донецький апеляційний господарський суд

Постанова

Іменем України

13.11.2017 справа №905/1591/16

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: суддів: при секретарі судового засідання: за участю представників сторін: від позивача: від відповідача: від ДВС:ОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3 ОСОБА_4 не зявився; не зявився; ОСОБА_5 за довіреністю;
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуДепартаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, м. Київ
на ухвалу господарського суду Донецької області
від02.10.2017 р.
у справі№ 905/1591/16 (суддя: Матюхін В.І.)
за позовом доПриватного акціонерного товариства «Науково-виробнича компанія «Гірничі машини», м. Київ Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1», м. Вугледар
про за участю стягнення 72 853 500,00 грн. Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, м. Київ
В С Т А Н О В И В :

Рішенням господарського суду Донецької області від 18.05.2016 р., яке набрало законної сили 31.05.2016р., позовні вимоги Приватного акціонерного товариства Науково-виробнича компанія Гірничі машини задоволено, стягнуто з Державного підприємства Шахтоуправління Південнодонбаське №1 на користь Приватного акціонерного товариства Науково-виробнича компанія Гірничі машини 72 853 500,00грн. вартості обладнання, 206 700,00грн. на відшкодування витрат по оплаті судового збору.

На виконання рішення господарським судом 31.05.2016 р. видано відповідний наказ.

З матеріалів справи вбачається, що державним виконавцем 22.07.2016 р. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 51757182.

Постановою ВП № 51757182 державного виконавця від 22.06.2017 р. наказ господарського суду Донецької області від 31.05.2016 р. повернуто стягувачу на підставі п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Не погоджуючись з даною постановою органу ДВС стягувач звернувся до господарського суду Донецької області зі скаргою від 26.07.2017 р. на дії державного виконавця, в якій просив:

- визнати неправомірними та незаконними дії щодо винесення постанови від 22.06.2017 року про повернення наказу господарського суду Донецької області від 31.05.2016р. №905/1591/16 про стягнення з Державного підприємства Шахтоуправління Південнодонбаське №1 на користь Приватного акціонерного товариства Науково-виробнича компанія Гірничі машини 72 853 500,00грн. вартості обладнання, 206 700,00грн. на відшкодування витрат по оплаті судового збору;

- скасувати постанову від 22.06.2017 року про повернення наказу господарського суду Донецької області від 31.05.2016р. №905/1591/16;

- зобов'язати відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відновити виконавче провадження №51004573 по виконанню наказу господарського суду Донецької області від 31.05.2016р. №905/1591/16.

14.09.2017 р. до суду першої інстанції надійшла заява позивача від 13.09.2017 р. про зміну предмету скарги, відповідно до якої позивач просить:

- визнати недійсною постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_6 від 08.06.2017 року про повернення наказу господарського суду Донецької області від 31.05.2016р. №905/1591/16;

- зобов'язати відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відновити виконавче провадження №51004573 по виконанню наказу господарського суду Донецької області від 31.05.2016р. №905/1591/16;

- зобов'язати відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України виконати вимоги ст.1 Закону України Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств від 13.04.2017 №2021-VIII в частині зупинення виконавчого провадження №50760368 по примусовому виконанню наказу господарського суду Донецької області від 31.05.2016р. №905/1591/16.

При розгляді скарги позивача на дії органу ДВС та заяви про зміну предмету скарги місцевим господарським судом встановлено, що позивачем допущено технічну описку при зазначенні номеру виконавчого провадження, оскільки примусове виконання наказу господарського суду Донецької області від 31.05.2016 р. у справі № 905/1591/16 здійснювалося в межах виконавчого провадження № 51757182.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 02.10.2017 р. скаргу Приватного акціонерного товариства Науково-виробнича компанія Гірничі машини задоволено:

- визнано недійсною постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 08.06.2017 року про повернення наказу господарського суду Донецької області від 31.05.2016 р. №905/1591/16;

- зобов'язано відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відновити виконавче провадження №51004573 по виконанню наказу господарського суду Донецької області від 31.05.2016р. №905/1591/16;

- зобов'язано відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України виконати вимоги ст.1 Закону України Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств від 13.04.2017 №2021-VIII в частині зупинення виконавчого провадження №51757182 по примусовому виконанню наказу господарського суду Донецької області від 31.05.2016р. №905/1591/16.

Ухвала суду мотивована доведеністю та обґрунтованістю вимог скарги позивача на дії органу ДВС.

Не погоджуючись з винесеною ухвалою суду першої інстанції, Департамент ДВС МЮУ звернувся до Донецького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою на оскаржувану ухвалу, в якій просить ухвалу господарського суду Донецької області від 02.10.2017 р. скасувати та прийняти постанову, якою у задоволенні скарги відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги заявник посилається на те, що ухвалу суду першої інстанції винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права України.

Скаржник стверджує, що Законом України «Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств» від 13.04.2017 р. № 2021-VІІІ зупиняються виконавчі провадження та заходи примусового виконання рішень щодо державних вугледобувних підприємств, Законом України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» від 29.11.2001 р. № 2864-ІІІ встановлено мораторій на застосування примусової реалізації майна державних підприємств та господарських товариств, у статутних капіталах яких частка держави становить не менше 25 %, до вдосконалення визначеного законами України механізму примусової реалізації майна, а ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження» не передбачено підстав для зупинення виконавчих проваджень та заходів примусового виконання рішень щодо державних вугледобувних підприємств, проте п. 9 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено повернення виконавчого документа стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення, виконавчий документ повертається стягувачу на підставі п.п. 2, 9 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Представник органу ДВС у судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги.

Позивач письмовий відзив на апеляційну скаргу не надав, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи сторони повідомлені належним чином.

07.11.2017 р. на електронну адресу Донецького апеляційного господарського суду надійшли письмові пояснення відповідача на апеляційну скаргу, в яких відповідач не навів обґрунтованих доводів по суті спору та апеляційної скарги, проте просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення, а також заявив клопотання про розгляд справи без участі повноважного представника відповідача у судовому засіданні.

Судова колегія враховує наступне.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 28 ГПК України справи юридичних осіб в господарському суді ведуть їх органи, що діють у межах повноважень, наданих їм законодавством та установчими документами, через свого представника. Керівники підприємств та організацій, інші особи, повноваження яких визначені законодавством або установчими документами, подають господарському суду документи, що посвідчують їх посадове становище. Представниками юридичних осіб можуть бути також інші особи, повноваження яких підтверджуються довіреністю від імені підприємства, організації. Довіреність видається за підписом керівника або іншої уповноваженої особи.

Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 30.10.2017 р. не визнавалась обовязковою явка представників сторін у судове засідання, та сторони були попереджені, що у випадку неявки їх представників апеляційна скарга розглядатиметься за наявними матеріалами у справі.

Отже, вказане клопотання відповідача про розгляд справи без участі його представника судовою колегією задоволено.

Судовий процес в апеляційній інстанції фіксувався за допомогою технічних засобів фіксації в порядку, передбаченому ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з ч. 2 ст. 99 ГПК України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Згідно з ч. 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Статтею 106 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційні скарги на ухвали місцевого господарського суду розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення місцевого господарського суду.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника органу ДВС, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, судова колегія Донецького апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

У відповідності зі ст. 124 Конституції України судові рішення є обовязковими до виконання на усій території України.

Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 № 11-рп/2012).

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини (далі - Суд) право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція), було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II).

За певних обставин затримка з виконанням судового рішення може бути виправданою, але затримка не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції права (див. рішення у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії", № 22774/93, п. 74, ECHR 1999-V).

Відповідно, виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати (див., наприклад, рішення від 19 березня 1997 року у справі "Горнсбі проти Греції", Reports 1997-II, п. 40; рішення у справі "Бурдов проти Росії", заява № 59498/00, п. 34, ECHR 2002-III, та рішення від 6 березня 2003 року у справі "Ясюнієне проти Литви", заява № 41510/98, п. 27).

Держава зобов'язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці (див. рішення від 7 червня 2005 року у справі "Фуклев проти України", заява № 71186/01, п. 84).

Саме на державу покладається обов'язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у п. 1 ст. 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (див. рішення у справі "Comingersoll S. A." проти Португалії", заява № 35382/97, п. 23, ECHR 2000-IV).

Наразі, оскільки п. 1 ст. 6 Конвенції захищає виконання остаточних судових рішень, вони не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін.

Відповідно до статті 115 ГПК України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Згідно з ч. 1 ст. 116 ГПК України виконання рішення господарського суду провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом. Після набрання судовим рішенням законної сили наказ видається за заявою стягувачу чи прокурору, який здійснював у цій справі представництво інтересів громадянина або держави в суді, або надсилається стягувачу рекомендованим чи цінним листом. Накази про стягнення судового збору надсилаються до органів державної виконавчої служби.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження", у чинній редакції, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ч. 1 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Статтею 1 Закону України від 13.04.2017 № 2021-VIII "Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств" (далі Закон № 2021) встановлено, що тимчасово, до 1 січня 2019 року, підлягають зупиненню виконавчі провадження та заходи примусового виконання рішень щодо державних вугледобувних підприємств, які підлягають виконанню в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", знімаються арешти та заборони відчуження майна у таких виконавчих провадженнях, крім рішень про виплату заробітної плати, вихідної допомоги, інших виплат (компенсацій), що належать працівнику у звязку з трудовими відносинами, відшкодування матеріальної (майнової) шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю, стягнення аліментів та рішень про стягнення заборгованості із сплати внесків до фондів загальнообовязкового державного соціального страхування, заборгованості із сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування.

Пунктом 2 ст. 2 Закону № 2021 Кабінету Міністрів України доручено забезпечити у місячний строк із дня набрання чинності цим Законом приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом.

Тобто, Закон № 2021 набрав чинності з 24.05.2017р. При цьому, оскаржувана постанова про повернення виконавчого документа стягувачу за виконавчим провадженням № 51757182 винесена 22.06.2017 р. Таким чином, державний виконавець виніс постанову до закінчення місячного терміну, який відповідно до Закону № 2021 надано Міністерству юстиції України для того, щоб привести нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом, тобто не чекаючи внесення змін у нормативно-правові акти, якими виконавець повинен керуватися у своїй діяльності.

Зі змісту оскаржуваної постанови органу ДВС вбачається, що державний виконавець при винесені постанови від 22.06.2017 про повернення виконавчого документа стягувачу керувався п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно з п. 9 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Статтею 1 Закону України від 29.11.2001 № 2864-ІІІ "Про введення мораторію на примусову реалізацію майна" (далі Закон № 2864) встановлено мораторій на застосування примусової реалізації майна державних підприємств та господарських товариств, у статутних капіталах яких частка держави становить не менше 25 відсотків, до вдосконалення визначеного законами України механізму примусової реалізації майна.

Згідно ст. 2 Закону № 2864 для цілей цього Закону під примусовою реалізацією майна підприємств розуміється відчуження обєктів нерухомого майна та інших основних засобів виробництва, що забезпечують ведення виробничої діяльності цими підприємствами, а також акцій (часток, паїв), що належать державі в майні інших господарських товариств і передані до статутних капіталів цих підприємств, якщо таке відчуження здійснюється шляхом: звернення стягнення на майно боржника за рішеннями, що підлягають виконанню Державною виконавчою службою, крім рішень щодо виплати заробітної плати та інших виплат, що належать працівнику у звязку із трудовими відносинами, та рішень щодо зобовязань боржника з перерахування фондам загальнообовязкового державного соціального страхування заборгованості із сплати внесків до цих фондів, яка виникла до 1 січня 2011 року, та з перерахування органам Пенсійного фонду України заборгованості із сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування.

Департаментом ДВС МЮУ надано до матеріалів справи перелік документів на підтвердження проведення всіх необхідних заходів з розшуку майна боржника, на яке можливо звернути стягнення, зокрема:

- доручення Департаменту ДВС МЮУ № 580/2.1/4 від 03.07.2015 р., адресоване ВПВР управління ДВС ГТУЮ у Донецькій області та ВДВС Вугледарського міського управління юстиції у Донецькій області в рамках виконавчого провадження № 46453291 за наказом господарського суду Запорізької області від 16.01.2015 р. у справі № 908/4337/14 щодо витребування у боржника інформації про майно, яке належить останньому на праві власності, проведення опису та арешту всього майна, що належить боржнику, витребування правовстановлюючих документів та технічної документації на виявлене та описане нерухоме майно та інше;

- акти державного виконавця від 17.05.2015 р., 17.07.2015 р.;

- постанову від 21.07.2017 р. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у виконавчому провадженні № 46453291;

- вимоги державного виконавця щодо виконавчого провадження № 46453291;

- постанову від 30.01.2017 р. про арешт коштів боржника у зведеному виконавчому провадженні № 51233374, до якого не включено виконавче провадження № 51757182 з примусового виконання наказу господарського суду Донецької області від 31.05.2016 р. у справі № 905/1591/16;

- постанову від 25.05.2016 р. у зведеному виконавчому провадженні № 51233374 про арешт коштів боржника.

Аналіз змісту постанови ВП № 51757182 від 22.06.2017 р. свідчить про те, що державний виконавець дійшов висновку про відсутність у боржника по справі майна, на яке можливо звернути стягнення, оскільки боржник по справі є державним підприємством і все його майно забезпечує ведення виробничої діяльності та зазначає про здійснені ним заходи щодо розшуку такого майна, які виявилися безрезультатними. При цьому, державний виконавець не посилається на будь-які документи, що підтверджують відсутність у боржника майна, яке не забезпечує ведення виробничої діяльності, складені ним під час вчинення виконавчих дій за місцезнаходженням боржника та документи складені під час розшуку майна боржника. Отже, в матеріалах справи відсутні відповідні докази на підтвердження обставин відсутності у боржника майна.

Пунктом 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 26.12.2003 Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії чи бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження передбачено, що у разі визнання неправомірними рішення, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, суд зобовязує їх усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює порушені права чи свободи заявника.

Відповідно до абз. 1 п.9.13 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.2012 Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця, щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

Відповідно до абз. 2 п.9.13 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17 жовтня 2012 року N9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" господарський суд не вправі самостійно вчиняти ті чи інші дії, пов'язані із здійсненням виконавчого провадження, замість державного виконавця (наприклад, відкривати або закінчувати виконавче провадження), але може зобов'язати державного виконавця здійснити передбачені законом дії, від вчинення яких той безпідставно ухиляється.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що постанова ВП № 51757182 від 22.06.2017 р. про повернення виконавчого документа стягувачу підлягає визнанню недійсною, та відповідно до ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає відновленню і згідно ст. 1 Закону № 2021 зупиненню, на підставі чого скарга стягувача на дії державного виконавця, з урахуванням заяви про зміну предмета скарги підлягає задоволенню у повному обсязі.

Наразі, доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи.

Водночас, судова колегія звертає увагу на те, що в абзаці третьому резолютивної частини оскаржуваної ухвали суд першої інстанції припустився технічної описки, зобовязавши орган ДВС відновити виконавче провадження № 51004573 по виконанню наказу господарського суду Донецької області від 31.05.2016 р. № 905/1591/16, оскільки в описовій частині ухвали суду двічі зазначено про описку позивача щодо номеру виконавчого провадження, так як у дійсності виконавче провадження має номер 51757182. Тобто, вказана технічна описка місцевого господарського суду не впливає на правильність висновків, до яких дійшов суд при винесенні ухвали від 02.10.2017 р.

Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку, що оскаржувана ухвала суду ґрунтується на повному і всебічному дослідженні всіх обставин справи, винесена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, є законною та обґрунтованою, а тому, підлягає залишенню без змін.

Судові витрати за апеляційною скаргою покладаються на заявника скарги.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 49, 101, 102, 103, 105, 106, 121-2 Господарського процесуального Кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на ухвалу господарського суду Донецької області від 02.10.2017 р. у справі № 905/1591/16 залишити без задоволення.

Ухвалу господарського суду Донецької області від 02.10.2017 р. у справі № 905/1591/16 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через Донецький апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів.

Головуючий Н.В. Будко

Судді: Н.М. Дучал

ОСОБА_3