ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

21 листопада 2017 року Справа № 916/1722/13
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого суддіКондратової І.Д. (доповідач),
суддіЄмельянова А.С.,
суддіКовтонюк Л.В.,
розглянувши касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Х-Ойл"
на рішення Господарського суду міста Києва від 24.09.2014 року та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 23.12.2014 року
у справі№ 916/1722/13 Господарського суду Одеської області
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Х-Ойл"
доДержавного підприємства "Морський торговельний порт "Южний"
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача:
Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Южненської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України"
за участюЧорноморської прокуратури з нагляду за додержанням законів транспортній сфері Одеської області
провитребування майна з чужого незаконного володіння,
ВСТАНОВИВ:

Строк подання касаційної скарги на постанову Одеського апеляційного господарського суду від 23.12.2014 року, який встановлений у ст. 110 Господарського процесуального кодексу (надалі - ГПК України), закінчився 12.01.2015 року.

19.09.2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Х-Ойл" (надалі - ТОВ Х-Ойл", заявник) подав касаційну скаргу на судові рішення та просив поновити строк для оскарження, аргументуючи це тим, що не був присутній під час розгляду справи апеляційним судом, постанова суду апеляційної інстанції на його адресу не надсилалася, з її змістом представник ознайомився лише 01.09.2017 року.

В обґрунтування свого клопотання заявник послався також на постанови Верховного Суду України від 08.02.2017 року у справі N 6-3102цс16, від 05.10.2016 року у справі N 6-1724цс16, від 07.09.2016 року у справі N 6-1250цс16, в яких суд зробив висновку, що за певних обставин недотримання строків надсилання або не надіслання постанови може свідчити про поважність причин пропуску процесуального строку, а також на рішення Європейського суду з прав людини гарантії (надалі - Суду) у справі "Мушта проти України" від 18.11.2010 року, в якій Суд встановив, що "заявниця подала касаційну скаргу менш ніж через місяць, і весь період, який сплив після ухвалення рішення, про яке йдеться, був набагато коротший, ніж максимальний однорічний строк, передбачений статтею 321 Цивільного процесуального кодексу від 1963 року та статтею 325 Цивільного процесуального кодексу від 2004 року", та дійшов висновку, що "заявниця та її представник діяли у цій справі з належною сумлінністю та що не було вини заявниці в тому, що вона не подала касаційну скаргу в межах строку, встановленого законодавством", а "застосування процесуальних обмежень національним судом не було очевидним та передбачуваним для заявниці і тому не відповідало принципу юридичної визначеності".

Статтею 53 ГПК України передбачено, що за заявою сторони, прокурора чи з своєї ініціативи господарський суд може визнати причину пропуску встановленого законом процесуального строку поважною і відновити пропущений строк, крім випадків, передбачених цим Кодексом

Вищий господарський суд України, розглянувши клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження у контексті принципів, викладених у рішеннях Суду, а також у постановах Верховного Суду України, на які посилається заявник, дійшов висновку, що у цьому випадку підстави для поновлення строку на касаційне оскарження відсутні.

Згідно з п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенції) "кожен має право на справедливий ... розгляд його справи ... судом, ..., який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру".

Відповідно до практики Суду держава, яка створює суди апеляційної чи касаційної інстанцій, має забезпечити, щоб особи, які відповідають перед законом, мали можливість користуватись всіма фундаментальними гарантіями ст. 6 Конвенції в провадженнях у цих судах (див. рішення у справі "Делкурт проти Бельгії", від 17 січня 1970 року, пункт 25, Серія А N 11; п. 27 рішення Суду у справі "Пелевін проти України", no. 24402/02, від 20.05.2010 року). Однак, при цьому, Суд зазначає, що право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби (див. пункти 22 - 23 рішення у справі "Мельник проти України" від 28.03.2006 року, пункти 37-38 рішення у справі "Мушта проти України" від 18.11.2010 року).

У п. 41 рішення від 03.04.2008 року "Пономарьов проти України" Суд вказав, що: "правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, якщо строк на ординарне апеляційне оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності, так як і перегляд в порядку нагляду. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності), особливо як у цій справі, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків".

Отже, у кожному випадку суд повинен з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінити доводи, що наведені на обґрунтування клопотання про його відновлення, та зробити мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку.

Як видно з матеріалів справи, заявник дійсно не був присутній при розгляді його апеляційної скарги, проте суд касаційної інстанції бере до уваги, що належним чином був повідомлений про судовий розгляд, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення ухвали від 24.10.2014 року про призначення апеляційної скарги до розгляду та ухвали від 02.12.2014 року про відкладення розгляду справи.

У клопотанні заявник не посилався на те, що його не було повідомлено належним чином про розгляд справи в суді апеляційної інстанції, та не вказував про наявність у нього поважних причин неявки в судове засідання, які могли б бути вагомими при вирішенні питання про поновлення строку на касаційне оскарження.

Отже, суд касаційної інстанції виходить з того, що заявник був обізнаний про розгляд його скарги в суді апеляційної інстанції. Він не міг не знати про те, що строк розгляду апеляційної скарги становить 2 місяці з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до провадження (ст. 102 ГПК України), тому, діючи добросовісно та з належною сумлінністю, мав можливість дізнатися про прийняту у справі постанову судом апеляційної інстанції, навіть, якщо з тих чи інших причин не отримав його поштою. Стверджуючи про протилежне, заявник не надав жодних доказів або переконливих аргументів для підтвердження своїх доводів.

Заявник звернувся до суду із заяву про ознайомленням з матеріалів справи через 2 роки після розгляду судом його апеляційної скарги, тобто, зі спливом значного періоду часу. У клопотанні заявник не вказав ніяких особливих обставин та не пояснив, з яких причин він не вживав заходів, щоб дізнатись про стан відомого йому судового провадження в розумні інтервали часу.

Навіть припускаючи, що суд апеляційної інстанції дійсно не надіслав заявнику поштою копію постанови, Вищий господарський суд України зазначає, що за обставин цієї справи така причина не є безумовною підставою для поновлення строку на касаційне оскарження через 2 роки, оскільки в будь-якому випадку заявник мав можливість ознайомитися із змістом судового рішення, оскільки 30.12.2014 року відповідно до вимог Закону України "Про доступ до судових рішень" постанову суду апеляційної інстанції було опубліковано в електронній формі в Єдиному державному реєстрі судових рішень. Згідно з ч. 1 ст. 4 цього Закону судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України. Заявник не вказав у клопотанні про відсутність або наявність у нього перешкод у доступі до судового рішення, внесеного до реєстру.

З огляду на викладене, суд касаційної інстанції доходить висновку, що заявник мав реальну можливість подати касаційну скаргу в межах строку, передбаченого законодавством, наведені ним причини пропуску строку не є поважними, тому його клопотання відхиляється, що є підставою для повернення цієї скарги відповідно до ч. 2 ст. 110, п. 5 ч. 1 ст. 1113 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 53, 86, ч. 2 ст. 110, п. 5 ч. 1 ст. 1113 ГПК України, Вищий господарський суд України

УХВАЛИВ :

Клопотання про поновлення строку касаційного оскарження відхилити.

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Х-Ойл" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.09.2014 року та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 23.12.2014 року у справі № 916/1722/13 та додані до неї документи повернути.

Головуючий суддяКондратова І.Д.
СуддяЄмельянов А.С.
СуддяКовтонюк Л.В.