РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.11.2017Справа №910/17420/17

За позовом Департаменту економіки Чернівецької ради

До Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Укрвторресурс»

про стягнення 9345,88 грн.

Суддя Спичак О.М.

Представники сторін:

від позивача: Іванович Л.Є. - по дов.

від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач, Департамент економіки Чернівецької ради звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Укрвторресурс» про стягнення 9345,88 грн.

Ухвалою від 09.10.2017р. порушено провадження по справі №910/17420/17 та призначено її розгляд на 27.10.2017р.

Представник позивача у судове засідання 27.10.2017р. не з'явився, причини неявки суду не повідомив, проте, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Представник відповідача у судове засідання 27.10.2017р. не з'явився, причини неявки суду не повідомив, проте, 24.10.2017р. через відділ діловодства суду подав клопотання про відкладення розгляду справи, яке було розглянуто та задоволено судом.

Ухвалою від 27.10.2017р. розгляд справи було відкладено на 13.11.2017р.

Представником позивача 13.11.2017р. через відділ діловодства суду було подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи на виконання вимог ухвали суду.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, проте, 10.11.2017р. подав через відділ діловодства суду клопотання про долучення документів до матеріалів справи, яке судом розглянуто та задоволено, а також заяву про застосування строків позовної давності до вимог про стягнення пені.

Представником заявника у судовому засіданні 13.11.2017р. було надано усні пояснення по суті справи, відповідно до яких позовні вимоги підтримано в повному обсязі.

Враховуючи, що у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, незважаючи на те, що відповідач під час розгляду спору так і не скористався правами, що передбачені Господарським процесуальним кодексом України, за висновками суду, в матеріалах справи достатньо документів для правильного вирішення спору, а отже, справа може бути розглянута по суті за наявними у ній документами в судовому засіданні 13.11.2017р.

В судовому засіданні 13.11.2017р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

20.01.2014р. між Департаментом економіки Чернівецької ради (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Укрвторресурс» (орендар) було укладено договір №15 оренди нерухомого майна, відповідно до п.1.1 якого орендодавець на підставі рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради №685/22 від 24.12.2013р. та заяв №02/01-11-4023/0 від 06.11.2013р. й №02/01-11-4218/0 від 20.11.2013р. передає, а орендар приймає в строкове платне користування нежиле приміщення загальною площею 168,6 кв.м (літ.А загальною площею 64 кв.м; літ.Б загальною площею 84 кв.м; гараж літ.В загальною площею 20,6 кв.м) розташоване за адресою: м.Чернівці, вул.Сагайдачного Петра Гетьмана, 44, окремі будівлі з метою використання його для здійснення діяльності у сфері надання житлово-комунальних послуг населенню.

За умовами п.1.2 договору №15 від 20.01.2014р. вартість об'єкта оренди становить 144688 грн. без урахування податку на додану вартість відповідно до звіту про оцінку майна.

У п.1.4 договору №15 від 20.01.2014р. вказано, що об'єкт оренди належить до комунальної власності територіальної громади м.Чернівці і знаходиться на балансі управління житлового господарства Першотравневої районної в місті ради.

Договір укладено строком на два роки й одинадцять місяців, що діє з 20.01.2014р. до 19.12.2016р. (включно). Обчислення строку дії цього договору починається з моменту його укладання. Моментом укладання цього договору є дата підписання його сторонами та скріплення печатками контрагентів (п.п.1.5, 1.6 договору №15 від 20.01.2014р.).

Відповідно до п.2.1 договору №15 від 20.01.2014р. за користування об'єктом оренди орендар сплачує орендну плату, розрахунок якої здійснюється на підставі Положення про порядок розрахунку плати за оренду майна, що належить до комунальної власності територіальної громади м.Чернівців, затвердженого міською радою, та на дату укладання цього договору, місячний розмір якої згідно з розрахунком орендної плати, що є додатком до цього договору, з урахуванням податку на додану вартість становить 317,36 грн.

Нарахування орендної плати починається з дня підписання договору. Орендна плата за перший місяць сплачується орендарем незалежно від кількості календарних днів оренди майна. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції попереднього місяця, що визначається Державною службою статистики України. Орендар щомісячно самостійно розраховує орендну плату з урахуванням податку на додану вартість і сплачує її впродовж поточного місяця, незалежно від результатів його господарської діяльності. При цьому, в платіжному дорученні вказується загальна сума податку на додану вартість. Орендар має право сплачувати орендну плату авансом за будь-який період в межах строку дії цього договору. Податок на додану вартість розраховується відповідно до вимог чинного законодавства. В разі зміни ставки податку з двадцяти відсотків на іншу, орендар самостійно проводить нарахування податку на додану вартість на орендну плату по новій ставці з моменту набрання чинності змін до законодавства (п.п.2.2 -2.6 договору №15 від 20.01.2014р.).

Пунктом 2.15 договору №15 від 20.01.2014р. передбачено, що у разі припинення або розірвання цього договору орендар сплачує орендну плату по день передачі орендодавцеві об'єкта оренди за актом приймання-передання.

У п.7.2 договору №15 від 20.01.2014р. вказано, що цей договір припиняється в разі: закінчення строку, на який його було укладено; відчуження об'єкта оренди його власником; банкрутства орендаря; загибелі (знищення) об'єкта оренди; ліквідації орендодавця; скасування (припинення) державної реєстрації суб'єкта підприємницької діяльності - орендаря.

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №15 від 20.01.2014р. як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків.

Як свідчать матеріали справи, у додатку №1 до договору №15 від 20.01.2014р. контрагентами погоджено розрахунок орендної плати за нерухоме майно станом на січень 2014р.

Представленими суду документами підтверджується, що 20.01.2014р. Департаментом економіки Чернівецької ради було передано, а Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Укрвторресурс» прийнято у строкове платне користування об'єкт оренди за договором №15 від 20.01.2014р., про що контрагентами складено та підписано акт приймання-передавання об'єкта оренди.

За твердженнями позивача, протягом строку дії вказаного правочину, орендодавцем нараховувалась орендна плата у відповідності до умов п.п.2.2 -2.6 договору №15 від 20.01.2014р., проте, всупереч умов вказаного правочину, орендарем в повному обсязі суму орендної плати внесено не було, внаслідок чого у Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Укрвторресурс» утворилась заборгованість в розмірі 1737,42 грн.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України).

За приписами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За приписами ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов'язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов'язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов'язання. Строк (термін) виконання зобов'язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Отже, з огляду на наведене вище, виходячи з умов договору №15 від 20.01.2014р., суд дійшов висновку щодо наявності станом на момент звернення позивача до суду з розглядуваним позовом у відповідача заборгованості за вказаним правочином в розмірі 1737,42 грн.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, після порушення провадження по справі відповідачем було погашено заборгованість з орендної плати за договором №15 від 20.01.2014р. в сумі 1737,42 грн., на підтвердження чого представлено платіжне доручення №1127 від 07.11.2017р.

З приводу погашення спірної заборгованості після порушення провадження по справі, господарський суд зазначає, що ст.80 Господарського процесуального кодексу України визначено підстави припинення провадження по справі. Зокрема, вказаною статтею передбачено, що провадження у справі припиняється якщо відсутній предмет спору (п.11 ст.80 Господарського процесуального кодексу України).

Припинення провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв'язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов'язує неможливість судового розгляду справи (п.4.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Згідно з п.4.4 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» припинення провадження у справі на підставі п.1-1 ст.80 норми Господарського процесуального кодексу України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.

За таких обставин, приймаючи до уваги, що на момент виникнення спору заборгованість в розмірі 1737,42 грн. Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Укрвторресурс» погашено не було, а внесено плату лише 07.11.2017р., суд дійшов висновку, що провадження по справі в частині стягнення основного боргу на суму 1737,42 грн. підлягає припиненню на підставі п.1-1 ст.80 Господарського процесуального кодексу України.

З приводу стягнення з відповідача неустойки за несвоєчасне звільнення приміщення в сумі 5979,78 грн. суд зазначає наступне.

За приписом ст.180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до ст.631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

Статтею 763 Цивільного кодексу України передбачено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Стаття 764 Цивільного кодексу України передбачає таку правову конструкцію, як поновлення договору найму, яка зводиться по суті до автоматичного продовження попередніх договірних відносин на той самий строк без укладення нового договору за умови, по-перше, що наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, та, по-друге, відсутні заперечення наймодавця протягом одного місяця.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п'ять років, якщо орендар не пропонує менший термін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов'язки за договором, має переважне право, за інших рівних умов, на укладення договору оренди на новий термін, крім випадків, якщо орендоване майно необхідне для потреб його власника. У разі якщо власник має намір використовувати зазначене майно для власних потреб, він повинен письмово попередити про це орендаря не пізніше ніж за три місяці до закінчення терміну договору (ч.3 ст.17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна»).

Як вказувалось вище, договір укладено строком на два роки й одинадцять місяців, що діє з 20.01.2014р. до 19.12.2016р. (включно). Обчислення строку дії цього договору починається з моменту його укладання. Моментом укладання цього договору є дата підписання його сторонами та скріплення печатками контрагентів (п.п.1.5, 1.6 договору №15 від 20.01.2014р.).

У п.7.2 договору №15 від 20.01.2014р. вказано, що цей договір припиняється в разі: закінчення строку, на який його було укладено; відчуження об'єкта оренди його власником; банкрутства орендаря; загибелі (знищення) об'єкта оренди; ліквідації орендодавця; скасування (припинення) державної реєстрації суб'єкта підприємницької діяльності - орендаря.

Як вбачається з представлених до матеріалів справи документів, листом №02/01-17/82 від 13.01.2017р. Департаментом економіки Чернівецької ради було повідомлено Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Укрвторресурс» про не продовження договору оренди. На підтвердження направлення вказаного повідомлення на адресу відповідача заявником представлено суду поштове повідомлення №974. При цьому, судом прийнято до уваги, що адреса орендаря, вказана у наведеному повідомленні, відповідає реквізитам вказаного учасника правовідносин, які наведено у розділі 10 договору №15 від 20.01.2014р.

Тобто, з наведеного полягає, що у строк, визначений ст. 764 Цивільного кодексу України та ст.17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендодавцем було висловлено заперечення з приводу продовження дії спірного паровичну.

За таких обставин, виходячи з наведеного у сукупності, суд дійшов висновку, що після 19.12.2016р. договір №15 від 20.01.2014р. продовжено на новий строк не було.

З наведених вище підстав суд вважає необґрунтованими твердження заявника про припинення спірного правочину з 01.04.2017р. До того ж. суд звертає увагу позивача на те, що умовами вказаного вище договору визначено його припинення, в тому числі, у зв'язку з закінченням строку його дії.

Невиконання зобов'язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) ст.610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов'язання.

Згідно з ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За приписами ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань, які виникли, в тому числі, з закону тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

За приписами ст.785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

У п.5.4 Постанови №12 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна» зазначено, що неустойка, стягнення якої передбачено частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і визначається як подвійна плата за користування річчю за час прострочення.

Ця неустойка не може бути ототожнена з неустойкою (штрафом, пенею), передбаченою пунктом 1 частини другої статті 258 Цивільного кодексу України, оскільки, на відміну від приписів статті 549 Цивільного кодексу України, її обчислення не здійснюється у відсотках від суми невиконання або неналежного виконання зобов'язання (штраф), а також у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (пеня).

Як було встановлено вище, договір №15 від 20.01.2014р. припинив свою дію у зв'язку із закінченням строку дії правочину 19.12.2016р.

За умовами п.4.1.17 договору №15 від 20.01.2014р. після закінчення строку дії договору чи у випадку його дострокового розірвання, протягом трьох робочих днів орендар зобов'язаний передати орендодавцю за актом приймання-передачі об'єкт оренди у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі майна в оренду, з урахуванням нормального зносу та відшкодувати орендодавцеві збитки або втрати (повної чи часткової) об'єкта оренди.

Проте, за твердженнями позивача, які з боку відповідача не заперечені, Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Укрвторресурс» свого обов'язку з повернення об'єкта оренди після припинення договору №15 від 20.01.2014р. виконано не було, орендовані приміщення орендодавцю за актом приймання-передання не повернуто, що і стало підставою для нарахування у відповідності до ч.2 ст.785 Цивільного кодексу України неустойки за період з квітня 2017р. по серпень 2017р. (включно) на загальну суму 5979,78 грн.

Після здійснення перевірки наведеного заявником розрахунку, суд дійшов висновку, що останній є арифметично вірним, а позовні вимоги в цій частині обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Виходячи з принципу повного, всебічного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи, суд дійшов висновку щодо часткового задоволення вимог позивача про стягнення пені в розмірі 1628,67 грн. При цьому, господарський суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов'язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) ст. 610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов'язання.

Згідно з ч.1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За приписами ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. (ч.ч. 2, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

У ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України зазначено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ч.6 ст.232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Разом з тим, згідно зі ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

За умовами п.5.4 договору №15 від 20.01.2014р. за несвоєчасне внесення орендної плати орендар сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України. що діяла у період прострочення, за який стягується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочки.

З огляду на порушення орендарем строків внесення орендних платежів за договором, зокрема за період з 10.2015р. по 03.2017р., заявником було нараховано та заявлено до стягнення пеню, на загальну суму 1628,67 грн.

Проте, здійснивши перевірку наведеного заявником розрахунку, суд дійшов висновку, що вимоги в частині стягнення з відповідача пені в повному обсязі задоволенню не підлягають. При цьому, суд зауважує наступне.

Відповідно до ч.6 ст.232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, строку, за який нараховуються штрафні санкції (п.2.6 Постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

Зміст укладеного між сторонами правочину та зазначення про нарахування пені за кожен день прострочення, за висновками суду, не свідчить про наявність у сторін волі щодо погодження відмінного, ніж визначено ст.232 Господарського кодексу України, строку нарахування неустойки. При цьому, судом враховано, що нормою ст.252 Цивільного кодексу України передбачено, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Умовами договору №12-10/16 від 12.10.2016р. передбаченим чинним цивільним законодавством України способом іншого строку нарахування неустойки не визначено.

Проте, наведених присів чинного законодавства позивачем при нарахуванні неустойки враховано не було.

При цьому, суд зазначає, що нарахування заявником неустойки виходячи з суми заборгованості наростаючим підсумком, не нівелює обов'язку заявника, обмежувати нарахування пені на заборгованість за кожний окремий місяць оренди 6 місяцями у відповідності до ч.6 ст.232 Господарського кодексу України.

Крім того, як вказувалось вище, договір №15 від 20.01.2014р. припинив свою дію після 19.12.2016р., а отже, нарахування пені у відповідності до п.5.4 договору №15 від 20.01.2014р. за несвоєчасне внесення орендних платежів за період користування об'єктом оренди після закінчення строку дії договору, є безпідставним, оскільки фактично порушення виникло після закінчення строку дії укладеного між сторонами правочину.

Одночасно, як вказувалось вище, відповідачем було подано заяву про застосування строків позовної давності до вимог про стягнення пені. З приводу означеної заяви суд зазначає наступне.

Згідно з положеннями ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Європейським судом з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошено, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Аналогічну правову позицію підтримано Верховним Судом України у постанові від 16.11.2016р. по справі №6-2469цс16.

Статтею 257 Цивільного кодексу України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Разом з цим, відповідно до п.1 ч.2 ст.258 зазначеного Кодексу України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

За приписами ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до п.2.1 Постанови №10 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом ч.2 ст.9 Цивільного кодексу України та ч.1 ст.223 Господарського кодексу України позовна давність має застосовуватися до вимог, що випливають з майново-господарських зобов'язань, визначених ст.175 Господарського кодексу України.

При цьому, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч.3 та 4 ст.267 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п.2.1 Постанови №10 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного.

За приписами п.2.2 зазначеної постанови Пленуму Вищого господарського суду України за змістом ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Аналогічна позиція міститься також в постанові від 12.06.2007р. Верховного Суду України у справі №П-9/161-16/165.

Таким чином, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст.267 Цивільного кодексу України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

Пунктом 4.3 Постанови №10 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» передбачено, що якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов'язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін. При цьому, однак, слід мати на увазі положення частини шостої статті 232 ГК України, за якими нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Даний шестимісячний строк не є позовною давністю, а визначає максимальний період часу, за який може бути нараховано штрафні санкції (якщо інший такий період не встановлено законом або договором).

Отже, приймаючи до уваги, що з позовними вимогами про стягнення неустойки за порушення строків оплати орендних платежів за 10.2015р. - 03.2017р., позивач звернувся до Господарського суду міста Києва лише 03.10.2017р., про що свідчить відтиск печатки відділення поштового зв'язку на конверті, в якому позов надійшов до суду, господарський суд дійшов висновку, що строк позовної давності за вимогами про стягнення пені за порушення строків оплати послуг, за період до 03.10.2016р. фактично сплив, а отже, в цій частині позовні вимоги підлягають залишенню без задоволення.

Отже, виходячи з наведеного у сукупності, здійснивши власний перерахунок суми пені з урахуванням приписів ч.6 ст.232 Господарського кодексу України та за вирахуванням суми неустойки, строк позовної давності для звернення з вимогами про яку фактично сплив, суд дійшов висновку, що обґрунтованим є стягнення з відповідача пені в сумі 197,46 грн.

Всі інші клопотання та заяви, доводи та міркування учасників судового процесу відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Згідно приписів ст.49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторін пропорційно задоволених вимог. При цьому, судовий збір за стягнення суми основного боргу в повному обсязі покладається на відповідача з огляду на те, що спір виник саме внаслідок винних дій вказаної особи, а саме невиконання останнім своїх обов'язків за договором.

Керуючись, ст. ст. 32, 33, 49, п.11 ст.80, 82 - 85 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Провадження в частині стягнення основного боргу в сумі 1737,42 грн. припинити на підставі п.1-1 ст.80 Господарського процесуального кодексу України.

2. Позовні вимоги задовольнити частково.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Укрвторресурс» (04214, м.Київ, вул.Північна, будинок 6-В, ) на користь Департаменту економіки Чернівецької ради (58000, Чернівецька обл., місто Чернівці, вул.Кобилянської, будинок 3, ) неустойку в сумі 5979,78 грн., пеню в розмірі 197,46 грн. та судовий збір в сумі 1354,98 грн.

4. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

20.11.2017р.

Суддя Спичак О.М.