ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.11.2017 Справа №917/1495/17

Господарський суд Полтавської області

в складі головуючого судді Кульбако М.М.

за участю представників сторін:

позивача: ОСОБА_1

відповідача: ОСОБА_2 (після перерви не з'явився)

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Заворсклянської сільської ради

вул. Соборна, 9, с. Заворскло Полтавського району Полтавської обл., 38772

до ОСОБА_3 управління Держгеокадастру у Полтавській області

вул. Уютна, 23, м. Полтава, 36039

про визнання таким, що втратив чинність державний Акт на право постійного користування земельною ділянкою ІІ-ПЛ №003502, виданий 10.12.1996 року колективному сільськогосподарському підприємству ім. Карла Маркса,

ВСТАНОВИВ:

Заворсклянська сільська рада звернулась до господарського суду Полтавської області з позовом до ОСОБА_3 управління Держгеокадастру у Полтавській області про визнання таким, що втратив чинність державний Акт на право постійного користування земельною ділянкою ІІ-ПЛ №003502, виданий 10.12.1996 року Колективному сільськогосподарському підприємству ім. Карла Маркса с. Заворскло Заворсклянською сільською радою народних депутатів Полтавського району Полтавської області України.

Ухвалою суду від 18.09.2017 порушено провадження у справі та призначено до розгляду на 20.10.2017.

19.10.2017 від ОСОБА_3 управління Держгеокадастру у Полтавській області надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказує, що управління не має повноважень щодо розпоряджень землями колективної власності, а тому відсутні підстави для задоволення позову. (вх. №12747).

Представник позивача в судових засіданнях 20.10.2017 та 09.11.2017 підтримав позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 20.10.2017 проти задоволення вимог заперечив. В судове засідання 09.11.2017 відповідач не з'явився надіслав клопотання про розгляд справи за відсутності уповноваженого представника (вх. № 13690).

Представник позивача проти розгляду справи за відсутності представника відповідача не заперечує.

Клопотання судом задоволено.

Відтак, обставин, які б перешкоджали чи не дозволяли розглянути спір у даному судовому засіданні судом не встановлено. За таких обставин, суд не вбачає за необхідне відкладати розгляд справи та здійснює її розгляд за наявними в ній матеріалами.

Рішення виноситься після перерви оголошеної в судовому засіданні 20.10.2017.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Відповідно до державного акту на право постійного користування землею ІІ-ПЛ №003502 від 10.12.1996, що виданий колективному сільськогосподарському підприємству ім. Карла Маркса с. Заворскло Заворсклянською сільською радою народних депутатів Полтавського району Полтавської області України, про передачу зазначеному землекористувачу у постійне користування 1378,27 гектарів землі в межах згідно з планом землекористування. Землю надано у постійне користування для ведення сільського господарства відповідно до рішення Заворсклянської сільської ради народних депутатів від 15 березня 1996 року 6 сесії 22 скликання. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею №93. До зазначеного акту Рішенням 5 сесії 23 скликання Заворсклянської сільської ради 07.05.1999 внесені зміни (а.с. 13-15).

Як вбачається з архівної довідки (а.с. 33) від 12.09.2016 № 01-51/177, виданої Архівним відділом Полтавської районної державної адміністрації, на підставі розпорядження голови Полтавської райдержадміністрації №307 від 12.08.1993 колгосп імені ОСОБА_4 був реорганізований в КСП ОСОБА_4. На підставі розпорядження голови Полтавської райдержадміністрації №782 від 12.12.1998 КСП імені ОСОБА_4 реорганізований в АФ «Ворскла». На підставі розпорядження голови Полтавської райдержадміністрації №879 від 26.12.2002 АФ «Ворскла» була ліквідована без правонаступника.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 05.12.2013 заяву прокурора Полтавського району в інтересах держави в особі Заворсклянської сільської ради задоволено, передано у комунальну власність Заворсклянської сільської ради Полтавського району Полтавської області безхазяйне нерухоме майно - нежитлову будівлю, що знаходиться за адресою: село Заворскло Полтавського району Полтавської області вулиця Молодіжна, 3 (а.с. 34).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06.02.2014 зареєстровано право власності на вище зазначену будівлю за Заворсклянською сільською радою (а.с. 35).

Оскільки зазначена нежитлова будівля розташована на земельній ділянці, яка знаходиться за межами населеного пункту села Заворскло Полтавського району, Заворсклянська сільська рада звернулася з клопотанням до головного управління Держгеокадастру у Полтавській області про надання дозволу на виготовлення проекту з землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,9000 га під нежитлові будівлі комунальної власності за межами населеного пункту на території Заворсклянської сільської ради Полтавського району Полтавської області.

Управління Держгеокадастру листами від 12.08.2016 №6089/2-16 та від 26.07.2017 №8-16-0.3-5582/2-17 повідомило сільську раду про те, що зазначена земельна ділянка відноситься до земель колективної власності, а управління Держгеокадастру не має повноважень щодо розпорядження землями колективної власності (а.с. 36, 37).

Позивач зазначає, що після ліквідації КСП ім. К.Маркса вся соціальна сфера була передана Завосклянській сільській раді відповідно до акту приймання-передачі обєктів соціальної сфери у власність та рішенням девятої сесії пятого скликання від 21.12.2007 прийнята у комунальну власність. Інше майно, яке було виявлено на території сільської ради та у якого був відсутній власник обліковано, як безхазяйне та передано у комунальну власність територіальної громади за рішенням судів. Весь цей час на земельній ділянці, яка розташована за межами населеного пункту села Заворскло знаходиться нежитлова будівля, власником якої є територіальна громада сіл Заворскло, ОСОБА_3, Ватажкове, Лукищена, Портнівка, Минівка в особі Заворсклянської сільської ради, але земельна ділянка не була передана до комунальної власності територіальної громади. Весь цей час на земельній ділянці знаходиться нежитлова будівля, якій присвоєно адресу с. Заворскло, вулиця Молодіжна, 3.

Таким чином, як стверджує позивач, державний акт на право постійного користування землею ІІ-ПЛ №003502 виданий 10.12.1996 колективному сільськогосподарському підприємству ім. Карла Маркса с. Заворскло Заворсклянською сільською радою народних депутатів Полтавського району Полтавської області є діючим і є перешкодою для реалізації майнових прав територіальною громадою Заворсклянської сільської ради Полтавського району. Порядок зміни правового статусу земель наданих у колективну власність не регулюється чинним законодавством. Органи державної влади і місцевого самоврядування не наділені повноваженнями приймати рішення про передачу земельної ділянки з колективної у приватну, державну чи комунальну власність. Користувач земельної ділянки КСП ім. Карла Маркса та його правонаступник Агрофірма «Ворскла» - ліквідовані. Чинним законодавством не передбачені відносини правонаступництва земель колективної власності. Відповідно до статті 346 Цивільного кодексу України припинення юридичної особи є підставою для припинення права власності.

Відповідач у свою чергу зазначає, що управління не має повноважень щодо розпоряджень землями колективної власності.

Відповідно до частини 1 статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Державний акт на право постійного користування на землю за правовою природою є лише документом, який посвідчує набуття відповідного права за рішенням компетентного органу і залежний від правомірних або неправомірних дій цієї особи, які можуть бути припинені в передбаченому законом порядку.

Згідно постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 17.05.2011, державний акт на право постійного користування земельною ділянкою є похідним від права на постійне користування земельною ділянкою, тому наслідком припинення права користування є скасування Державного акту.

Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист.

Норми статті 16 ЦК України та статті 20 ГК України розкривають зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав.

Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідною до рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року №18-рп/2004 охоронюваний законом інтерес - це прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередньо мету, якої прагне досягнути суб'єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Як вже зазначалось, за результатами розгляду клопотання позивача ОСОБА_3 управлінням Держгеокадастру у Полтавській області враховуючи вимоги ч. 4 статті 118 Земельного кодексу України листом надано відповідь, в котрому зазначено, що ОСОБА_3 управління не має повноважень щодо розпорядження землями колективної власності.

Відповідно до статті 15-1 Земельного кодексу України До повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, належить: а) внесення в установленому порядку пропозицій щодо розпорядження землями державної та комунальної власності, встановлення меж області, району, міста, району в місті, села і селища, регулювання земельних відносин; б) участь у розробленні та виконанні державних, галузевих, регіональних та місцевих програм з питань регулювання земельних відносин, раціонального використання земель, їх відтворення та охорони, встановлення меж області, району, міста, району в місті, села і селища, у проведенні моніторингу земель, територіальному плануванні; в) організація проведення робіт, пов'язаних із реалізацією земельної реформи; г) проведення відповідно до законодавства моніторингу земель та охорони земель; ґ) ведення та адміністрування Державного земельного кадастру; д) участь у державному регулюванні планування територій; е) проведення державної експертизи землевпорядної документації; є) здійснення заходів щодо вдосконалення порядку ведення обліку і підготовки звітності з регулювання земельних відносин, використання та охорони земель, формування екомережі; є1) розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом; ж) вирішення інших питань, визначених законами України та покладених на нього актами Президента України.

Частиною 4 статті 122 Земельного кодексу України передбачено, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Враховуючи викладене ОСОБА_3 управління не має повноважень щодо розпорядження землями колективної власності.

Порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковими; обов'язком позивача, відповідно до статті 33 ГПК України є доведення (підтвердження) в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання його прав та інтересів.

Оцінивши усі обставини справи у їх сукупності та перевіривши доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, судом встановлено, що позивач не довів порушення саме відповідачем прав і охоронюваних законом інтересів позивача, а тому відсутні підстави для правового захисту його інтересів в межах даного спору, з огляду на заявлені позовні вимоги.

При вирішення даного спору судом приймається до уваги те, що під належністю доказу розуміється наявність об'єктивного зв'язку між змістом судових доказів і фактами, що є об'єктом судового дослідження. Належними слід визнавати докази, які містять відомості про факти, що входять у предмет доказування у справі, та інші факти, що мають значення для правильного вирішення спору. Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Виходячи із змісту статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Отже, обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Згідно статті 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі усіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

У процесі розгляду справи не виявлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Судовий збір відповідно до статті 49 ГПК України покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 43, 49, 82-85 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

1. В задоволенні позову відмовити.

2. Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного господарського суду через господарський суд Полтавської області протягом 10 днів.

Суддя Кульбако М.М.