РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" листопада 2017 р. Справа № 902/624/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Василишин А.Р.

судді Філіпова Т.Л. ,

судді Бучинська Г.Б.

при секретарі Першко А.А.

розглянувши апеляційну скаргу фермерського господарства "Скала" на рішення господарського суду Вінницької області від 05 вересня 2017 року в справі №902/624/17 (суддя Банасько О.О.)

за позовом фермерського господарства "Скала"

до товариства з обмеженою відповідальністю "СФГ "Поділля"

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: 1)ОСОБА_1; 2) СФГ "Поділля"

про стягнення 38 884 грн 51 коп. збитків

за участю представників сторін:

позивача - Максимчук А.І. (довіреність від 19 жовтня 2017 року);

відповідача - Грабенко А.Б. - директор; Федорчук М.А. (довіреність від 17 липня 2017 року).

третіх осіб - не прибули.

Судом роз'яснено представникам сторін права та обов'язки, передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України. Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало та заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Фермерське господарство "Скала" (надалі - Позивач) звернулось в господарський суд Вінницької області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "СФГ "Поділля" (надалі - Відповідач) про стягнення 38 884 грн 51 коп. збитків, завданих самовільним зайняттям земельної ділянки сільськогосподарського призначення, яка розташована на території Вахнівської сільської ради Липовецького району Вінницької області, загальною площею 2,527 га кадастровий номер :04:000:0516, у формі неодержаного доходу Позивачем за час тимчасового невикористання земельної ділянки у 2015 році.

Також при розгляді даного спору, судом першої інстанції було залучено в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні Відповідача: ОСОБА_1 (надалі - Третя особа 1); СФГ «Поділля» (надалі - Третя особа 2).

Рішенням господарського суду Вінницької області від 05 вересня 2017 року в задоволенні позовних вимог було відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, Позивач звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (том 3, а.с. 3-8), в якій з підстав, висвітлених в ній, просить рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задоволити.

Як на одну із підстав, в обґрунтування своєї апеляційної скарги, Позивач зазначає те, що матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження факту передачі жодних земельних ділянок від Третьої особи 2 до Відповідача згідно договору про спільну діяльність від 01 травня 2013 року, зокрема відповідних актів приймання-передачі доказів реєстрації таких речових прав - права оренди (суборенди) землі, тощо.

Крім того, Позивач звертає увагу апеляційного суду і на те, що витрати на сплату орендної плати за користування спірною земельною ділянкою з 2014 року фактично поніс Позивач, а Відповідач взагалі ніколи не виплачував такої орендної плати власнику земельної ділянки.

Разом з тим, на переконання Позивача, відмовляючи у позові з наведених в оскаржуваному рішенні підстав, місцевий господарський суд поставив під сумнів необхідність та обов'язковість державної реєстрації права оренди земельної ділянки, а також створив прецедент, за яким власником продукції із земельної ділянки, є не законний землекористувач, а особа, що фактично обробила ділянку та виростила на ній продукцію без необхідних правостановлючих документів (договору) та за відсутності відповідного зареєстрованого права.

Ухвалою суду від 03 жовтня 2017 року (том 3, а.с. 2), апеляційну скаргу прийнято до провадження, справу призначено до слухання на 08 листопада 2017 року на 14:30 год..

Ухвалою суду від 25 жовтня 2017 року, з підстав, висвітлених в ній, розгляд справи було перепризначено на 15 листопада 2017 року на 14:05 год. (том 3, а.с. 25).

На виконання вимог суду, викладених в ухвалі суду від 03 жовтня 2017 року, Відповідач надіслав на поштову адресу суду відзив на апеляційну скаргу з додатками (том 3, а.с. 26-37), в якому зокрема вказав, що Відповідач ніколи не перебував у взаємовідносинах, пов'язаних з орендою землі з Третьою особою 1 чи Позивачем, а відтак, як вважає Відповідач, він не порушував права цих осіб на право користування земельною ділянкою.

Вимог суду, викладених в ухвалі від 03 жовтня 2017 року Третя особа 1 та Третя особа 2 не виконали.

В судовому засіданні від 15 листопада 2017 року представник Позивача підтримав доводи, висвітлені в апеляційній скарзі, просить її задоволити, а оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким задоволити позовні вимоги у повному обсязі.

В судовому засіданні від 15 листопада 2017 року представники Відповідача заперечили щодо доводів, наведених в апеляційній скарзі, вважають її безпідставною та необгрунтованою, а тому просять відмовити в її задоволенні, а рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

В судове засідання від 15 листопада 2017 року представники Третьої особи 1 та Третьої особи 2 не прибули, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені у встановленому законом порядку.

Враховуючи те, що судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення всіх учасників провадження у справі про час і місце розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні за відсутності представників Третьої особи 1 та Третьої особи 2 за наявними у справі матеріалами, у відповідності до вимог статті 101 ГПК України.

Заслухавши представників Позивача та Відповідача, дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що в її задоволенні слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін. При цьому колегія виходила з наступного.

Як встановлено апеляційним судом та вбачається зі змісту позовної заяви, обґрунтовуючи свої вимоги, Позивач посилається на самовільне зайняття Відповідачем земельної ділянки загальною площею 2,527 га кадастровий номер :04:000:0516, яка перебуває у користуванні Позивача на підставі договору оренди землі № 70 від 21 серпня 2014 року, укладеного із Третьою особою 1..

Як вказує Позивач, у 2014-2015 роках, між Позивачем та Відповідачем неодноразово виникали спори щодо права користування зазначеною земельною ділянкою, зумовлені небажання останнього звільнити земельну ділянку. В свою чергу, Відповідач, не допускаючи до обробітку землі Позивача, продовжував обробляти земельну ділянку, з приводу чого останній неодноразово з даними вимогами звертався до Відповідача, а також у правоохоронні органи та Державну інспекцію сільського господарства у Вінницькій області.

Як вважає Позивач, внаслідок протиправної поведінки Відповідача та самовільного зайняття ним зазначеної земельної ділянки, Позивач був позбавлений можливості її використання за цільовим призначенням та зазнав збитки у вигляді неодержаного доходу (упущеної вигоди) в сумі 38 884 грн 51 коп..

Суд констатує, що із наявних у справі та досліджених доказів слідує, що 21 серпня 2014 року між Третьою особою 1 та Позивачем укладено договір оренди землі № 70 (надалі - Договір 1; том 1, ас.с 9-12) відповідно до якого передано Позивачу у строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення № 516, яка знаходиться на території Вахнівської сільської ради Липовецького району Вінницької області, загальною площею 2,5270 га (кадастровий номер :04:000:0516). Суд констатує, що багато умов, у тому числі й кадастровий номер земельної ділянки, вписані в даний Договір 1 вручну.

Водночас, 21 серпня 2014 було складено акт визначення меж земельної ділянки (на місцевості) яка передається в оренду згідно Договору 1 (том 1, а.с.13). В даному акті вказано кадастровий номер земельної ділянки й рукописним способом вписано дату його складення і номер Договору 1.

На виконання умов Договору 1, між Третьою особою 1 та Позивачем 24 серпня 2014 року підписано акт приймання-передачі об'єкта оренди (том 1, а.с. 12), відповідно до якого Третьою особою 1 передано, а Позивачем прийнято в оренду земельну ділянку обумовлену Договором1. В даному акті вказано вручну дату акту, номер земельної ділянки, площу, номер договору оренди. Водночас, в ньому відсутній кадастровий номер земельної ділянки.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 22 серпня 2014 року проведено державну реєстрацію права оренди Позивача на земельну ділянку кадастровий номер :04:000:0516.

Водночас, Відповідачем надано суду договір оренди землі від 20 грудня 2007 року (надалі - Договір 2; том 1, а.с. 69) та відповідний акт прийому-передачі земельної ділянки (том 1, а.с. 71), укладений між Третьою особою 1 та Третьою особою 2.

Даний Договір 2, зареєстрований у Липовецькій філії ДП "Центр ДЗК" із здійсненням запису у Державному реєстрі земель від 20 грудня 2007 року за №0226.

Також судом встановлено, що в якості правової підстави використання Відповідачем земельної ділянки, яка є предметом Договору 2, Відповідачем надано договір про спільну діяльність від 01 травня 2013 року (том 1, а.с. 84-86; надалі - Договір 3) між Третьою особою 2 та Відповідачем.

Як слідує з матеріалів справи, 09 червня 2015 року, Позивач звертався до прокуратури Вінницької області із заявою щодо вжиття заходів спрямованих на забезпечення використання орендованих ним земельних ділянок, втому числі ділянки № 516, протиправне та незаконне користування якими здійснює Третя особа 2 (том 1, а.с. 20).

Водночас, 30 червня 2015 року Позивач звертався до Відповідача із пропозицією щодо звільнення і передачі земельних ділянок чи укладення договорів їх суборенди (том 1, а.с. 19).

Разом з тим, листом вих.№ 10-02/1636/15 від 30 червня 2015 року (том 1, а.с. 21), Державною інспекцією сільського господарства у Вінницькій області щодо розгляду звернення Позивача адресованого прокуратурою щодо звернення голови Позивача повідомлено, що звернення органів місцевого самоврядування, державних органів, юридичних осіб, а також фізичних осіб-підприємців не є підставою для проведення позапланового заходу перевірки дотримання вимог земельного законодавства.

Також у справі наявні судові акти зі змісту яких з поміж іншого вбачається, що відносно земельної ділянки № 516, яка знаходиться на території Вахнівської сільської ради Липовецького району Вінницької області, загальною площею 2,5270 га до 2015 року відбувались судові спори.

Зокрема, рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 13 травня 2011 року в справі № 2-6/10 відмовлено у задоволенні позову фізичних осіб (орендарів), в тому числі Третій особі 1 до Третьої особи 2 про припинення дії договорів оренди та повернення земельних ділянок, зокрема договору оренди землі від 20 грудня 2007 року, укладеного з Третьою особою 2.

В свою чергу, 24 червня 2011 року рішенням Апеляційного суду Вінницької області рішення Липовецького районного суду у вищевказаній справі скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено та припинено дію договорів оренди землі, укладених між Третьою особою 2 та орендарями, в т.ч. з Третьою особою 1. Крім того, даним судовим рішенням було зобов'язано Третю особу 2 повернути зазначеним громадянам, в т.ч. Третій особі 1 їх земельні ділянки в місцях і розмірах, в яких вони здані в оренду по актах прийому-передачі.

02 серпня 2011 року, Відділом Держкомзему у Липовецькому районі було проведено державну реєстрацію договорів оренди укладених між власниками земельних ділянок на території Вахнівської сільської ради та ТОВ "Криковецьке" (або ТОВ СХК "Вінницька промислова група").

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 02 листопада 2011 року рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 13 травня 2011 року та рішення Апеляційного суду Вінницької області від 24 червня 2011 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Разом з тим, 16 березня 2012 року ухвалою Липовецького районного суду позов фізичних осіб (орендарів), в тому числі Третьої особи 1 до Третьої особи 2 про припинення дії договорів оренди та повернення земельних ділянок, зокрема Договору 2, укладеного з Третьою особою 2 залишено без розгляду.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 21 травня 2012 року у справі № 2а/0270/1742/12 за позовом Третьої особи 2 до відділу Держкомзему у Липовецькому районі Вінницької області Головного управління Держкомзему у Вінницькій області за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ТОВ "СКХ "Вінницька промислова група" частково задоволено позов: зобов'язано відділ Держкомзему у Липовецькому районі Вінницької області скасувати державну реєстрацію договорів оренди укладених з пайовиками с. Вахнівка Липовецького району Вінницької області, в тому числі з Третьою особою 1 та ТОВ "Криковецьке"; зобов'язано відновити державну реєстрацію договорів оренди земельних ділянок, укладених між Третьою особою 2 та пайовиками, в тому числі з Третьою особою 1 (том 1, а.с. 140-147).

23 серпня 2012 року постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду у справі № 2а/0270/1742/12 скасовано постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 21 травня 2012 року в справі № 2а/0270/1742/12 у частині її вимог про задоволення позову Третьої особи 2 (том 1, а.с. 148-151).

В період з 15 серпня 2014 року по 18 серпня 2014 року на підставі поданих ТОВ СХК "Вінницька промислова група" документів було внесено запис до Державного реєстру речових прав про припинення зареєстрованого за останнім права оренди на земельні ділянки, в тому числі кадастровий номер :04:000:0516 після чого, 22 серпня 2014 року на дану земельну ділянку було зареєстровано право оренди за Позивачем.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 26 грудня 2015 року в справі №К/9991/57253/12, постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 21 травня 2012 року в не скасованій частині та постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 23 серпня 2012 року у вищевказаній справі залишено без змін (том 1, а.с. 152-156).

Окрім того, з огляду матеріалів справи № 902/895/16 судом встановлено здійснення Позивачем у травні та листопаді 2016 року заходів щодо встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж земельних ділянок (паїв), які перебувають в його оренді, в тому числі земельної ділянки № 516, яка є об'єктом оренди за Договором 1, що підтверджується технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж земельних ділянок (паїв), які перебувають в оренді Позивача та актами прийому-передачі межових знаків на зберігання від 12 травня 2016 року та від 09 листопада 2016 року (том 3, а.с. 96-119, справа № 902/895/16).

Рівненський апеляційний господарський суд констатує, що відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Згідно статті 22 Цивільного кодексу України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до частин 1 та 2 статті 1166 ЦК України: майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди; протиправну поведінку заподіювача шкоди; причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

За загальним правилом шкода підлягає відшкодуванню: в повному обсязі - відшкодовується як реальна шкода, тобто втрачене або пошкоджене майно в результаті протиправної поведінки правопорушника, так і упущена вигода; особою, яка безпосередньо завдала шкоду.

Законодавство в деліктних зобов'язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Доведення відсутності вини у спричиненні шкоди відповідно до вимог статті 1166 ЦК України покладено на відповідача.

З огляду на те, що Позивачем заявлено до стягнення саме упущену вигоду, суд приймає до уваги те, що частиною 2 статті 224 ГК України встановлено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Статтею 225 ГК України передбачено, що: до складу збитків, які підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконаний зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов'язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов'язання.

Отже, для застосування такого заходу відповідальності як відшкодування шкоди слід встановити як наявність у діях винної особи усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення.

Таким чином, Позивач повинен довести протиправність дій Відповідача і їх вину, наявність та розмір збитків, наявність причинно-наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою та спричиненням шкоди.

Однак, апеляційний господарський суд констатує, що Позивачем не обґрунтовано належними та допустимими доказами, в розумінні статей 33-34 ГПК України, та не доведено наявність у діях повного складу цивільного правопорушення, як необхідної умови для стягнення збитків.

При цьому суд констатує не лише недоведеність самої вини (з огляду на відсутність в тому числі й судового рішення у кримінальній справі щодо обставин, описаних вище в даній постанові), але й відсутність доказів здійснення на земельній ділянці посівів самим Позивачем (про що він вказує) та не доводить первинними документами. При цьому суд констатує критичність доводів апелянта щодо засіву й з огляду на відсутні в період, за котрий подано позов про стягнення збитків, фактичного встановлення меж земельної ділянки (до цього часу було спірним судження що саме в даному (первинному) місці знаходиться земельна ділянка, за користування котрою Позивач хоче стягнути збитки).

Зокрема, Позивачем не доведено протиправності дій Відповідача, пов'язаних із самовільним зайняття останнім земельної ділянки загальною площею 2,527 га кадастровий номер :04:000:0516, оскільки здійснення господарської діяльності стосовно зазначеної земельної ділянки Відповідачем відбувається за наявності правової підстави Договору 3.

Крім того, суд констатує, що Договір 2 та Договір 3 на момент розгляду даної справи в суді першої інстанції та при розгляді спору судом апеляційної інстанції не визнані недійсними.

Крім того, зі змісту наявних в справі судових актів вбачається наявність ряду судових процесів в період з 2011 року по 2015 рік відносно земельної ділянки № 516, яка знаходиться на території Вахнівської сільської ради Липовецького району Вінницької області, загальною площею 2,5270 га.

Тобто протягом 2011-2015 років правовідносини щодо прав користування зазначеною земельною ділянкою були спірними.

Окрім того, відповідно до статті 34 ЗУ "Про оренду землі": у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов'язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором; орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця; у разі невиконання орендарем обов'язку щодо умов повернення орендодавцеві земельної ділянки орендар зобов'язаний відшкодувати орендодавцю завдані збитки.

Поряд з цим доказів повернення Третьою особою 2 земельної ділянки кадастровий номер :04:000:0516 Третій особі 1, а саме докази складання та підписання сторонами Договору 2 та акту передачі-приймання щодо повернення вказаної земельної ділянки в матеріалах справи відсутні.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що на момент укладення Договору 3, спірна земельна ділянка була у фактичному користуванні Третьої особи 2 і з її користування після прийняття рішення від 24 червня 2011 року апеляційним судом Вінницької області не вибувала.

Крім того, суд також звертає увагу на те, що укладення Договору 3 та його взяття на облік Липовецьким відділенням Іллінецької ОДПІ 25 червня 2013 року за № 148 відбулось до реєстрації права оренди 22 серпня 2014 року за Позивачем.

Водночас, суд також наголошує на тому, що матеріали справи не містять доказів передачі земельної ділянки орендодавцем орендарю за договором від 22 серпня 2014 року, як об'єкта цивільних прав у фактичне користування та того, що на момент укладення та реєстрації права оренди за Позивачем земельна ділянка кадастровий номер :04:000:0516 є необробленою та вільною від посівів.

Навпаки, із наявних у справі доказів слідує, що обробіток та посів вказаної земельної ділянки на момент укладення Договору 2, здійснював Відповідач, що підтверджується статистичними формами № 29-сг та № 4-сг за 2014-2015 роки, висновком аварійного комісара від 26 вересня 2016 року, довідкою виконавчого комітету Вахнівської сільської ради від 25 липня 2017 року № 02-15/402, актами здачі прийняття робіт, договорами про виконання сільськогосподарських робіт за 2014-2015 роки тощо на виконання своїх зобов'язань за Договором 3.

Окрім того, оглядом матеріалів справи господарського суду Вінницької області №902/895/16, зокрема технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж земельних ділянок (паїв), які перебувають в оренді Позивача на території Вахнівської сільської ради Липовецького району встановлено, що межові знаки, в т.ч. стосовно земельної ділянки № 516, фактично були встановлені та передані на зберігання Позивача у травні та листопаді 2016 року, що свою чергу свідчить про те, що Позивач фактично до вказаного часу з моменту укладення Договору 1, користування зазначеною ділянкою не розпочав.

Відповідно до частини 3 статті 35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вказаною нормою встановлено, що факти, які містяться у прийнятих раніше судових рішеннях мають для суду преюдиціальний характер. Преюдиціальність - обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ.

Приписами статті 620 ЦК України передбачено, що: у разі невиконання боржником обов'язку передати кредиторові у власність або у користування річ, визначену індивідуальними ознаками, кредитор має право витребувати цю річ у боржника та вимагати її передання відповідно до умов зобов'язання; кредитор втрачає право на витребування у боржника речі, визначеної індивідуальними ознаками, у разі, якщо ця річ вже передана третій особі у власність або в користування; якщо річ, визначену індивідуальними ознаками, ще не передано, переважне право на її одержання має той з кредиторів, зобов'язання на користь якого виникло раніше, а коли це неможливо визначити, - кредитор, який першим пред'явив позов.

Також в матеріалах справи відсутні докази звернення Позивача до Третьої особи 2, із вимогами про усунення перешкод у користуванні вказаною ділянкою.

Як вказувалось вище, відсутні в матеріалах справи і докази визнання недійсним як Договору 2 так і Договору 3.

Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що статею 152 Земельного кодексу України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання прав, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, застосування інших, передбачених законом, способів.

За приписами 15 Цивільного кодексу України кожна сторона має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб'єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб'єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов'язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

За приписами процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб'єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

У рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) дано офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес", як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Згідно з абзацами 2, 3 пункту 3.5 вказаного Рішення Конституційного Суду України, відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України, способами захисту інтересів, зокрема, є: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Інтерес може бути як охоронюваним законом, правоохоронюваним, законним, так і незаконним, тобто таким, що не захищається ні законом, ні правом, не повинен задовольнятися чи забезпечуватися ними, оскільки такий інтерес спрямований на ущемлення прав і свобод інших фізичних і юридичних осіб, обмежує захищені Конституцією та законами України інтереси суспільства, держави або не відповідає Конституції чи законам України, загальновизнаним принципам права.

У вказаному рішенні Конституційного Суду України дано офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес", як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто, інтерес позивача має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам та відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого дано в резолютивній частині вказаного Рішення Конституційного Суду України.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який являє собою одночасно спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Така позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб'єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав; під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Проте, звертаючись з даним позовом до суду до Відповідача Позивачем не доведено в чому полягає порушення його прав зі сторони Відповідача та яким чином останнім вчиняються дії щодо перешкоджання останнім у користуванні спірною земельною ділянкою

Згідно зі статтею 211 ЗК за самовільне зайняття земельних ділянок громадяни та юридичні особи несуть відповідно до законодавства цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність.

За змістом статті 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Такими чином, зазначені вище обставини в своїй сукупності свідчать про відсутність (недоведеність) протиправності дій Відповідача, пов'язаних у перешкоджанні Позивачу у користуванні земельною ділянкою, внаслідок чого останнім понесено збитки у вигляді упущеної вигоди.

Крім того встановлені обставини свідчать про відсутність причинного зв'язку між понесеними Позивачем збитками та стороною заподіювачем збитків, оскільки із встановлених обставин справи вбачається, що обробіток земельної ділянки Відповідачем відбувався не самовільно, а на підставі Договору 3, в той час як орендарем земельної ділянки являлась Третя особа 2.

Згідно частини 2 статті 623 ЦК України розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Частиною 4 статті 623 ЦК України унормовано, що при визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані.

При наданні розрахунку збитків позивач виходів виключно із середньої урожайності відповідної сільськогосподарської культури засіяної на земельній ділянці, її валового урожаю та вартості реалізації тощо.

Натомість Позивачем не доведено, що ним фактично був би отриманий той обсяг доходу, який він вважає міг бути отриманий за умов використання орендованої земельної ділянки, а також не враховано витрат, які понесені не вирощування відповідної сільськогосподарської продукції та собівартість останньої.

Враховуючи усе вищеописане в даній судовій постанові, суд відхиляє доводи апелянта, як надумані та безпідставні.

Крім того, суд вважає безпідставними і доводи Відповідача, про те, що договір оренди земельної ділянки між Третьою особою 1 та Третьою особою 2 і досі є зареєстрованим в Держгеокадастрі, про що свідчить довідка №0-2-0.182-228/184-17 від 21 липня 2017 року, яка наявна в матеріалах справи, а відтак у Позивача і на даний час відсутні будь-які повноваження чи правові підстави на використання зазначеної земельної ділянки.

При цьому суд констатує, що в листі від 21 липня 2017 року №0-2-0.182-228/84-17 (том 3, а.с. 37) вказується про надання по заяві, завіреної копії Договору 2, і в ньому не вказано, хто і за яким правочином може здійснювати на момент виготовлення даного супровідного листа діяльність на земельній ділянці за кадастровим номером :04:000:0516 (хто має повноваження та правові підстави на використання зазначеної земельної ділянки).

Враховуючи усе вищевикладене у даній судовій постанові, колегія апеляційного господарського суду приходить до висновку, що позовні вимоги Позивача є безпідставними, необгрунтованими (недоведеними), а тому не підлягають до задоволення.

Дане вчинено і місцевим господарським судом. Відтак, суд залишає без змін оспорюване судове рішення і в цій частині.

З огляду на вищевикладене, Рівненський апеляційний господарський суд приходить до висновку, що оспорюване рішення господарського суду Вінницької області слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Позивача - без задоволення.

Судові витрати за подачу апеляційної скарги, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, суд залишає за Позивачем.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 103 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу фермерського господарства "Скала" на рішення господарського суду Вінницької області від 05 вересня 2017 року в справі №902/624/17 - залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Вінницької області від 05 вересня 2017 року в справі №902/624/17 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

5. Справу №902/624/17 повернути до господарського суду Вінницької області.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Бучинська Г.Б.