КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" листопада 2017 р. Справа№ 925/823/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Алданової С.О.

секретар: Іванов О.О.

за участю представників

позивача: ОСОБА_2, ОСОБА_3;

відповідача: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Спец Хім Агро"

на рішення Господарського суду Черкаської області

від 01.08.2017

у справі №925/823/17 (суддя Скиба Г.М.)

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Спец Хім Агро"

про розірвання договору оренди та стягнення 906 915,20 грн.

заборгованості та санкцій

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (далі - позивач) звернувся до Господарського суду Черкаської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Спец Хім Агро" (далі - відповідач) про розірвання договору оренди нежитлових приміщень та обладнання №1-2015 від 01.05.2015, укладеного між сторонами, а також стягнення заборгованості за вказаним договором у сумі 906 915,20 грн. (з них: 757 060,00 грн. - основний борг, 78 069,65 грн. - пеня, 58 211,59 грн. - інфляційні втрати, 13 573,96 грн. - 3% річних), обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідач неналежним чином виконував свої грошові зобов'язання перед позивачем, що призвело до виникнення заборгованості. Враховуючи триваючу несплату орендних платежів позивач вирішив розірвати договірні відносини з відповідачем.

Відповідач заперечував проти позову, зазначаючи про необґрунтованість та непідтвердженість вимог позивача належними доказами, просив суд в позові відмовити. Зокрема, відповідач наголошував на наступному:

- укладений між сторонами договір фактично є договором суборенди, при укладенні якого орендодавець за договором оренди нежитлових приміщень №11-2013 від 01.05.2013 не надав свого погодження на суборенду;

- в пункті 1.2. договору від 01.05.2015 вказано, що об'єкт оренди перебуває в приватній власності, але не вказано в чиїй саме та не було надано документів, на підставі яких майно перебуває в приватній власності;

- позивач уклав договір із відповідачем на період з 2015 по 2018 роки, не зважаючи на те, що договір оренди між позивачем та ОСОБА_5 укладений на період з 2013 по 2016 роки, а відповідно до п.2 ст. 774 Цивільного кодексу України строк договору піднайму (суборенди) не може перевищувати строку договору найму (оренди);

- об'єкт оренди перебував у заставі відповідно до кредитного договору №010/05-02/05-02/025-09, про що позивач не повідомив відповідача, незважаючи на вимоги п.2.2.5 спірного договору;

- позивач чинив відповідачу перешкоди у користуванні орендованими приміщеннями;

- надані позивачем документи, а саме: додаткові угоди №10 та №12 до спірного договору, на підставі яких позивач здійснив розрахунки заборгованості, пені та інфляційних втрат, а також Акт прийому-передачі нежитлових приміщень та обладнання №1-2015 від 05.05.2015 не підписувались уповноваженими особами відповідача.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 01.08.2017 у справі №925/823/17 позов було задоволено повністю. Розірвано з дати набрання рішенням законної сили договір оренди нежитлових приміщень та обладнання №1-2015 від 01.05.2015, укладений між сторонами. Окрім того, присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 757 060,00 грн. орендної плати, 78 069,65 грн. пені, 58 211,59 грн. інфляційних втрат, 13 573,96 грн. 3% річних та 15 203,73 грн. судового збору.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Черкаської області від 01.08.2017 у справі №925/823/17, застосувати ст. 83 Господарського процесуального кодексу України і визнати частково недійсним договір оренди нежитлових приміщень та обладнання №1-2015 від 01.05.2015, укладений між сторонами, а також відмовити у задоволенні позову.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права, що призвело до прийняття неправильного рішення по суті заявлених вимог у даній справі. Загалом доводи апеляційної скарги відповідача ідентичні тим, які наводилися ним під час розгляду справи місцевим господарським судом.

Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.09.2017 апеляційну скаргу було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у наступному складі: головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Мартюк А.І., Алданова С.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.09.2017 (головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Мартюк А.І., Алданова С.О.) апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 19.10.2017.

13.10.2017 через Відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначав про безпідставність доводів апеляційної скарги, просив суд в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

18.10.2017 через Відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, у зв'язку з неможливістю забезпечити явку повноважного представника у судове засідання, призначене на 19.10.2017.

В судове засідання 19.10.2017 з'явився лише представник позивача. Представник відповідача не з'явився.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.10.2017, на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, клопотання відповідача було задоволено, розгляд справи відкладено на 16.11.2017.

В судовому засіданні 16.11.2017 позивач та його представник проти апеляційної скарги заперечували з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просили суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду без змін як таке, що було ухвалено з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Відповідач в судове засідання 16.11.2017 не з'явився, про поважність причин нез'явлення суд не повідомив, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Оскільки явка представників сторін у судові засідання не була визнана судом обов'язковою, а також зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення представників сторін про місце, дату і час судового розгляду, колегія суддів визнала за можливе розглядати справу у відсутності представника відповідача за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 16.11.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення позивача та його представника, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

01.05.2013 між позивачем, як орендарем, та ОСОБА_5, як орендодавцем, було укладено договір оренди нежитлових приміщень №11-2013 (том справи - 1, аркуші справи - 18-20), за умовами якого (розділ 1) орендодавець передає, а орендар приймає у тимчасове платне користування (оренду) адміністративно-побутові та виробничо-складські приміщення з внутрішніми комунікаціями загальною площею 8387,8 кв. м. Орендодавець володіє об'єктом, що орендується на праві власності від 13.10.2008. Об'єкт оренди розташований за адресою: 20000, АДРЕСА_1.

Як було з'ясовано судом, в подальшому назву вулиці Кірова було змінено на вулицю ОСОБА_6.

Право власності ОСОБА_5 на вищезгадане нерухоме майно підтверджується наданими суду свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 13.10.2008, виданим виконавчим комітетом Христинівської міської ради, та витягом №20561044 від 13.10.2008р. про реєстрацію права власності на нерухоме майно (том справи - 1, аркуші справи - 22-23).

01.05.2015 між позивачем, як орендодавцем, та відповідачем, як орендарем, було укладено договір №1-2015 оренди нежитлових приміщень та обладнання (далі - Договір №1-2015 від 01.05.2015) (том справи - 1, аркуші справи - 24-27).

За умовами вказаного Договору (п.1.1) орендодавець зобов'язується передати орендареві в строкове платне користування нежитлові виробничі приміщення разом з обладнанням, а саме: приміщення котельні площею 90,2 кв. м, приміщення цеху по виготовленню залізобетонних виробів площею 1688,9 кв. м, літера М в інвентарній справі №1624681, що розташовані за адресою: вул. Кірова, 1, м. Христинівка Черкаської області, загальною площею 1779 кв.м., а орендар зобов'язується прийняти це майно, своєчасно сплачувати орендну плату та після припинення цього договору повернути орендоване майно орендодавцеві в належному стані.

Порядок нарахування та сплати орендної плати визначений у розділі 3 Договору №1-2015 від 01.05.2015, згідно з яким орендар за користування орендованим майном сплачує орендну плату. Розмір місячної орендної плати становить 50 000,00 грн. Розмір місячної орендної плати може змінюватися у зв'язку з інфляційними та іншими процесами. Погодження та розрахунок суми місячної орендної плати проводиться щомісячно до 20 числа поточного місяця на наступний місяць уповноваженими особами з підписанням додаткової угоди, Акту погодження ціни та видачею рахунку на оплату орендарю. Орендна плата сплачується незалежно від результатів господарської діяльності орендаря щомісячно до 20 числа поточного місяця за наступний місяць на розрахунковий рахунок орендодавця.

У разі прострочення сплати орендної плати орендар зобов'язується сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожний день прострочення (п.4.3 Договору №1-2015 від 01.05.2015).

Договір може бути достроково розірваний за ініціативою орендодавця, якщо орендар не сплачує орендну плату більше одного місяця. Про розірвання договору інша сторона письмово попереджається за два місяці (п.п.5.2, 5.4 Договору №1-2015 від 01.05.2015).

В п.6.1 Договору №1-2015 від 01.05.2015 передбачено, що останній вступає в силу з дня підписання і діє до 31.03.2018.

На виконання умов Договору №1-2015 від 01.05.2015 позивач передав, а відповідач прийняв об'єкт оренди, про що було складено та підписано відповідний Акт прийому-передачі від 05.05.2015 (том справи - 1, аркуші справи - 28-29).

У 2016 році між сторонами було укладено додаткові угоди №10 від 22.02.2016 та №12 від 20.04.2016 (том справи - 1, аркуші справи - 30-31), в яких вони дійшли згоди внести зміни до п.п.3.1.1 Договору №1-2015 від 01.05.2015, скоригувавши розмір орендної плати.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав про те, що відповідач неналежним чином виконував свої зобов'язання перед позивачем в частині повної і своєчасної оплати орендних платежів, що призвело до виникнення заборгованості. За твердженням позивача, за лютий та березень 2016 відповідач лише частково здійснив оплату орендних платежів, а з квітня 2016 орендна плата взагалі ним не сплачувалася, внаслідок чого заборгованість відповідача перед позивачем склала 757 060,00 грн.

Зважаючи на вищевикладене, позивач просив суд розірвати Договір №1-2015 від 01.05.2015, укладений між сторонами, та стягнути з відповідача 757 060,00 грн. основного боргу, 78 069,65 грн. пені, 58 211,59 грн. інфляційних втрат, 13 573,96 грн. 3% річних.

Місцевий господарський суд позов задовольнив повністю, визнавши вимоги позивача нормативно обґрунтованими та документально підтвердженими.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають як фактичним обставинам справи, так і вимогам чинного законодавства з наступних підстав.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ст. 759 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Зазначене також кореспондується зі ст. 526 Цивільного кодексу України, де встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За користування майном з наймодавця справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором (ст. 762 Цивільного кодексу України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 286 Господарського кодексу України орендна плата сплачується орендарем незалежно від результатів його господарської діяльності.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. ст. 610, 612 Цивільного кодексу України).

В процесі судового розгляду було встановлено, що на виконання умов Договору №1-2015 від 01.05.2015 позивач передав відповідачу в користування нерухоме майно.

Відповідач використовував об'єкт оренди, але в порушення умов укладеного з позивачем Договору №1-2015 від 01.05.2015 неналежним чином виконував свої грошові зобов'язання.

Як було з'ясовано судом, фактично сплата щомісячної орендної плати здійснювалася відповідачем до лютого 2016 року. Орендну плату за лютий 2016 року та за березень 2016 року відповідач вніс лише частково (20 000,00 грн. та 30 000,00 грн.), а з квітня 2016 року орендні платежі взагалі не сплачувались, у зв'язку з чим за відповідачем утворилась заборгованість по орендній платі в загальному розмірі 757 060,00 грн.

На підтвердження порушення відповідачем зобов'язань по здійсненню орендних платежів позивач надав суду витяги з банківського реєстру про рух коштів на поточному рахунку позивача, на який згідно з Договором №1-2015 від 01.05.2015 оренди мала здійснюватись оплата відповідачем (том справи - 1, аркуші справи - 32-36).

Відносно розміру орендної плати за лютий 2016 року (55 550,00 грн.) і квітень 2016 року (51 510,00 грн.), то судом було з'ясовано, що відповідний розмір плати було погоджено сторонами шляхом укладення додаткових угод №10 від 22.02.2016 та №12 від 20.04.2016.

При цьому щомісячну орендну плату за інші періоди, починаючи з лютого 2016 року до травня 2017 року відповідач був зобов'язаний сплачувати у розмірі, погодженому в Договорі №1-2015 від 01.05.2015, тобто у сумі 50 000,00 грн.

Судом враховано доводи відповідача про те, що позивач не повідомив відповідача про те, що укладений між сторонами Договір №1-2015 від 01.05.2015 фактично є договором суборенди, а не оренди, а також про власника об'єкту оренди.

В ст. 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до вимог ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, при укладенні Договору №1-2015 від 01.05.2015 сторони досягли згоди щодо всіх його істотних умов.

Відповідно до положень ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Докази, які б свідчили про визнання названого правочину недійсним повністю чи в якійсь його частині (додаткових угод до нього), в матеріалах справи відсутні. Доказів розірвання Договору №1-2015 від 01.05.2015 також не надано. При цьому факт використання об'єкту оренди за Договором №1-2015 від 01.05.2015 відповідачем не заперечується, у зв'язку з чим колегією суддів не приймаються до уваги посилання відповідача на те, що Акт приймання-передачі нерухомого майна та додаткові угоди №10 і №12 до Договору №1-2015 від 01.05.2015 повноважними представниками відповідача не підписувалися.

Відносно посилання відповідача про те, що позивачем чинилися перешкоди у користуванні об'єктом оренди за Договором №1-2015 від 01.05.2015, необхідно зазначити про те, що згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В порушення наведених правових норм, відповідачем не надано доказів, які б свідчили про те, що позивач чинив відповідачу перешкоди у користуванні орендованими приміщеннями. Тобто, викладені відповідачем обставини не підтверджені жодними доказами.

В своїй апеляційній скарзі відповідач посилається на відповіді за адвокатськими запитами. Однак в порушення вимог ст. 101 Господарського процесуального кодексу України відповідачем не обґрунтовано причини, у зв'язку з якими додані до апеляційної скарги документи, зокрема, відповідь на адвокатський запит вих.№4108 від 21.07.2017, не подавалися під час розгляду справи місцевим господарським судом. При цьому колегією судів враховано, що як сам запит, так і відповідь на нього були сформовані ще до винесення місцевим господарським судом рішення у даній справі. За наведених обставин, колегія суддів не вбачає правових підстав для прийняття як належних доказів, доданих до апеляційної скарги документів, які не надавалися Господарському суду Черкаської області.

Оскільки відповідач не надав доказів, які б свідчили про дотримання ним порядку і строків внесення орендної плати за Договором №1-2015 від 01.05.2015, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що в даному випадку має місце прострочення відповідача, внаслідок чого виникла заборгованість, яка у загальному розмірі становить 757 060,00 грн. і вказана сума боргу підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, а позов в цій частині вимог - задоволенню.

Колегією суддів враховано посилання відповідача на те, що об'єкт оренди перебував у заставі відповідно до кредитного договору №010/05-02/05-02/025-09, про що позивач не повідомив відповідача. Однак, як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, відповідач тривалий час без обмежень використовує орендоване нерухоме майно в своїй господарській діяльності та отримує прибуток. Натомість іпотека на об'єкт оренди була припинена рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 15.11.2013 у справі №706/1229/13-ц (2/706/623/13) (том справи - 1, аркуші справи - 88-93), яке набрало законної сили та наразі є чинним. Доказів, які б свідчили про протилежне суду не надано.

В ст. 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до п.4.3 Договору №1-2015 від 01.05.2015 у разі прострочення сплати орендної плати орендар зобов'язується сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожний день прострочення.

Окрім того, згідно зі ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки в процесі судового розгляду було встановлено факт прострочення виконання відповідачем грошових зобов'язань перед позивачем, нарахування пені, інфляційних втрат та 3% річних є правомірним.

За розрахунком колегії суддів, який співпадає з розрахунком місцевого господарського суду, з відповідача підлягає стягненню 78 069,65 грн. пені, 58 211,59 грн. інфляційних втрат та 13 573,96 грн. 3% річних і в цій частині вимог позов підлягає задоволенню.

Відносно вимоги позивача про розірвання Договору №1-2015 від 01.05.2015, судом було встановлено наступне.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч.1, п.7 ч.2 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути припинення правовідношення.

В ст. 291 Господарського кодексу України одностороння відмова від договору оренди не допускається. Договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 188 Господарського кодексу України розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або договором. У разі, якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Згідно зі ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Як уже зазначалося вище, відповідач неналежним чином виконував свої грошові зобов'язання перед позивачем за Договором №1-2015 від 01.05.2015.

Згідно з п.5.2 Договору №1-2015 від 01.05.2015 останній може бути достроково розірваний за ініціативою орендодавця, якщо орендар не сплачує орендну плату більше одного місяця.

Відповідач зауважував про те, що позивач не повідомив його про намір розірвати Договір №1-2015 від 01.05.2015. З цього приводу колегія суддів вважає за необхідне зазначити про те, що норми Господарського кодексу України не позбавляють сторону договору права на безпосереднє звернення до суду з вимогою про розірвання договору оренди без дотримання порядку досудового врегулювання спору. Крім того, законодавством заперечується можливість односторонньої відмови від договору господарської оренди у позасудовому порядку.

При цьому, істотне порушення орендарем (наймачем) такої умови договору оренди майна, як внесення орендної плати, є достатньою правовою підставою для дострокового розірвання вказаного договору оренди в судовому порядку (аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного суду України від 08.05.2012 у справі №3-26гс12).

Зважаючи на вищенаведені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом в тому, що у даному випадку наявні підстави для розірвання Договору №1-2015 від 01.05.2015 на вимогу позивача.

Відповідно до ст. 653 Цивільного кодексу України якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Зважаючи на наявні у справі пояснення сторін, а також докази, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про нормативну обґрунтованість та документальне підтвердження заявлених позовних вимог, у зв'язку з чим позов підлягає задоволенню.

Відповідач в апеляційній скарзі просив суд апеляційної інстанції скористатися правом, передбаченим п.1 ч.1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, та ухвалити рішення, яким визнати частково недійсним Договір №1-2015 від 01.05.2015, як такий, що не відповідає законодавству України.

З цього приводу колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені ст. ст. 215, 216 Цивільного кодексу України, ст. ст. 207, 208 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно зі ст. 215 Цивільного кодексу України у разі, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (аналогічна правова позиція наведена в п.2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013р. (із змінами та доповненнями) «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Відповідно до положень ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Тобто, в силу припису наведеної статті правомірність правочину презюмується і обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на заявника.

Згідно з п.1 ч.1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству.

Як уже зазначалося вище, в матеріалах справи наявні докази, які свідчать про те, що обидві сторони спірного правочину виконували його умови. Тобто Договір №1-2015 від 01.05.2015 є укладеним та таким, що виконувався як орендодавцем, так і орендарем. Докази оспорення відповідачем як самого Договору №1-2015 від 01.05.2015, так і додаткових угод до нього суду не надано.

При цьому, порушуючи питання про часткову недійсність Договору №1-2015 від 01.05.2015, відповідач не зазначив ані підстав, з якими законодавство пов'язує недійсність правочинів, ані конкретну частину (пункт) Договору №1-2015 від 01.05.2015, яку він просить суд визнати недійсною.

За наведених підстав, колегія суддів не вбачає передумов для визнання Договору №1-2015 від 01.05.2015 недійсним.

В ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

З вищенаведеного слідує, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки. Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами, в тому числі подавати докази на підтвердження обставин, на які вони посилаються.

Згідно зі ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Однак відповідачем не надано ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів на спростування обставин, викладених у позові, та висновків місцевого господарського суду.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

За результатами перегляду справи апеляційний суд дійшов висновку про те, що рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а також з повним і всебічним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, тоді як доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи, у зв'язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Враховуючи відмову в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 75, 77, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Спец Хім Агро" на рішення Господарського суду Черкаської області від 01.08.2017 у справі №925/823/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 01.08.2017 у справі №925/823/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи №925/823/17 повернути до Господарського суду Черкаської області.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому законодавством порядку і строки.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

С.О. Алданова