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 26.08.09 №1001-р «Про добудову підвідних газопроводів». За інформацією Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», у зв'язку із змінами у законодавстві, компанією розроблено основні умови договорів та додаткових угод, що будуть укладатись із замовниками будівництва у 2012 році.

Відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 116 БК України взяття зобов'язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом чи законом про Державний бюджет України, є порушенням бюджетного законодавства.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що зобов'язання позивача щодо повернення грошових коштів, отриманих від компанії на добудову (будівництво) об'єкта, передбачені п. 1.1 (в частині повернення грошових коштів), п.п. 2.3.14, 2.3.15 договору (в редакції додаткової угоди), зокрема, могли бути включені у договір лише за умови наявності відповідного бюджетного призначення позивачу на такі видатки на момент укладання договору.

У встановленому процесуальним законодавства порядку, зокрема, відповідачем не доведено, що станом на момент укладення як договору № 14/1221/11 від 17.06.2011, так і додаткової угоди № 1 від 23.07.2012 як Законами про Державний бюджет України, так і рішеннями про місцевий бюджет були передбачені відповідні бюджетні призначення щодо повернення компанії коштів, наданих за добудову об'єктів газифікації, в тому числі на добудову об'єкта за укладеним з радою договором. Більше того, відсутність коштів також підтверджується розпорядженням Харківської ОДА від 10.08.2012 №482, відповідно до якого, на районні державні адміністрації спільно з органами місцевого самоврядування і замовниками будівництва газопроводів у встановленому законодавством порядку, було покладено обов'язок вжити заходів із забезпечення передачі об'єктів газопостачання у державну власність, а також підготувати документи щодо внесення бюджетних призначень та розроблення бюджетних запитів на забезпечення бюджетних видатків для розрахунків із НАК «Нафтогаз України» в межах здійсненого нею фінансування. Вказане розпорядження від 10.07.2012 підтверджує ту обставину, що на момент укладення додаткової угоди № 1 від 23.07.2012 були відсутні бюджетні асигнування на повернення наданих коштів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 06.02.2012 № 106 затверджено Порядок та умови надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення заходів щодо соціально-економічного розвитку окремих територій, згідно п. 3 якого субвенція надається для забезпечення здійснення відповідних заходів щодо соціально-економічного розвитку окремих адміністративно-територіальних одиниць та спрямовується, зокрема, на проведення робіт з газифікації. Надання субвенції здійснюється в обсягах, передбачених законом України про Державний бюджет на відповідний рік. Головним розпорядником субвенції є Міністерство фінансів України (п.п. 2, 5 Порядку).

Таким чином, враховуючи вищезазначене, оцінивши у сукупності обставини справи у відповідності до ст.43 ГПК України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що матеріалами справи підтверджуються, що на момент укладення додаткової угоди № 1 не передбачались субвенції з Держаного бюджету на виконання умов договору протягом бюджетного року з дати закінчення фінансування Нафтогазом добудови (п.2.3.15 договору, в редакції додаткової угоди).

Більш того, в матеріалах справи відсутні докази того, що субвенції з Державного бюджету взагалі передбачались для виділення позивачу і до укладання договору на будівництво газопроводу та додаткової угоди.

За таких обставин, враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції зазначає, що місцевий господарський суд дійшов помилкового висновку про необґрунтованість позовних вимог (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог) про визнання недійсними п. 1 (в частині повернення грошових коштів), п. 2.3.14 та 2.3.15 договору № 14/1221/11 (в редакції додаткової угоди № 1 від 23.07.2012).

Щодо позовної вимоги про визнання п. 2.4.3 договору № 14/1221/11 (в редакції додаткової угоди № 1 від 23.07.2012), суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Так, статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено статтею 16 вказаного Кодексу.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу (при цьому підстави позову визначає позивач при зверненні до суду першої інстанції).

Так, в позовній заяві (арк. 2) позивач зазначає, що вважає недійсним п. 2.4.3 договору (в редакції додаткової угоди), відповідно до якого замовник (позивач) є власником частини (цілісного) об'єкта, добудованого за кошти НАК «Нафтогаз України», до передачі цілісного об'єкта у державну власність, оскільки це порушує монополію державної власності на стратегічні об'єкти, які можуть належати відповідно до чинного законодавства України виключно державі.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 3 листопада 2010 р. № 999 «Про визначення критеріїв віднесення об'єктів державної власності до таких, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави» було установлено, що до об'єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, належать суб'єкти господарювання державного сектору економіки (далі - підприємства), які відповідають, зокрема, наступному критерію: підприємства паливно-енергетичного комплексу, які забезпечують цілісність об'єднаної енергетичної системи України, зокрема диспетчерське (оперативно-технологічне) управління зазначеною системою, експлуатують магістральні та міждержавні електричні мережі; атомні електростанції; гідроелектростанції з греблями, що забезпечують водопостачання споживачам; гідроакумулюючі електростанції та гідроелектростанції (крім малих гідроелектростанцій); державне підприємство "Енергоринок"; підприємства, що провадять діяльність з транспортування магістральними газо- та нафтопроводами і зберігання у підземних нафто- та газосховищах.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що добудований підвідний газопровід високого тиску не відноситься до наведених в постанові Кабінету Міністрів України об'єктів державної власності, що має стратегічне значення для економіки і безпеки держави, а тому позовні вимоги в цій частині є необґрунтовані. Інших підстав недійсності вказаного пункту договору позивачем не наведено.

Таким чином суд апеляційної дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання недійсними п. 1.1 (в частині повернення грошових коштів, отриманих від Нафтогазу на добудову об'єкту), п. 2.3.14, п. 2.3.15 - є обґрунтованими, оскільки такі пункти суперечать нормам чинного законодавства. Разом з цим, позовна вимога про визнання недійсним п. 2.4.3 із заявлених позивачем підстав - є необґрунтованою та такою, що правомірно була відхилена судом першої інстанції.

Доводи сторін щодо наявності (відсутності) ліцензії у позивача для експлуатації газогону, подальших дій сторін на виконання вимог договору не приймаються судом апеляційної інстанції, оскільки не входять до предмету доведення в розумінні ст. 34 ГПК України, виходячи з предмету позову про визнання частин правочину недійсними.

Однак, під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем відносно позовних вимог (викладених в позовній заяві) та відносно позовних вимог (викладених у заяві про уточнення позовних вимог (а.с. 48)) було, зокрема, у відзиві на позовну заяву № 50/05-453 від 31.03.2017 (а.с. 27) та у відзиві на уточнення до позовної заяви б/н від 09.06.2017 подано заяву про застосування позовної давності, оскільки додаткову угоду № 1 було укладено 23.07.2012, тоді як позовом у даній справі позивач звернувся лише 13.02.2017.

Так, позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 ЦК України та у господарських відносинах (стаття 3 Господарського кодексу України).

В ст. 257 Цивільного кодексу України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 Цивільного кодексу України).

Визначення початку відліку позовної давності міститься в ст. 261 Цивільного кодексу України, зокрема, відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

При цьому, питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Так, в судовому засіданні 20.11.2017 судом апеляційної інстанції було поставлено позивачу питання щодо поважності пропуску позовної давності. Представник позивача зазначив, що, на його думку, строк позовної давності не прощено, оскільки відлік такого строку має початись з моменту, коли відповідач почав звертатись до позивача з вимогами про повернення коштів, перерахованих на підставі договору № 14/1221/11.

Суд апеляційної інстанції відхиляє такі доводи позивача з урахуванням наступного.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", яка набрала чинності для України 11.09.1997, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Так, у постановах Верховного Суду України від 18 листопада 2014 року у справі №3-176гс14 та від 19 серпня 2014 року у справі №3-59гс14 зроблено висновок, що за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У постанові від 19 серпня 2014 року у справі №3-59гс14 Верховний Суд України виклав правову позицію про те, що для юридичної особи як сторони правочину (договору) днем початку перебігу строку позовної давності слід вважати день вчинення правочину (укладання договору), оскільки він збігається із днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

А тому достеменно позивачу стало відомо про порушення свого права в результаті укладення додаткової угоди № 1 до договору № 14/1221/11 саме 23.07.2012 (з дати укладення додаткової угоди № 1).

Таким чином з урахуванням того, що початком перебігу позовної давності є дата 24.07.2012, позивач не був позбавлений права звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав протягом трьох років, тобто до 24.07.2015, натомість позивач звернувся з позовом у даній справі лише в лютому 2017 року.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині визнання недійсними п. 1.1 (в частині повернення грошових коштів, отриманих від Нафтогазу на добудову об'єкту), п. 2.3.14, п. 2.3.15 у даній справі, однак через пропуск позовної давності - відмовляє в їх задоволенні.

Тоді як при розгляді позовної вимоги про визнання недійсним п. 2.4.3 договору (яка правомірно була залишена без задоволення судом першої інстанції) позовна давність не застосовується у зв'язку з відсутністю порушеного права позивача в розумінні ст. 1 ГПК України.

Відповідно абз. 6 п. 12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 травня 2011 року № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України» не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення. Водночас апеляційний господарський суд у мотивувальній частині своєї постанови не лише вправі, а й повинен зазначити власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку обставин справи.

Таким чином, апеляційна скарга у даній справі не підлягає задоволенню, а відтак рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта в порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись статтями 1, 33, 34, 36, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Гутянської селищної ради Богодухівського району Харківської області на рішення Господарського суду міста Києва від 09.06.2017 у справі № 922/541/17 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 09.06.2017 у справі № 922/541/17 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 922/541/17 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у встановленому чинним законодавством порядку.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді А.Г. Майданевич

В.В. Сулім