ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2017 року Справа № 910/24258/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого:Панової І.Ю.,
суддів:Білошкап О.В., Погребняка В.Я.,
розглянувши матеріали касаційних скарг 1)Національного антикорупційного бюро України 2)Приватного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Енергомережа" 3)Публічного акціонерного товариства "Азот"
на рішеннягосподарського суду міста Києва від 21.06.2017
та постановуКиївського апеляційного господарського суду від 24.07.2017
у справі№ 910/24258/16 господарського суду міста Києва
за позовомНаціонального антикорупційного бюро України
до1) Приватного акціонерного товариства "Холдингова компанія Енергомережа" 2) Публічного акціонерного товариства "Азот"
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача 1) Публічне акціонерне товариство "Черкасиобленерго" 2) Державне підприємство "Енергоринок"
провизнання договору недійсним

за участю представників сторін:

від Публічного акціонерного товариства "Азот" - Вєдєрнікова О.С.,

від Приватного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Енергомережа" - Санніков С.Г.,

від Національного антикорупційного бюро України - Майстренко О.М.,

від Державного підприємства "Енергоринок" - Стос В.К., Лифар О.Ю.

ВСТАНОВИВ :

Національне антикорупційне бюро України (далі по тексту - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Енергомережа" (далі по тексту - ПрАТ "ХК "Енергомережа", відповідач-1) та Публічного акціонерного товариства "Азот" (далі по тексту - ПАТ "Азот", відповідач-2) про визнання недійсним договору про переведення боргу від 12.03.2015 за № 140-202.

Рішенням господарського суду міста Києва від 21.06.2017 у справі № 910/24258/16 (головуючий суддя Князьков В.В.) позовні вимоги Національного антикорупційного бюро України задоволено повністю. Визнано недійсним договір про переведення боргу від 12.03.2015 №140-202, укладений між Публічним акціонерним товариством "Азот" та Приватним акціонерним товариством "Холдингова компанія "Енергомережа". Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Енергомережа" на користь Національного антикорупційного бюро України 689,00 грн витрат по сплаті судового збору. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Азот" на користь Національного антикорупційного бюро України 689,00 грн витрат зі сплати судового збору.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 24.07.2017 у справі № 910/24258/16 (головуючий суддя: Пашкіна С.А., суддя Сітайло Л.Г., суддя Зеленін В.О.) апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Енергомережа" залишено без задоволення. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Азот" залишено без задоволення. Рішення господарського суду міста Києва від 21.06.2017 у справі № 910/24258/16 залишено без змін.

Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, ПАТ "Азот" звернулось до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою, просило скасувати рішення господарського суду міста Києва від 21.06.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 24.07.2017 у справі № 910/24258/16, прийняти нове рішення, яким відмовити Національному антикорупційному бюро України в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, зокрема, ч. 2 ст. 15-1, ч. 8 ст. 26 Закону України "Про електроенергетику", ст. 35 Господарського процесуального кодексу України (далі по тексту - ГПК України).

Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, ПрАТ "ХК "Енергомережа" звернулось до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою, просило скасувати рішення господарського суду міста Києва від 21.06.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 24.07.2017 у справі № 910/24258/16, та відмовити у задоволенні позовних вимог Національного антикорупційного бюро України, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, зокрема, п. 18 ч. 1 ст. 17 Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України", ст.ст. 15-1, 26 Закону України "Про електроенергетику", п. 6.3 Правил користування електричною енергією (ПКЕЕ), затверджених Постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України від 31.07.1996р. за № 28, ст. 1, 2, 29 ГПК України.

Не погоджуючись із висновками судів попередніх інстанцій щодо недоведення Національним антикорупційним бюро України суперечності договору про переведення боргу від 12.03.2015 № 140-202 інтересам держави, Національне антикорупційне бюро України звернулось до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою, просило змінити мотивувальні частини рішення господарського суду міста Києва від 21.06.2017 та постанови Київського апеляційного господарського суду від 24.07.2017 у справі № 910/24258/16 щодо недоведення Національним бюро суперечності договору про переведення боргу від 12.03.2015 № 140-202 інтересам держави шляхом викладення мотивувальної частини рішення в новій редакції з обґрунтуванням мотивів про суперечність Договору про переведення боргу від 12.03.2015 № 140-202 інтересам держави, в іншій частині рішення господарського суду міста Києва від 21.06.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 24.07.2017 у справі № 910/24258/16 просило залишити без змін, посилаючись на неврахування судами приписів ст.ст. 203, 215, 228 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України), ст. 207 Господарського кодексу України (далі по тексту - ГК України).

Заслухавши у відкритому судовому засіданні пояснення представників сторін та третіх осіб, перевіривши повноту встановлення обставин справи та правильність їх юридичної оцінки в рішенні місцевого та постанові апеляційного господарських судів, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційні скарги ПАТ "Азот" та ПрАТ "ХК "Енергомережа" не підлягають задоволенню, а касаційна скарга Національного антикорупційного бюро України підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій в оскаржуваних рішенні від 21.06.2017 та постанові від 24.07.2017, Національне антикорупційне бюро України звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до ПрАТ "ХК "Енергомережа" та ПАТ "Азот" про визнання недійсним договору про переведення боргу від 12.03.2015 за № 140-202.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що:

- оспорюваний договір укладено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави, оскільки держава є акціонером Публічного акціонерного товариства "Черкасиобленерго", однак внаслідок укладення грошові кошти, які мали бути сплачені відповідачем-2 на користь ПАТ "Черкасиобленерго" сплачені не були, а право вимоги фактично втрачено до боржника, який був спроможний виконати зобов'язання з оплати поставленої електричної енергії, а тому він не відповідає вимогам ст. 228 ЦК України.

- даний договір укладено з порушенням вимог ст.ст. 15-1, 26 Закону України "Про електроенергетику", п. 6.3 Правил користування електричною енергією (ПКЕЕ), затверджених Постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України від 31.07.1996р. за № 28, оскільки сторонами при укладанні договору було змінено встановлений законом спеціальний порядок проведення розрахунків за електричну енергію.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 24.05.2005 між Відкритим акціонерним товариством "Черкасиобленерго" (постачальник електричної енергії) та Відкритим акціонерним товариством "Азот" (споживач) було укладено договір №524-213/24 (далі по тексту - договір №524-213/24) про постачання електричної енергії ВАТ "Черкасиобленерго" для ВАТ "Азот", відповідно до п.1 якого постачальник електричної енергії постачає електричну енергію споживачу, а споживач оплачує постачальнику електричної енергії її вартість та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору та додатками до договору, що є його невід'ємними частинами. Постачання або транзит електричної енергії споживачу від іншої енергопостачальної організації може здійснюватись тільки після укладання договору споживача з іншою енергопостачальною організацією та узгодженням його з Відкритим акціонерним товариством "Черкасиобленерго".

Відповідно до п. 2.1. договору №524-213/24 під час виконання умов цього договору, а також при вирішенні всіх питань, що не обумовлені цим договором, сторони зобов'язуються керуватися чинним законодавством України та Правилами користування електричною енергією.

Згідно п. 2.2.3 договору №524-213/24 споживач зобов'язується здійснювати оплату постачальнику електричної енергії вартість електричної енергії згідно з умовами додатку №4 "Порядок розрахунків за активну електричну енергію" та додатку №5 "Графік зняття показників розрахункових засобів обліку електричної енергії".

За умовами п. 9.4 договору №524-213/24, договір набирає чинності з дня його підписання і укладається на термін до 31.12.2005. Договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення терміну дії договору жодною зі сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.

Також, судами попередніх інстанцій встановлено, що 12.03.2015 між ПАТ "Азот" (первісний боржник) та ПрАТ "ХК "Енергомережа" (новий боржник) укладено договір №140-202 про переведення боргу (далі по тексту - договір переведення боргу), відповідно до умов п.1.1 якого цим договором регулюються відносини, пов'язані із заміною зобов'язаної сторони - первісного боржника на нового боржника у зобов'язаннях, що виникли за договором №524-213/24 від 24.05.2005 про постачання електричної енергії ВАТ "Черкасиобленерго" (далі по тексту - основний договір), укладеним між первісним боржником та кредитором, в частині оплати за поставлену в період з 01.12.2014 по 20.12.2014 (включно) кредитором електричну енергію на суму 47 641 173,12 грн.

За умовами п.1.2 договору про переведення боргу первісний боржник переводить на нового боржника, а новий боржник приймає на себе зобов'язання первісного боржника і стає боржником по зобов'язаннях по основному договору, в частині оплати вартості електричної енергії, поставленої у період з 01.12.2014 по 20.12.2014 (включно), на суму 47 641 173,12 грн.

Відповідно до п. 1.3 договору про переведення боргу всі інші зобов'язання, не передбачені предметом та умовами цього договору, залишаються незмінними відповідно до основного договору стосовно первісного боржника.

Пунктом 3.2 договору про переведення боргу визначено, що первісний боржник зобов'язується сплатити на користь нового боржника оплату за переведення боргу на підставі цього договору в сумі 45 141 173,12 грн, що є повним виконанням грошових зобов'язань первісним боржником перед новим боржником за цим договором.

У п.5.2 договору про переведення боргу зазначено, що зобов'язання первісного боржника по основному договору, зазначені в п.1.2 договору, є переведеними на нового боржника з моменту укладення цього договору.

Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами, скріплення печатками і діє до моменту завершення повного виконання сторонами своїх зобов'язань (п.5.1 договору про переведення боргу).

Договір №140-202 від 12.03.2015 підписано представниками обох сторін та скріплено печатками господарських товариств.

Як встановлено місцевим та апеляційним господарськими судами, в матеріалах справи відсутні докази виконання відповідачем-1 - ПрАТ "ХК "Енергомережа" грошових зобов'язань перед третьою особою-1 - Публічним акціонерним товариством "Черкасиобленерго" за договором №140-202.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Оцінивши зміст договору №140-202 про переведення боргу від 12.03.2015, з якого виникли цивільні права та обов'язки сторін, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що укладений між сторонами правочин за своїм змістом і правовою природою є договором заміни боржника у зобов'язанні, який підпадає під правове регулювання ст.ст. 520 - 521 ЦК України.

Відповідно до ст. 520 ЦК України, боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ПАТ "Черкасиобленерго" (кредитор) листом №1643/03-01 від 06.03.2015 надало згоду на укладання вказаного договору про переведення боргу.

Виходячи із вимог частини 2 статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільного права та інтересу може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 204 ЦК України визначає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Статтями 1, 8 Конституції України також визначено, що зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Як на одну із підстав недійсності договору про переведення боргу №140-202 від 12.03.2015 позивач посилається на порушення при його укладенні положень статті 15-1 Закону України "Про електроенергетику", п. 6.3 Правил користування електричною енергією, затверджених постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України №28 від 31.07.1996.

У преамбулі Закону України "Про електроенергетику" визначено, що цей Закон визначає правові, економічні та організаційні засади діяльності в електроенергетиці і регулює відносини, пов'язані з виробництвом, передачею, розподілом, постачанням і використанням енергії, забезпеченням енергетичної безпеки України, конкуренцією та захистом прав споживачів і працівників галузі.

Статтею 5 Закону України "Про електроенергетику" визначено основні принципи державної політики в електроенергетиці, зокрема, відповідно до пункту 4 частини 1 цієї статті, таким принципом є додержання єдиних державних норм, правил і стандартів всіма суб'єктами відносин, пов'язаних з виробництвом, передачею, постачанням, розподілом і використанням енергії.

Отже, приписи Закону України "Про електроенергетику" є спеціальними нормами по відношенню до приписів Цивільного кодексу України, які підлягають до застосування у даних правовідносинах.

Відповідно до ч. 2 ст. 15-1 Закону України "Про електроенергетику" споживачі, які купують електричну енергію у енергопостачальників, що здійснюють господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, вносять плату за поставлену їм електричну енергію виключно на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника в уповноваженому банку. У разі перерахування споживачами коштів за електричну енергію на інші рахунки отримувачі повинні повернути ці кошти за заявою споживача або за власною ініціативою в триденний термін з моменту їх отримання. У разі неповернення споживачу у цей термін коштів, сплачених на інші, не на поточні рахунки із спеціальним режимом використання, ці суми підлягають вилученню до Державного бюджету України як санкція за вчинене правопорушення і не зараховуються як оплата електричної енергії. Зарахування коштів до Державного бюджету України не звільняє їх отримувача від повернення цих коштів споживачу електричної енергії.

Частиною 8 статті 26 вказаного Закону встановлено, що споживач, якому електрична енергія постачається енергопостачальником, що здійснює господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, зобов'язаний оплачувати її вартість виключно коштами шляхом їх перерахування на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника. У разі проведення споживачем розрахунків в інших формах та/або сплати коштів на інші рахунки такі кошти не враховуються як оплата спожитої електричної енергії.

Пунктом 1 Положення про порядок проведення розрахунків за електричну енергію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України за №1136 від 19.07.2000, визначено, що споживачі, яким електрична енергія постачається енергопостачальником, що провадить підприємницьку діяльність з постачання електричної енергії за регульованим тарифом та купує електричну енергію в оптового постачальника, зобов'язані оплачувати її вартість виключно коштами шляхом їх перерахування на поточній рахунок із спеціальним режимом використання такого енергопостачальника (його структурного підрозділу), відкритий в уповноваженому банку.

Пунктом 6.3 Правил користування електричною енергією, затверджених постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України № 28 від 31.07.1996 встановлено, що оплата вартості електричної енергії постачальнику електричної енергії за регульованим тарифом, у тому числі на підставі визнаної претензії, здійснюється виключно коштами в уповноваженому банку на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника електричної енергії за регульованим тарифом.

Отже, з наведених приписів законодавства вбачається, що законодавцем в імперативному порядку визначено обов'язок саме споживача сплачувати за спожиту електроенергію постачальнику виключно на поточний рахунок із спеціальним режимом використання.

При цьому, відповідно до ст. 1 Закону "Про електроенергетику" споживачі енергії - суб'єкти господарської діяльності та фізичні особи, що використовують енергію для власних потреб на підставі договору про її продаж та купівлю.

Враховуючи вищевикладене, суд касаційної інстанції зазначає, що при виникненні господарських відносин щодо постачання електроенергії статус споживача та постачальника є пов'язаним з відповідними суб'єктами господарювання та не може набуватися іншими особами на підставі договору про переведення боргу, оскільки внаслідок вчинення такого правочину новий боржник не стає споживачем електричної енергії.

Судами попередніх інстанцій в оскаржуваних рішенні та постанові встановлено, що як нормами законодавства, так і положеннями договору №524-213/24 про постачання електричної енергії ВАТ "Черкасиобленерго" для ВАТ "Азот" від 24.05.2005 передбачалось отримання постачальником (третьою особою-1) оплати спожитої електричної енергії безпосередньо від споживача (відповідача-2) шляхом їх перерахунку на рахунок із спеціальним режимом використання.

В той же час, зі спірного договору №140-202 судами встановлено, що обов'язок зі сплати заборгованості за поставлену постачальником - ПАТ "Черкасиобленерго" електричну енергію у розмірі 47 641 173,12 грн перейшов від споживача - ПАТ "Азот" до ПрАТ "ХК "Енергомережа", яке, як правомірно зазначено судами попередніх інстанцій, не є споживачем за договором № 524-213/24 про постачання електричної енергії ВАТ "Черкасиобленерго" для ВАТ "Азот" від 24.05.2005 в розумінні вимог чинного законодавства України.

Судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначено, що метою встановлення законодавцем алгоритму розрахунків є саме отримання постачальником електричної енергії коштів безпосередньо від споживача (за відсутності будь-яких посередників) на рахунок із спеціальним режимом використання.

Таким чином, як обгрунтовано встановлено судами попередніх інстанцій, встановлений у даному випадку спірним договором обов'язок ПрАТ "ХК "Енергомережа", яке не є споживачем електричної енергії за договором №524-213/24 від 24.05.2005, сплатити постачальнику заборгованість за спожиту ПАТ "Азот" електричну енергію на суму 47 641 173,12 грн, припиняє обов'язок самого споживача - ПАТ "Азот" на вказану суму, що суперечить вимогам чинного законодавства.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов в оскаржуваному рішенні від 21.06.2017 правомірного та обґрунтованого висновку, з яким в оскаржуваній постанові від 24.07.2017 погодився суд апеляційної інстанції, що відповідачами при укладанні договору про переведення боргу №140-202 було порушено наведені приписи чинного законодавства в частині обов'язку споживача сплатити заборгованість за спожиту електричну енергію постачальнику.

Окрім того, судами попередніх інстанцій встановлено, що договором про переведення боргу №140-202 було порушено вимоги закону про те, що споживачі, які купують електричну енергію у енергопостачальників, які здійснюють господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, вносять плату за поставлену їм електричну енергію виключно на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника в уповноваженому банку, оскільки у п. 3.1 спірного договору зазначено, що розрахунки за цим договором здійснюються в безготівковій формі шляхом зарахування грошових коштів на поточні рахунки сторін, а жодного посилання на те, що ПрАТ "ХК "Енергомережа" має перераховувати кошти ПАТ "Черкасиобленерго" на поточний рахунок зі спеціальним режимом використання спірний договір не містить.

При цьому судами першої та апеляційної інстанцій правомірно не взято до уваги доводи відповідача-1 та відповідача-2, що ПрАТ "ХК "Енергомережа" набуло статусу споживача у розумінні Закону України "Про електроенергетику", оскільки вказане суперечить визначенню поняття "споживач" - суб'єкт господарської діяльності, що використовує енергію для власних потреб на підставі договору про її продаж та купівлю, яке наведено у Законі України "Про електроенергетику".

Враховуючи вищезазначене, місцевий господарський суд дійшов в оскаржуваному рішенні правомірного та обґрунтованого висновку, з яким в оскаржуваній постанові погодився суд апеляційної інстанції, що договір №140-202 про переведення боргу від 12.03.2015 суперечить приписам ст.ст. 15-1, 26 Закону України "Про електроенергетику", п. 1 Положення про порядок проведення розрахунків за електричну енергію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України за №1136 від 19.07.2000, та п. 6.3 Правил користування електричною енергією, затверджених постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України № 28 від 31.07.1996.

Керуючись вимогами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції дійшов в оскаржуваному рішенні від 21.06.2017 правомірного та обґрунтованого висновку, з яким в постанові від 24.07.2017 погодився суд апеляційної інстанції, про наявність правових підстав для визнання договору №140-202 про переведення боргу від 12.03.2015, укладеного між ПАТ "Азот" та ПрАТ "ХК "Енергомережа", недійсним, а отже і для задоволення позовних вимог Національного антикорупційного бюро України.

Крім того, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що при прийнятті оскаржуваних рішення від 21.06.2017 та постанови від 24.07.2017 судами попередніх інстанцій правомірно не взято до уваги доводи відповідача-1 та відповідача-2, стосовно того що Національним антикорупційним бюро України не доведено порушення його цивільних прав та інтересів, а тому в нього відсутні підстави для звернення з даним позовом, а також доводи, що нормами Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України" не передбачено права НАБУ на звернення до суду з позовом про визнання угод недійсними в інтересах держави, оскільки повноваженнями для захисту інтересів держави наділений виключно прокурор, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 ГПК України у випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Згідно вимог ст. 1 Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України", Національне антикорупційне бюро України є державним правоохоронним органом, на який покладається попередження, виявлення, припинення, розслідування та розкриття корупційних правопорушень, віднесених до його підслідності, а також запобігання вчиненню нових.

Пунктом 13 статті 17 Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України" встановлено, що Національному бюро та його працівникам для виконання покладених на них обов'язків надано право за наявності підстав, передбачених законом, подавати до суду позови про визнання недійсними угод у порядку, встановленому законодавством України.

Статтею 2 ГПК України визначено, що господарський суд порушує справи за позовними заявами, зокрема, державних та інших органів, які звертаються до господарського суду у випадках, передбачених законодавчими актами України.

Статтею 16 Закону України "Про національне антикорупційне бюро" визначені обов'язки Національного антикорупційного бюро, зокрема, щодо:

- здійснення оперативно - розшукових заходів з метою попередження, виявлення, припинення та розкриття кримінальних правопорушень, віднесених законом до його підслідності, а також в оперативно - розшукових справах, витребуваних від інших правоохоронних органів;

- здійснення досудового розслідування кримінальних правопорушень, віднесених законом до його підслідності, а також проведення досудового розслідування інших кримінальних правопорушень у випадках, визначених законом.

Зважаючи на обов'язки Національного антикорупційного бюро України, передбачені ст. 16 Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України" вказаний орган в силу покладених на нього обов'язків та визначеної законом компетенції вживає заходів (в тому числі, шляхом подання відповідного позову до суду) у випадках виявлення в діях інших осіб ознак корупційного правопорушення.

Таким чином, з аналізу наведених положень Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України" завдань та мети діяльності даного органу вбачається, що Національне антикорупційне бюро України за наявності ознак корупційного діяння зобов'язане вжити ефективних заходів для припинення корупційного правопорушення, в тому числі, внаслідок подання позову про визнання угод недійсними за наявності підстав, передбачених законом, у порядку, встановленому законодавством України.

Колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що у разі звернення Національного бюро з відповідними позовами про визнання угод недійсними, за умови, що такий спір пов'язаний зі здійсненням суб'єктами господарювання господарської діяльності, та з урахуванням дотримання суб'єктного складу сторін, визначеного статтями 1, 2, 21 ГПК України, такі спори підлягають розгляду господарськими судами.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на це суд має надати оцінку підставам, з яких подано позов Національним бюро, зокрема, шляхом дослідження причинно-наслідкового зв'язку між оспорюваною угодою і виконанням Національним бюро покладених на нього завдань та (або) обов'язків, визначених Законом України "Про Національне антикорупційне бюро України".

Такі позови можуть подаватися Національним бюро для попередження, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, а також запобігання вчиненню нових за наслідками порушення відповідного кримінального провадження (з внесенням даних до Єдиного реєстру досудових розслідувань).

Проте треба брати до уваги, що підслідність Національного бюро визначено частиною п'ятою статті 216 Кримінального процесуального кодексу України, згідно з якою детективи Національного бюро здійснюють досудове розслідування злочинів, передбачених статтями 191, 2062, 209, 210, 211, 354 (стосовно працівників юридичних осіб публічного права), 364, 3661, 368, 3682, 369, 3692, 410 Кримінального кодексу України.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, Національним антикорупційним бюро України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000236 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 Кримінального кодексу України.

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли правомірного та обґрунтованого висновку, що Національне бюро як орган, що створений для захисту інтересів держави, має право на звернення до суду із зазначеним позовом з огляду на імперативні приписи Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України" і на виконання покладених на нього завдань та (або) обов'язків.

З приводу посилання заявника касаційної скарги - ПАТ "Азот" на ч. 3 ст. 35 ГПК України та, в зв'язку з цим, - на рішення господарського суду Черкаської області від 07.12.2016 у справі № 925/965/16 (за позовом ПАТ "Черкасиобленерго" до ПАТ "Азот" та ПрАТ "ХК "Енергомережа" про стягнення заборгованості), яким на думку скаржника встановлено правомірність укладення договору про переведення боргу № 140-202 від 12.03.2015, колегія суддів касаційної інстанції зазначає, що згідно ч. 3 ст. 35 ГПК, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Наведені скаржником витяги (цитати) із зазначеного рішення господарського суду Черкаської області стосуються, за своїм правовим змістом, не встановлення обставин (фактів) як таких, а здійснення господарським судом загальної правової оцінки обставин вказаної справи. Преюдиціальне ж значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійснених іншим судом.

Таким чином, враховуючи вищезазначене, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що наведені у касаційних скаргах - ПАТ "Азот" та ПрАТ "ХК "Енергомережа" доводи не належать до тих правових підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість скасування оскаржуваних рішень судів попередніх інстанцій.

Щодо доводів позивача - заявника касаційної скарги Національного антикорупційного бюро України, що спірний договір не відповідає вимогам ст. 228 ЦК України, оскільки укладений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави, адже держава є акціонером ПАТ "Черкасиобленерго", однак внаслідок укладення спірного договору про переведення боргу, грошові кошти, які мали бути сплачені відповідачем-2 на користь ПАТ "Черкасиобленерго" сплачені не були, а право вимоги фактично втрачено до боржника, який був спроможний виконати зобов'язання з оплати поставленої електричної енергії, судами першої та апеляційної інстанції в оскаржуваних рішенні та постанові зазначено, що згідно вимог ст. 228 ЦК України, у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, є наявність наміру хоча б у однієї з сторін щодо настання відповідних наслідків. Для прийняття рішення зі спору необхідно встановлювати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов'язання, а також наявність наміру у кожної із сторін.

Отже, для визнання недійсним спірного договору на підставі ст. 228 ЦК України позивач повинен довести, в чому саме полягає невідповідність цього правочину інтересам держави і суспільства, наявність умислу сторін або однієї сторони на укладення правочину, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, наявність вини, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією із сторін.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, обґрунтовуючи свої вимоги щодо невідповідності договору вимогам ст. 228 ЦК України, позивач зазначає, що частка державної власності у статутному капіталі ПАТ "Черкасиобленерго" складає 71% (46% - Фонд державного майна та 25% - Приватне акціонерне товариство "Українська енергозберігаюча сервісна компанія", єдиним акціонером якої є Фонд державного майна України), таким чином держава володіє контрольним пакетом акцій ПАТ "Черкасиобленерго". При цьому, на момент укладення договору № 142-202 про переведення боргу від 12.03.2015 фінансовий стан ПрАТ "ХК "Енергомережа" не дозволяв виконати зобов'язання, що свідчить про невідповідність правочину інтересам держави.

Частина перша ст. 32 ГПК України визначає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ст. ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи зазначене, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що позивачем не доведено, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення угоди, наявність протиправних наслідків цієї угоди, а також вину сторін у формі умислу, як і не надано доказів фінансової неспроможності ПрАТ "ХК "Енергомережа" виконати зобов'язання зі сплати на користь ПАТ "Черкасиобленерго" 47 641 173,12 грн.

Окрім того, рішення та постанова мотивовані тим, що позивачем не доведено наявності та розміру заподіяних державі внаслідок укладення оспорюваного правочину збитків.

Наявність істотної частки держави у статутному капіталі ПАТ "Черкасиобленерго" та надання згоди на укладення спірного договору про переведення боргу не є, на думку судів попередніх інстанцій, безумовним доказом того, що укладений між відповідачами оспорюваний договір суперечить інтересам держави.

Також, місцевим та апеляційним господарськими судами зазначено, що позивачем не обґрунтовано спрямованість та відповідність оспорюваного договору про переведення боргу переліченим вище ознакам, які би свідчили про посягання на суспільні, економічні та соціальні основи держави і суспільства.

Крім того, судами попередніх інстанцій відхилено доводи позивача про на наявність наміру сторін на укладення завідомо суперечного інтересам держави договору в частині здійснення Національним антикорупційним бюро України досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000236 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 Кримінального кодексу України, та внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань та початок досудового розслідування щодо службових осіб ПАТ "Черкасиобленерго", ПАТ "Азот" та ПрАТ "ХК "Енергомережа", яке свідчить про виявлення ознак вчинення кримінального правопорушення та підтверджує наявність умислу в їх діяннях та, відповідно, недійсність оспорюваного правочину на підставі ч. 3 ст. 228 ЦК України, оскільки при кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Проте, як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій з матеріалів справи та пояснень представників сторін, відсутній вирок суду, що був би доказом наявності умислу сторін оспорюваного правочину на вчинення цього правочину з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. Наразі, вищезазначене кримінальне провадження перебуває лише на стадії досудового розслідування, а враховуючи, що закінчення досудового розслідування не має безумовним наслідком встановлення вини особи, щодо якої воно провадилось, посилання позивача в цьому випадку на здійснення досудового розслідування не може бути підтвердженням умислу вказаних осіб в укладенні правочину, що не відповідає ч. 3 ст. 228 ЦК України.

Колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що в даному випадку наявні правові підстави для часткового задоволення касаційної скарги Національного антикорупційного бюро України, з огляду на наступне.

Зокрема, на підставі вище встановлених обставин справи, суди попередніх інстанцій в даному випадку правомірно задовольнивши позов, дійшли в оскаржуваних рішенні та постанові помилкового правового висновку щодо відсутності підстав для визнання недійсним спірного договору на підставі ст. 228 ЦК України.

Судами встановлено, що договір №140-202 про переведення боргу від 12.03.2015 суперечить приписам ст.ст. 15-1, 26 Закону України "Про електроенергетику", п. 1 Положення про порядок проведення розрахунків за електричну енергію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України за №1136 від 19.07.2000, та п. 6.3 Правил користування електричною енергією, затверджених постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України № 28 від 31.07.1996.

Із змісту названого Закону України "Про електроенергетику" випливає, що встановлений ним порядок розрахунків за закуплену на оптовому ринку електроенергію спрямований на забезпечення стабільного фінансового стану електроенергетики, відповідальності суб'єктів електроенергетики та споживачів за порушення цього порядку, забезпечення надійного (безперебійного) постачання споживачам електроенергії і енергетичної безпеки як складових економічних основ держави України, у чому безперечно є інтерес держави і суспільства.

Отже, порушення відповідачами зі справи встановленого цим Законом і Правилами користування електричною енергією порядку розрахунків за поставлену електроенергію не відповідає інтересам держави і суспільства щодо забезпечення стабільного фінансового стану електроенергетики і відповідальності суб'єктів електроенергетики та споживачів за порушення цього порядку, забезпечення надійного (безперебійного) постачання споживачам електроенергії і енергетичної безпеки України.

Частина 1 статті 215 ЦК України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ч. 3 ст. 228 ЦК України, у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним.

Частиною 1 статті 207 ГК України встановлено, що господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства (частина перша статті 207 ГК України), є наявність наміру хоча б у однієї з сторін щодо настання відповідних наслідків. Для прийняття рішення зі спору необхідно встановлювати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов'язання, а також наявність наміру у кожної із сторін.

Колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що виходячи з наявних матеріалів справи та встановлених господарськими судами обставин справи вбачається, що оспорюваний договір про переведення боргу укладений з недодержанням вимог щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства.

Питання чи мало місце протиправне діяння чи вчинене воно відповідною особою, як і спрямованість умислу особи може доводитися також іншими, окрім вироку суду у кримінальній справі, наявними у матеріалах справи доказами в їх сукупності, з урахуванням вимог визначених у розділі У ГПК України. ( аналогічна правова позиція викладена в Інформаційному листі Вищого господарського суду України від 27.03.2017 № 01-06/680/17).

Судами попередніх інстанцій не встановлено обставин, які б засвідчували, що умови спірного договору визначають обов'язок нового боржника вносити грошові кошти на рахунок зі спеціальним режимом використання, натомість умови спірного договору встановлюють зобов'язання сторін здійснювати розрахунки за договором в безготівковій формі шляхом зарахування коштів на поточні рахунки сторін ( п.3.1).

Як вбачається з вищевикладеного завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета вчинення правочину щодо переведення боргу і його наслідки полягала в тому, щоб обійти встановлений Законом України "Про електроенергетику" і Правилами користування електричною енергією порядок оплати поставленої електроенергії, оплатити її без використання передбаченого цим порядком рахунку із спеціальним режимом використання енергопостачальника і тим самим уникнути перерахування коштів з такого поточного рахунку за відповідним алгоритмом оптового ринку електроенергії, що призвело до неотримання іншими учасниками оптового ринку електроенергії України своїх частин від цієї суми коштів згідно з алгоритмом.

При цьому відповідачі у справі усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність переведення боргу у спірних правовідносинах і суперечність його мети інтересам держави та суспільства, і прагнули настання таких наслідків.

Суди попередніх інстанцій не прийняли в даному випадку до уваги те, що умови спірного договору про переведення боргу порушують та суперечать інтересам держави, оскільки нівелюють законодавчо визначені механізми та заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу, в зв'язку з чим дійшли помилкового висновку про відсутність правових підстав для визнання спірного правочину недійсним за вимогами ст. 228 ЦК України.

Проте, оскільки суди попередніх інстанцій дійшли в оскаржуваних рішенні від 21.06.2017 та постанові від 24.07.2017 по суті вірного висновку про необхідність визнання договору №140-202 про переведення боргу від 12.03.2015 в судовому порядку недійсним, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що рішення та постанову господарських судів попередніх інстанцій належить залишити без змін з підстав, зазначених в даній постанові Вищого господарського суду України.

Керуючись статтями 1117, 1119 - 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ :

Касаційні скарги Публічного акціонерного товариства "Азот" та Публічного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Енергомережа" на рішення господарського суду міста Києва від 21.06.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 24.07.2017 у справі № 910/24258/16 залишити без задоволення.

Касаційну скаргу Національного антикорупційного бюро України на рішення господарського суду міста Києва від 21.06.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 24.07.2017 у справі № 910/24258/16 задовольнити частково.

Рішення господарського суду міста Києва від 21.06.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 24.07.2017 у справі № 910/24258/16 залишити без змін.

Головуючий І.Ю. Панова

Судді О.В. Білошкап

В.Я. Погребняк