ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"15" листопада 2017 р. Справа № 926/2424/17
Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:
головуючого - судді Скрипчук О.С.
суддів Хабіб М.І.
Юрченка Я.О.
При секретарі судового засідання: Лагутіні В.Б.
розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» за № WR-17-13203 від 09.10.2017 року
на рішення Господарського суду Чернівецької області від 26.09.2017 року
у справі № 926/2424/17
за позовом: Заступника військового прокурора Чернівецького гарнізону, м. Чернівці в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, м. Київ, та Квартино-експлуатаційного відділу м. Чернівці, м. Чернівці
до відповідача: Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна», м. Київ
про визнання недійсним договору,
за участю представників:
прокурора: Майорчак В.М. посвідчення № 033496 від 18.05.2015 року
від позивача: Міноборони України: Шведа О.Б. довіреність 3 220/423/д від 22.12.2016 року; КЕВ м. Чернівці: Антонеску О.Г. довіреність № 509 від 28.02.2017 року
від відповідача: Ліпенко Ю.К. довіреність № 0260/17 від 12.06.2017 року
ВСТАНОВИВ:
Заступник військового прокурора Чернівецького гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Квартино-експлуатаційного відділу м.Чернівці звернувся до Господарського суду Чернівецької області із позовом до Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» про визнання недійсним договору №86/870 від 01.11.2005 року про надання послуг.
Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 26.09.2017 року у справі № 926/2424/17 (суддя Гулишин С.М.) позов заступника військового прокурора Чернівецького гарнізону задоволено. Суд виніс рішення, яким визнав недійсним договір №86/870 від 01.11.2005 року укладений між Квартирноексплуатаційним відділом м. Чернівці та Приватним акціонерним товариством «ВФ Україна».
Не погоджуючись з даним рішенням ПАТ «ВФ Україна» подало апеляційну скаргу за № WR-17-13203 від 09.10.2017 року, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Чернівецької області від 26.09.2017 року, прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при прийнятті рішення порушено норми матеріального права. А саме скаржник стверджує, що позов у даній справі не підлягає до задоволення, у зв`язку, із спливом строку позовної давності.
Прокурором, Міністерством оборони України та Квартирно-експлуатаційним відділом м. Чернівці подано до суду відзиви за № 02-2869вих-17 від 08.11.2017 року (вх. № 01-04/7697/17 від 13.11.2017 року), за № 685 від 14.11.2017 року (вх. № 01-04/7759/17 від 15.11.2017 року) та за № 3106 від 13.11.2017 року (вх. № 01-04/7765/17 від 15.112017 року) на апеляційну скаргу, в яких просять у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення Господарського суду Чернівецької області від 26.09.2017 року у даній справі залишити без змін.
Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв`язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.
Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи та заперечення сторін, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд встановив наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, 01.11.2005 року між Квартирно-експлуатаційним відділом м. Чернівці, в особі начальника Червінського А.В., що діє на підставі Свідоцтва про реєстрацію військової частини як суб`єкта господарської діяльності у Збройних Силах від 15.01.2002 року №421 (виконавець) та ЗАТ «Український мобільний зв`язок» (правонаступником якого є ПАТ «ВФ Україна») в особі директора Західного територіального управління ЗАТ «Український мобільний зв`язок» Ворко Л.О., який діє на підставі Положення про територіальне управління та довіреності №01-610 від 20.10.2005 року (замовник) було укладено договір про надання послуг №86/870 від 01.11.2005 року (далі договір).
КЕВ м. Чернівці є структурним підрозділом органу державної виконавчої влади Міністерства оборони України.
Відповідно до п.1.1. договору замовник зобов`язався передати, а виконавець прийняти на обслуговування в погодженому сторонам місці телекомунікаційне обладнання стільникового зв`язку комунікаційної мережі замовника.
Місце встановлення обладнання знаходиться за адресами: м. Чернівці, вул. Червоноармійська (перейменована на вул. Героїв Майдану), 41 та вул. Авангардна, 14 (котельні) (п.1.2. договору).
Передане замовником обладнання на обслуговування виконавцю не може вести до переходу прав власності на нього, а також не спричиняє покладання на виконавця відповідальності за його справну роботу, яка залишається за замовником (п.1.4. договору).
Між сторонами був підписаний Акт погодження місця встановлення обладнання за оспорюваним договором, в якому сторони погодили місце встановлення обладнання за адресою: м. Чернівці, вул. Червоноармійська (перейменована на вул. Героїв Майдану),41 та вул. Авангардна, 14 (котельні).
Загальна місячна плати за надання виконавцем обумовлених цим договором послуг складає за базовий місяць (без вартості спожитої електроенергії) 2100,00 грн. на місяць, в тому числі ПДВ (п.3.1 договору).
Строк дії договору визначено з дати укладення до 31.10.2007 року з можливістю подальшої пролонгації. За три місяці до закінчення строку дії договору, сторона, яка бажає припинити його дію або змінити умови договору, повинна письмово попередити про це іншу сторону. Якщо у вказаний термін зазначене повідомлення не було зроблено, договір вважається продовженим на аналогічний термін (п.7.1. договору).
Відповідно до п.8.1 договору виконавець має право на одностороннє дострокове припинення дії договору лише у таких випадках: використання замовником обладнання з систематичним або грубим порушенням умов договору, коли замовник з власної вини більше двох місяців не сплачує встановлені цим договором платежі. При цьому виконавець надсилає замовнику попередження про припинення дії договору не пізніше, ніж за три місяці до дати припинення.
Враховуючи, що були відсутні попередження про припинення дії договору, строк дії договору продовжено до 31.10.2017 року.
Заступник військового прокурора Чернівецького гарнізону при зверненні до суду першої інстанції стверджує, що спірний договір за своєю природою є договором оренди, а сторонами при укладенні його не було дотримано вимог спеціального законодавства, що регулює порядок передачі в оренду військового майна. У зв`язку з вищезазначеним, прокурор просить визнати недійсним договір №86/870 про надання послуг від 01.11.2005 року.
При винесенні постанови колегія суддів виходила з наступного.
Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається у процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцю зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором..
Згідно із ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).
Частиною 1 ст.760 ЦК України встановлено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).
Відповідно до норм чинного законодавства України основною відмінністю договору найму (оренди) від договору надання послуг є те, що за договором найму (оренди) наймачу (орендарю) передається у тимчасове користування певна річ (майно), яка зберігає свої властивості та первісний вигляд при неодноразовому використанні, а за договором про надання послуг замовнику надаються певні послуги, які споживаються у процесі вчинення певної дії.
Згідно умов спірного договору позивач надав відповідачу у користування частину приміщення для розміщення обладнання мобільного зв`язку, що відповідає змісту договору оренди.
Судом встановлено, що котельні, які знаходиться за адресою: м.Чернівці, Червоноармійська (перейменована на вул. Героїв Майдану),41 та вул. Авангардна, 14, знаходиться на праві оперативного управління у КЕВ м.Чернівці, оскільки останній є складовою частиною Збройних Сил України, підпорядкований Міністерству оборони України і є бюджетною установою.
Відповідно до п. 3 ст. 1 Закону України Про оренду державного та комунального майна відносини оренди рухомого та нерухомого майна, закріпленого за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також за спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань організації спеціального зв`язку та захисту інформації, підпорядкованими йому регіональними органами та територіальними підрозділами, закладами та установами Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які ведуть його облік у спеціальному порядку, регулюються цим Законом з урахуванням особливостей, передбачених Законом України Про господарську діяльність у Збройних Силах України.
У відповідності до ст. 7 Закону України Про господарську діяльність у Збройних Силах України, порядок надання дозволу військовим частинам на передачу закріпленого за ними рухомого та нерухомого майна в оренду здійснюється з урахуванням вимог, встановлених порядком надання дозволу військовим частинам на передачу закріпленого за ними рухомого та нерухомого майна в оренду, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 11.05.2000 року №778.
Згідно ч. 4 ст. 7 Закону України Про господарську діяльність у Збройних Силах України передача військового майна в оренду юридичним і фізичним особам здійснюється виключно на конкурсній основі з урахуванням необхідності підтримання на належному рівні бойової та мобілізаційної готовності. Умови та порядок проведення конкурсів визначаються Фондом державного майна України за погодженням з Міністерством оборони України.
Згідно зі ст. 5 Закону України Про оренду державного та комунального майна орендодавцем державного нерухомого майна є Фонд державного майна України державного майна України, його регіональні відділення та представництва, які, в свою чергу, на підставі ст. 9 даного закону, за наявності підстав та відсутності обмежень, мають право укласти договір оренди державного майна.
Розрахунок орендної плати за користування державним майном визначається Методикою розрахунку та порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 року №786, відповідно до якої такий розрахунок здійснюється на підставі експертної оцінки майна, що орендується.
Відповідно до вимог ст. ст. 2, 9 Закону України Про оренду державного та комунального майна орендою є засноване на договорі строкове, платне користування майном, необхідне орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльністю виключно на конкурсних засадах.
Враховуючи вищенаведене, сторони укладаючи спірний договір, об`єктом якого є нерухоме майно, що перебуває у державній власності, не було дотримано вимоги чинного законодавства щодо порядку погодження та отримання дозволу на укладення такого договору з відповідними органами. Отже, всупереч діючому законодавству посадовими особами Квартирно експлуатаційного відділу м.Чернівці перед укладанням договору оренди не проведено конкурс про передачу військового нерухомого майна в оренду.
Крім цього судом встановлено, що у порушення п. 6 Порядку надання дозволу військовим частинам Збройних Сил України на передачу закріпленого за ними рухомого та нерухомого майна в оренду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 травня 2000 року №778, відповідачем перед укладанням спірного договору не було проведено процедури виготовлення експертної оцінки майна, яке надається в оренду.
Частиною першою статті 203 Цивільного кодексу України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.
Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
У відповідності до вимог ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.
Відповідно до абзацу 5 пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним передбачено, що відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена, як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.
Як зазначено у пункті 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними від 29 травня 2013 року № 11, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Враховуючи те, що оскаржуваний договір №86/870 від 01.11.2005 року суперечить положенням Цивільного кодексу України, Закону України Про оренду державного та комунального майна, Закону України Про господарську діяльність у Збройних Силах України, а відтак такий договір підлягає визнанню судом недійсним.
Щодо тверджень апелянта про те, що позов у даній справі не підлягає до задоволення, у зв`язку, із спливом строку позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.
Так, відповідачем було подано до суду клопотання від 16.08.2017 року №WR-17-10804 про застосування наслідків спливу позовної давності.
У відповідності до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
До вимог, пов`язаних з визнанням правочинів недійсними, застосовується загальна позовна давність (п.2.8. постанови пленуму ВГСУ від 29.05.2013 року №11 Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними).
Відповідно до частин першої та п`ятої ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Оспорюваний заступником військового прокурора Чернівецького гарнізону договір був укладений 01.11.2005 року.
В той же час, позов було пред`явлено до господарського суду Чернівецької області 26.07.2017 року.
У своїх поясненнях прокурор посилається на те, що йому стало відомо про факт укладення спірного договору під час проведення перевірки у липні 2017 року.
Однак, як зазначено в п.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року за № 10 Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів, якщо у передбачених законом випадках з позовом до господарського суду звертається прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюватиметься від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор.
Судом встановлено, що сторонами спірного договору були КЕВ м.Чернівці (позивач 2) та ПАТ «ВФ Україна» (відповідач). Отже, про існування оспорюваного договору позивачу 2 було відомо ще у листопаді 2005 року.
Міністерством оборони України (позивачем 1) у даній справі надано пояснення № 1439 від 18.09.2017 стосовно того, що йому стало відомо про порушення допущені під час укладення спірного договору в день коли прокурор подав позов у даній справі (липень 2017 року).
Скаржником не доведено, що Міністерство оборони України знало чи могло дізнатися про наявні порушення під час укладення спірного договору раніше, ніж прокурором подано позов.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що позивачем 1 не пропущений строк позовної давності у даній справі.
Згідно із ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Таким чином, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Чернівецької області від 26.09.2017 року відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, -
Львівський апеляційний господарський суд
П О С Т А Н О В И В :
1.Рішення Господарського суду Чернівецької області від 26.09.2017 року у даній справі залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
2.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.
3. Справу направити в Господарський суд Чернівецької області.

Головуючий - суддя Скрипчук О.С.

суддя Хабіб М.І.

суддя Юрченко Я.О.