ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" листопада 2017 р.Справа № 922/3460/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Чистякової І.О.

при секретарі судового засідання Сінченко І.В.

розглянувши справу

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Харків
до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4, м. Харків
про стягнення 65512,60 грн.
за участю представників:

позивача - ОСОБА_2 за довіреністю від 09.09.2017 № 4120

відповідача - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (позивач) звернувся до господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з відповідача - Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 заборгованості в сумі 65512,60 грн., з яких: 49762,25 грн. - основна заборгованість, 13460,35 грн. - пеня та 2290,00 грн. - 3% річних.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем покладених на нього обов'язків за договором перевезення вантажів №08/02/2016 від 08.02.2016 щодо проведення розрахунків за надані позивачем транспортні послуги.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 17 жовтня 2017 року було прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 01 листопада 2017 року о 12:30 годині. Цією ж ухвалою суду витребувано у сторін додаткові докази.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 01 листопада 2017 року розгляд справи відкладено на 15 листопада 2017 р. о 12:00 год.

Представник позивача 15 листопада 2017 р. надав супровідним листом (вх. №37758) додаткові документи, зазначені у додатку, які судом долучено до матеріалів справи.

Представник позивача у судовому засіданні 15.11.2017 підтримав позов та просив суд його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач в призначене судове засідання не з`явився, а також свого повноважного представника не направив, відзив на позовну заяву та витребуваних судом документів не надав.

Копія ухвали про порушення провадження у справі та копія ухвали про відкладення розгляду справи, надіслані на адресу відповідача, яка зазначена позивачем у позовній заяві та інформація про яку міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: 61003, АДРЕСА_1, проте були повернуті підприємством зв'язку до господарського суду з посиланням "за не запитом".

У п. 3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" господарським судам України надано роз'яснення, що особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідач був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи й відсутність представника відповідача не перешкоджає розгляду справи по суті.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п.4 ч.3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає, згідно ст.75 Господарського процесуального кодексу України, за можливе розгляд справи за наявними у справі матеріалами і документами.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вислухавши пояснення представника позивача, суд встановив наступне.

08.02.2016 між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (надалі - Перевізник) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 (надалі - Замовник) було укладено договір перевезення вантажів №08/02/2016 (надалі - Договір), відповідно до умов якого, Перевізник, за дорученням Замовника, зобов'язується організувати і здійснити транспортні послуги з перевезення вантажів Замовника автомобільним транспортом по території Туреччини та України, а Замовник зобов'язується оплатити транспортні послуги (п.1.1. Договору).

Згідно з п.2.1. Договору Замовник направляє Перевізнику за допомогою факсимільного або електронного зв'язку заявку (договір заявку), яка повинна містити такі відомості: адреси пунктів навантаження і розвантаження (призначення) вантажу; найменування вантажу, його кількість; дату навантаження і розвантаження вантажу; договірну вартість послуг з перевезення вантажів.

Відповідно до п.3.5. Договору Замовник зобов'язаний не пізніше 3-х робочих днів з дня отримання, підписати зі свого боку і направити на адресу Перевізника належно оформлений акт виконаних робіт (наданих послуг), з доданням необхідних документів. У разі відмови від підписання акта - у цей же термін направити свої мотивовані заперечення з питання відмови у прийманні виконаних послуг.

Згідно з п.3.6. Договору Замовник зобов'язаний в термін, зазначений у заявці (договорі - заявці) або даному Договорі, після виконання умов п. 3.5, п. 4.14 і п. 5.2 даного Договору, оплатити Перевізнику договірну вартість послуг з перевезення вантажів.

Відповідно до п.4.7. Договору Перевізник зобов'язаний здійснювати перевезення вантажу по найкоротшому маршруту, відкритому для автомобільного руху, своєчасно доставити вантаж до пункту розвантаження (призначення) і здати вантажоодержувачу.

Згідно з п.5.1. Договору договірна вартість транспортних послуг з перевезення вантажів визначається Сторонами Договору шляхом підписання Протоколу погодження договірної ціни чи узгоджується Сторонами Договору в заявці (договорі - заявці). Зазначені документи, підписані Сторонами, є невід'ємною частиною Договору.

Відповідно до п.5.2. Договору після доставки вантажу в пункт розвантаження (призначення), Перевізник надає Замовнику повний, належним чином та без помилок оформлений згідно діючого законодавства України пакет документів, що підтверджує факт доставки вантажу, а саме: копію товарно - транспортної накладної з печаткою (штампом) вантажоодержувача про отримання вантажу та печаткою Перевізника, рахунок для оплати, акт приймання - передачі виконаних робіт (наданих послуг) у 2 (двох) примірниках, даний Договір перевезення вантажів у 2 (двох) примірниках, заявку або договір - заявку (завірену печаткою Перевізника), ксерокопії реєстраційних документів Перевізника (завірену печаткою Перевізника).

Згідно з п.5.3. Договору Замовник проводить оплату транспортних послуг зі свого розрахункового рахунку протягом 2 (двох) банківських днів з дня вивантаження Перевізника.

Відповідно до п. 6.5 Договору Замовник за даним договором несе відповідальність і зобов'язаний сплатити - за прострочення оплати транспортних послуг до 15 календарних днів з моменту вивантаження - у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення; - понад 15 календарних днів з моменту вивантаження Перевізника - у розмірі 1 (одного) відсотка від суми договірної вартості робіт (послуг) за кожен день прострочення.

Термін дії Договору встановлюється з дати його підписання до 31 грудня 2016 р., але в будь-якому випадку до повного виконання зобов'язань Сторонами. Якщо за 20 календарних днів до моменту закінчення Договору жодна зі Сторін не заявить письмово про своє бажання його розірвати, термін Договору продовжується ще на один рік (п.9.3. Договору).

08.02.2016 між сторонами було укладено договір - заявку на перевезення вантажів, відповідно до якої: 1. маршрут перевезення - держава Україна, м. Харків - держава Туреччина, м. Ялова; 2.найменнування вантажу - будівельні матеріали; 3. вага вантажу - до 20 тонн; 4. дата завантаження 26.02.2016, дата вивантаження 09.03.2016; 5. вартість послуг - 1950 доларів США по курсу НБУ на момент вивантаження, на розрахунковий рахунок перевізника; 6. автомобіль, який здійснює перевезення - Вольво, державний номерний знак НОМЕР_1; 7. автомобільний причеп, державний номерний знак НОМЕР_2; 8. водій, який здійснює перевезення - ОСОБА_3.

11 березня 2016 року між сторонами було підписано акт здачі - прийняття виконаних робіт (наданих послуг) №11/03/16, відповідно до якого загальна вартість виконаних робіт (наданих послуг) складає 1950 дол. США (по курсу НБУ на момент складання акту виконаних робіт). В акті сторони погодили, що роботи виконані (послуги надані) в повному обсязі, а також сторони претензій одна до одної не мають.

Таким чином, відповідач мав сплатити позивачу вартість наданих послуг не пізніше 15.03.2016.

11 березня 2016 року позивачем було виписано рахунок-фактуру №СФ-000007, відповідно до якої вартість транспортних послуг з перевезення відповідно Договору перевезення складає - 49762,25 грн.

Втім, відповідач за надані послуги не розрахувався та заборгованість не оплатив.

Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем складає суму у розмірі 49762,25 грн.

22.09.2017 позивачем на адресу відповідача було направлено Претензію №1 на суму 49762,25 грн., в якій останній просив відповідача після отримання листа у добровільному порядку погасити виниклу заборгованість.

Проте, відповідач на вказану претензію не відреагував, суми боргу не сплатив.

Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених ГПК України заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України.

Названі норми передбачають, що господарські зобов'язання можуть виникати безпосередньо з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч.1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно приписів ст.ст. 6, 627, 628 Цивільного кодексу України сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору, з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1, ч.2, ч.5 ст.307 Господарського кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб'єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами. Сторони можуть передбачити в договорі також інші умови перевезення, що не суперечать законодавству, та додаткову відповідальність за неналежне виконання договірних зобов'язань.

Відповідно до ч.1, ч.2, ч.3 ст.909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Відповідно до ст. 50 Закону України "Про автомобільний транспорт" договір про перевезення вантажу автомобільним транспортом укладається відповідно до цивільного законодавства між замовником та виконавцем у письмовій формі (договір, накладна, квитанція тощо).

Істотними умовами договору є: найменування та місцезнаходження сторін; найменування та кількість вантажу, його пакування; умови та термін перевезення; місце та час навантаження і розвантаження; вартість перевезення; інші умови, узгоджені сторонами.

Договір №08/02/2016 від 08.02.2016 укладений між сторонами у справі є підставою для виникнення у його сторін прав і обов'язків, визначених ним та за своїм змістом та правовою природою є договором перевезення вантажу.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст.193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 ст.530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Враховуючи викладене, та те, що на момент прийняття рішення по справі, у матеріалах справи відсутні будь-які докази погашення відповідачем заборгованості в добровільному порядку, суд вважає заявлену вимогу позивача щодо стягнення з відповідача суми заборгованості у розмірі 49762,25 грн. нормативно та документально обґрунтованою, та такою, що підлягає задоволенню.

Розглядаючи позовні вимоги про стягнення 13460,35 грн. - пені, суд виходить з наступного.

Правові наслідки порушення зобов'язання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Частиною 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За змістом ст. 217 Господарського кодексу України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції та адміністративно-господарські санкції.

Відповідно до ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно ч.1 та ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ст.1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Відповідно до ст.3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно ч.2 ст. 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п. 6.5 Договору Замовник за даним договором несе відповідальність і зобов'язаний сплатити - за прострочення оплати транспортних послуг до 15 календарних днів з моменту вивантаження - у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення; - понад 15 календарних днів з моменту вивантаження Перевізника - у розмірі 1 (одного) відсотка від суми договірної вартості робіт (послуг) за кожен день прострочення.

Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Статтею 253 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Виходячи зі змісту зазначених норм, початком для нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано. Нарахування санкцій триває протягом шести місяців, якщо інше не встановлено законом або договором.

У п. 1.12. Постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" від 17.12.2013 р. за № 14 господарським судам роз`яснено, що з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Як було зазначено вище, 11 березня 2016 року між сторонами було підписано акт здачі - прийняття виконаних робіт (наданих послуг) №11/03/16, відповідно до якого загальна вартість виконаних робіт (наданих послуг) складає 1950 дол. США (по курсу НБУ на момент складання акту виконаних робіт).

Отже, відповідач мав сплатити вартість наданих послуг не пізніше 15 березня 2016 року, а тому нарахування пені починається з 16 березня 2016 року та триває по 16 вересня 2016 року. Проте, позивачем здійснено нарахування пені починаючи з 22.09.2016.

Враховуючи вищевикладене та те, що розрахунок пені проведений за період, коли нарахування пені було припинено, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені в сумі 13460,35 грн.

Розглядаючи позовні вимоги про стягнення 3% річних, суд виходить з наступного.

Згідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши перерахунок 3% річних за період з 16.03.2016 по 22.09.2017, суд встановив, що розмір 3% річних підлягає частковому задоволенню в розмірі 2270,81 грн.

В решті частині позовних вимог щодо стягнення 3% річних в сумі 19,19 грн. слід відмовити, у зв'язку з безпідставністю їх нарахування.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується положеннями ст. 49 Господарського процесуального кодексу України та покладає на відповідача витрати по сплаті судового збору в розмірі 1270,79 грн.

Керуючись ст.ст. 6, 11, 256, 258, 260, 261, 307, 525, 526, 530, 625, 629, 712, 909, Цивільного кодексу України, ст. ст. 175, 180, 181, 265, 307 Господарського кодексу України, ст. 50 Закону України "Про автомобільний транспорт", ст.ст.33, 35, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково в сумі 52033,06 грн.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 (61003, АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_3) на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_4) основну суму боргу в розмірі 49762,25 грн., 3% річних в сумі 2270,81 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 1270,79 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Врешті частині позову в сумі 13479,54 грн. - відмовити.

Повне рішення складено 20.11.2017 р.

Суддя І.О. Чистякова