Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "14" листопада 2017 р. Справа № 906/274/17

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Маріщенко Л.О.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 - дов. від 08.12.2016 № 009/16

від відповідача: ОСОБА_2 - дов. від 23.01.2017 № 36

ОСОБА_3 - дов. від 24.10.2017

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Об'єднана гірничо-хімічна компанія" (м. Київ) в особі філії "Іршанський гірничо-збагачувальний комбінат" (смт. Іршанськ Хорошівського району Житомирської області)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Валки - Ільменіт" (смт. Іршанськ Хорошівського району Житомирської області)

про стягнення 37 151 883,75 грн

В судовому засіданні 07.11.2017 перерва до 14.11.2017 о 11:30 з викликом сторін.

Позивач звернувся до господарського суду з позовом про стягнення з відповідача 37 151 883,75 грн, посилаючись на те, що внаслідок неналежного виконання відповідачем зобов'язання щодо проведення розрахунків за отриманий ільменітовий концентрат згідно видаткових накладних від 30.09.2016 та від 31.10.2016 на підставі укладеного сторонами договору поставки №Р87-18Л/З від 02.09.2016, утворилася заборгованість у сумі 30 356 400,00 грн, за порушення термінів оплати якої позивач просить стягнути 3 396 775,62 грн нарахованої пені в розмірі 0,1 % вартості несвоєчасно оплаченого товару, 2 124 948,00 грн нарахованого штрафу у розмірі 7% вартості несвоєчасно оплаченого товару відповідно до ст.231 ГК України за період прострочення із 16.10.2016 по 28.03.2017. Позивач, також, просить стягнути з відповідача на свою користь на підставі ст. 625 ЦК України 3% річних за період із 16.10.2016 по 28.03.2017 у розмірі 363 068,13 грн і інфляційні втрати за період з вересня 2016 по лютий 2017 у розмірі 910 692,00 грн.

Ухвалою господарського суду від зупинено провадження у справі № 906/274/17 до вирішення господарським судом міста Києва справи №910/5525/17 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Валки-Ільменіт" до Публічного акціонерного товариства "Об'єднана гірничо-хімічна компанія" про визнання договору поставки №Р87-18Л/З від 02.09.2016 недійсним.

Рішенням господарського суду міста Києва від 04.05.2017 у справі №910/5525/17, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 10.08.2017, у позові ТОВ "Валки-Ільменіт" до ПАТ "Об'єднана гірничо-хімічна компанія" про визнання договору поставки № Р 87-18Л/З від 02.09.2016 недійсним відмовлено.

Ухвалою суду від 26.09.2017 провадження у справі № 906/274/17 було поновлено.

Представник позивача в судовому засіданні подала заяву про зменшення позовних вимог, згідно якої просить стягнути з відповідача на користь позивача 10821665,49 грн, з яких: 4108874,16 грн пені, 720947,97 грн річних; 2998004,12 грн інфляційних та 2993839,24 грн штрафу,нараховані за період з 16.10.2016 по 11.09.2017 (а.с.176-186).

Враховуючи, передбачені ст.22 ГПК України права позивача, суд прийняв зазначену вище заяву до розгляду. Розгляд справи здійснюється в межах заяви про зменшення позовних вимог.

Представники відповідача в судовому засіданні позовні вимоги заперечили, відповідно до відзиву на позовну заяву. Зазначили, що відповідач заперечує щодо нарахування штрафних санкцій. Однак, у разі задоволення вимоги щодо стягнення пені та штрафу, представники відповідача подали клопотання про зменшення нарахованих штрафних санкцій на 95%, посилаючись на те, що відповідачем в повному обсязі проведено розрахунок з позивачем за договором, врахувати скрутне матеріальне становище підприємства та те, що стягнення з відповідача надмірних грошових сум неустойки, призведе до повного припинення діяльності підприємства. Також, заявлено про відстрочку виконання рішення суду на дванадцять місяців.

Представник позивача щодо вищезазначених клопотань заперечила в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши наявні у справі докази у сукупності та давши їм відповідну правову оцінку, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

02.09.2016 між Публічним акціонерним товариством "Об'єднана гірничо-хімічна компанія" в особі філії "Іршанський гірничо-збагачувальний комбінат" (постачальник/ позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Валки-Ільменіт" (покупець/відповідач) укладено договір поставки №Р87-18Л/3 (а.с.10-16).

Згідно з п. 1.1. договору, позивач передав у власність відповідача ільменітовий концентрат (чорновий напівфабрикат) українського походження, виробництва позивача, що підтверджується підписаними сторонами видатковими накладними.

Відповідно до п. 4.4. договору (в редакції додаткової угоди № 1 від 09.09.2016 (а.с. 17)), оплата товару здійснюється в порядку відстрочення платежу на термін 15 календарних днів з моменту отримання товару та підписання відповідної видаткової накладної.

Так, на виконання умов договору позивачем було передано, а відповідачем прийнято продукцію на загальну суму 30356400,00 грн, що підтверджується видатковими накладними №С-00000016 від 30.09.2016 на суму 12 412 731,96 грн та №С-00000018 від 31.10.2016 на суму 17 943 668,04 грн (а.с. 18-19).

В результаті неналежного виконання зобов'язання щодо оплати за отриману продукцію, станом на 28.03.2017 у відповідача перед позивачем існувала заборгованість в сумі 30356400,00 грн, що станом на 23.10.2017 погашена в повному обсязі, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 149-166).

Статтею 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) шкоди.

Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Частиною 1 ст. 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 174 ГК України господарські зобов'язання виникають безпосередньо із господарського договору або безпосередньо із закону.

За порушення умов договору, позивачем за період з 16.10.2016 по 15.05.2017 нараховано пеню в сумі 4108874,16 грн та 2993839,24 грн штрафу.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

У відповідності до норм статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Так, відповідно п. 1.1 Постанови Пленуму ВГСУ № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", грошовим, за змістом статей 524, 533 - 535, 625 Цивільного кодексу України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору. Грошове зобов'язання виражається в грошових одиницях України або в грошовому еквіваленті в іноземній валюті. Якщо зобов'язання виражене в банківському металі, то відповідне правовідношення не є грошовим зобов'язанням, і до нього не застосовуються норми про відповідальність за порушення такого зобов'язання.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 ЦК України (п.1.2 постанови).

Відповідно до п. 1.6 вищезазначеної постанови грошові зобов'язання, як і будь-які інші цивільно-правові або господарські зобов'язання, можуть виникати з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України і статтею 174 ГК України.

У зв'язку з цим господарським судам необхідно мати на увазі таке.

У господарських відносинах грошові зобов'язання найчастіше виникають з господарських договорів та інших угод, передбачених законом, або з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 ГК України). Однак оскільки господарський договір (угода) є не єдиною підставою виникнення відповідного зобов'язання, то сама лише відсутність між сторонами спірних правовідносин такого договору (угоди) або незазначення в останньому умов (пунктів) щодо відповідальності за порушення грошового зобов'язання не перешкоджає застосуванню даної відповідальності, але тільки у разі якщо підстави такого застосування і розмір відповідальності передбачено актами законодавства.

Як вбачається з вищезазначеного, відповідач допустив неналежне виконання грошових зобов'язань.

Відповідно до ч.2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно п.6.6 договору у разі порушення покупцем строку оплати товару (партії товару), покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі 0,1 відсотка вартості несвоєчасно оплаченого товару (партії товару), за кожний день такого прострочення, а за прострочення понад тридцять днів, покупець додатково сплачує постачальнику штраф у розмірі 7 (семи) відсотків вартості несвоєчасно оплаченого товару (партії товару) згідно статті 231 Господарського кодексу України.

Так, відповідно ч. 2 ст. 231 ГК України, у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Відповідно п. 2.2 постанови Пленуму ВГСУ № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" зазначено, що господарським судам необхідно мати на увазі, що штрафні санкції, передбачені абзацом третім частини другої статті 231 ГК України, застосовується за допущене прострочення виконання лише н е г р о ш о в о г о зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

Частиною 6 статті 231 ГК України передбачено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно п.2.9. постанови Пленуму ВГСУ № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" за приписом статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та частини другої статті 343 ГК України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки.

Відповідно до абз.2 ч.2 ст.551 ЦК України розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом.

Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом

Згідно з пунктом 2.3 постанови Пленуму ВГСУ № 14 від 17.12.2013 сторони можуть домовитися про збільшення або зменшення встановленого законом розміру пені, зазначивши про це в договорі, за винятком випадків, коли згідно із законом зміна розміру штрафних санкцій за погодженням сторін не допускається (абзац третій частини другої статті 551 ЦК України, частина перша статті 231 ГК України)

Змінивши розмір пені згідно заяви про зменшення позовних вимог від 13.11.2017 №02/2719, позивач порушив визначений умовами укладеного з відповідачем договору розмір пені.

Відтак, у господарського суду відсутні підстави для задоволення позову в частині стягнення нарахованих сум пені та штрафу, оскільки відповідачем допущено прострочення грошового зобов'язання, а стаття, визначена в договорі, передбачає відповідальність за порушення не грошового зобов'язання, зміна розміру штрафних санкцій за яке не допускається.

Щодо заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача 3% річних за період з 16.10.2016 по 11.09.2017 в сумі 720947,97 грн та інфляційних втрат за період з листопада 2016 по липень 2017 в сумі 2998004,12 грн, господарський суд зазначає наступне.

Статтею 625 ЦК України, передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Слід зазначити, що наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (виплати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Однак, суд не погоджується з наведеними позивачем розрахунками.

Відповідно п. 3.1 Постанови Пленуму ВГСУ від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються о к р е м о за кожен період часу, протягом якого діяв в і д п о в і д н и й індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає м і с я ц ь.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п. 3.2 постанови).

Враховуючи вищевикладене, господарським судом здійснено перерахунок інфляційних втрат та 3% річних.

Інфляційні втрати, які підлягають стягненню становлять 2 892 919,34 грн, а саме: на суму заборгованості 12412731,96 грн за листопад 2016 в сумі 223429,16 грн; на суму заборгованості 30356400,00 грн за грудень 2016 в сумі 273207,60 грн; за січень 2017 в сумі 333920,40 грн; за лютий 2017 в сумі 303564,00 грн; за березень 2017 в сумі 546415,20 грн; за квітень 2017 в сумі 273207,60 грн; за травень 2017 в сумі 394633,20 грн; за червень 2017 в сумі 485702,40 грн; на суму заборгованості 29419891,88 грн за липень 2017 в сумі 58839,78 грн; на суму заборгованості 17794035,88 грн за серпень 2017 в сумі -17794,04 грн.

Щодо розрахунку 3% річних, то господарський суд перевіривши даний розрахунок встановив, що позивачем невірно здійснений розрахунок річних за період з 16.11.2016 по 26.07.2017, замість 630933,20 грн позивачем нараховано 631246,78 грн. Отже, загальний розмір річних, який підлягає стягненню, становить 720 634,39 грн.

Враховуючи вищевикладене в частині стягнення 313,58 грн 3% річних та 105084,78 грн інфляційних втрат слід відмовити, як необґрунтовані.

Відповідно до ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як па підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (ч.1 ст.43 ГПК України).

Відповідач заперечень з приводу заявлених позовних вимог та доказів сплати боргу суду не надав.

Враховуючи викладене, господарський суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню - з відповідача стягується на користь позивача 720634,39 грн річних та 2 892 919,34 грн інфляційних. В решті позову відмовити.

Судові витрати покладаються на відповідача пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Разом з тим, враховуючи повноваження, надані суду при прийнятті рішення пунктом 6 ст. 83 ГПК України, господарський суд вважає за необхідне частково задовольнити заявлене представниками відповідача клопотання про відстрочку виконання рішення суду та відстрочити його виконання на три місяці, до 14.02.2018, з огляду на таке.

Відповідно до пп. 7.1.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 №9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" визначено, що відстрочка - це відкладення чи перенесення виконання рішення на новий строк, який визначається господарським судом.

Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом (п. 7.2 Постанови).

Вирішуючи питання про відстрочку виконання рішення суду, господарський суд враховує, насамперед, матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави, а також наявність тих виняткових обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим боржником у визначений строк та встановленим господарським судом способом.

Приймаючи до уваги подані відповідачем докази в обґрунтування заяви про відстрочку виконання рішення та ступінь вини боржника, суд дійшов висновку про часткове задоволення заяви боржника про відстрочку виконання рішення суду від 14.11.2017 у справі №906/274/17 на три місяці - до 14.02.2018 включно.

На думку суду, відстрочка виконання рішення сприятиме, як можливості продовження господарської діяльності відповідача, так і зробить реальною сплату заборгованості перед позивачем.

Керуючись ст. 32-34, 43, 49, 82-85, 121 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Валки-Ільменіт" (12110, Житомирська область, Хорошівський район, смт. Іршанськ, вул. Шевченка, 1-а) на користь Публічного акціонерного товариства "Об'єднана гірничо-хімічна компанія" (03035, м. Київ, вул. Сурікова, 3, код 36716128) в особі філії "Іршанський гірничо-збагачувальний комбінат" (12110, Житомирська область, Хорошівський район, смт. Іршанськ, вул. Шевченка, 1, код 39391950):

- 720 634,39 грн річних;

- 2 892 919,34 грн інфляційних;

- 54 203,31 грн судового збору.

3. В решті позову відмовити.

4. Відстрочити виконання рішення суду до 14.02.2018.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 21.11.17

Суддя Маріщенко Л.О.

Друк:

1 - у справу,

2,3 - сторонам (рек. з повід.)