КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" листопада 2017 р. Справа№ 910/15993/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Жук Г.А.

суддів: Дикунської С.Я.

Калатай Н.Ф.

за участю секретаря судового засідання Найченко А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Преско-В» на рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2017

у справі №910/15993/16 (суддя - Ковтун С.А.)

за позовом Заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Київської міської ради

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю «Преско-В»

2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Авалон Комерц Груп»

3) Товариства з обмеженою відповідальністю «Аурум Інвест»

про визнання недійсними договорів купівлі-продажу майна, повернення земельної ділянки

за участю представників сторін:

від прокуратури - Константинова І.В., посвідчення №040864 від 29.01.2016

від позивача - Баранов М.С., довіреність №225-КМГ-3469 від 09.10.2017

від відповідача 1 - Петровський В.В., довіреність б/н від 10.05.2017

від відповідача 2 - не з'явились

від відповідача 3 - не з'явились

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 3 звернувся до Господарського суду міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Преско-В», Товариства з обмеженою відповідальністю «Авалон Комерц Груп», Товариства з обмеженою відповідальністю «Аурум Інвест» про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 29.12.2011, укладеного між ТОВ «Преско-В» та ТОВ «Авалон Комерц Груп», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. та зареєстрованим в реєстрі за №8372; визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 25.07.2015, укладеного між ТОВ «Авалон Комерц Груп» та ТОВ «Аурум Інвест», посвідчений 25.07.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войнарскою І.А.; зобов'язати ТОВ «Аурум Інвест» повернути Київській міській раді земельну ділянку площею 96,40 кв.м. по АДРЕСА_1, привівши її у придатний для використання стан шляхом знесення будівель і споруд.

В обґрунтування позовних вимог заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 3 посилається на те, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Преско-В» за відсутності правових підстав володіння земельною ділянкою площею 96,40 кв.м. по АДРЕСА_1, самочинно без жодних дозвільних документів здійснив будівництво на ній об'єкта нерухомого майна. В подальшому, за Товариством з обмеженою відповідальністю «Преско-В» було проведено державну реєстрацію права власності на спірний об'єкт нерухомості на підставі рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 20.10.2008 у справі №2-391/08. Однак згідно листа Гребінківського районного суду Полтавської області справа №2-391/08 за позовом ТОВ «Преско-В» про визнання права власності на майно судом не розглядалась. З огляду на викладене, заступник прокурора зазначає, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Преско-В» не набув в законному порядку права власності на об'єкт нерухомості та не мав достатніх правових підстав його відчужувати. При цьому, в позовній заяві посилаючись на те, що спірні договори укладені щодо майна, розташованого на земельній ділянці, яка Київською міською радою не надавалась в користування ТОВ «Преско-В», заступник прокурора стверджує, що такі договори в силу приписів ст. 228 Цивільного кодексу України (далі по тексту -ЦК України) є нікчемними, оскільки спрямовані на незаконне заволодіння земельною ділянкою комунальної власності.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.07.2017 позов задоволено повністю. Визнано недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 29.12.2011, укладений між ТОВ «Преско-В» та ТОВ «Авалон Комерц Груп», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. та зареєстрованим в реєстрі за №8372. Визнано недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 25.07.2015, укладений між ТОВ «Авалон Комерц Груп» та ТОВ «Аурум Інвест», посвідчений 25.07.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войнарскою І.А. Зобов'язано ТОВ «Аурум Інвест» повернути Київській міській раді земельну ділянку площею 96,40 кв.м. по АДРЕСА_1 та привести її у придатний для використання стан шляхом знесення будівель і споруд. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Преско-В» на користь Прокуратури міста Києва 1608 грн. судового збору. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Авалон Комерц Груп» на користь Прокуратури міста Києва 1608 грн. судового збору. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Аурум Інвест» на користь Прокуратури міста Києва 1608 грн. судового збору.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач-1- Товариство з обмеженою відповідальністю «Преско-В», подав апеляційну скаргу (вх. №09-08.1/6622/17 від 08.08.2017), в якій просить суд залишити без розгляду позовну заяву прокуратури в частині позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 29.12.2011, укладеного між ТОВ «Преско-В» та ТОВ «Авалон Комерц Груп», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. та зареєстрованим в реєстрі за №8372 та в задоволенні інших позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В поданій апеляційній скарзі відповідач-1 зазначає, що до моменту продажу спірного об'єкта нерухомого майна, яке розташоване на земельній ділянці площею 96,40 кв.м. по АДРЕСА_1, ТОВ «Преско-В» було належним користувачем земельної ділянки, оскільки сплачувало земельний податок за землекористування та відкрито користувалось такою земельною ділянкою. Також, апелянт зазначає, що оскільки ТОВ «Преско-В» за рішенням суду набув та зареєстрував за собою право власності на об'єкт нерухомості, то це свідчить про помилковість висновків суду першої інстанції про те, що нерухоме майно є об'єктом самочинного будівництва. В апеляційній скарзі відповідач-1 наголошує, що в задоволенні даного позову слід відмовити також на тій підставі, що прокурор звернувся до суду із таким позовом після спливу строку позовної давності, оскільки про проведену державну реєстрацію об'єктів нерухомого майна прокурор дізнався ще у січні 2012 року з відповіді КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» за вих №1316 (И-2012) від 12.01.2012, отже строк позовної давності, на думку апелянта, сплив у січні 2015 року.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.08.2017 апеляційну скаргу (вх. №09-08.1/6622/17 від 08.08.2017) Товариства з обмеженою відповідальністю «Преско-В» на рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2017 прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Жук Г.А., судді: Смірнова Л.Г., Калатай Н.Ф. та призначено справу до розгляду на 13.09.2017.

У судовому засіданні 13.09.2017 відповідачем-1 було заявлено клопотання про призначення судової експертизи про встановлення справжності підпису судді ОСОБА_14 на ухвалі Гребінківського районного суду Полтавської області від 10.11.2010 у справі №2-391/08 та дослідження відтиску печаток на даній ухвалі та рішенні цього ж суду від 20.10.2008.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.09.2017 відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України (далі по тексту ГПК України) розгляд справи було відкладено до 04.10.2017.

До початку судового засідання, 03.10.2017 від прокуратури надійшли письмові пояснення по суті справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.10.2017 відмовлено в задоволенні клопотання ТОВ «Преско-В» про призначення судової експертизи та у зв'язку з неявкою у судове засідання представників ТОВ «Аурум Інвест» розгляд справи був відкладений на 01.11.2017.

Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 31.10.2017 у зв'язку з перебуванням судді Смірнової Л.Г. у відпустці для розгляду справи №910/15993/16 визначено колегію суддів у складі: Жук Г.А. - головуючий суддя, судді: Дикунська С.Я., Калатай Н.Ф.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 31.10.2017 справу №910/15993/16 прийнято до провадження визначеним складом колегії суддів.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 01.11.2017 відповідно до п.1 ч. 1 ст. 77 ГПК України розгляд справи №910/15993/16 був відкладений на 15.11.2017.

У судовому засіданні 15.11.2017 представник апелянта підтримав вимоги апеляційної скарги, просить залишити без розгляду позовну заяву прокурора в частині позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 29.12.2011, укладеного між ТОВ «Преско-В» та ТОВ «Авалон Комерц Груп», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. та зареєстрованим в реєстрі за №8372 та в задоволенні інших позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Прокурор та представник позивача у справі у судовому засіданні 15.11.2017 заперечили проти задоволення апеляційної скарги ТОВ «Преско-В», вважають рішення Господарського суду міста Києва законним та обґрунтованим, таким, що відповідає дійсним обставинам справи, а тому просять залишити без задоволення апеляційну скаргу відповідача-1, а оскаржуване рішення суду залишити без змін.

У судове засідання 15.11.2017 представники Товариства з обмеженою відповідальністю «Авалон Комерц Груп», Товариства з обмеженою відповідальністю «Аурум Інвест» не з'явились, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи чи письмових пояснень про причини неявки до суду не надали.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 77 ГПК України, господарський суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні, зокрема, такими обставинами є нез'явлення в засідання представників сторін. Тобто, можливість розгляду справи за відсутності будь-кого із учасників процесу, якщо присутні учасники не заперечують, вирішується суддею з урахуванням обставин справи та можливості розгляду справи за відсутності представника.

Беручи до уваги належне повідомлення сторін про розгляд апеляційної скарги, а також те, що участь представників учасників в засіданні суду є правом, а не обов'язком особи, враховуючи те, що явка представників сторін обов'язковою не визнавалась, а також закінчення встановленого ст. 102 ГПК України строку на розгляд апеляційної скарги на рішення суду, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників Товариства з обмеженою відповідальністю «Авалон Комерц Груп», Товариства з обмеженою відповідальністю «Аурум Інвест», так як їх нез'явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Судова колегія Київського апеляційного господарського суду, розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права встановила наступне.

Предметом спору у даній справі є визнання недійсними договорів купівлі-продажу об'єкта нерухомого майна - нежитлового приміщення площею 96,40 кв.м, яке розташоване на земельній ділянці по АДРЕСА_1 в м. Києві.

Згідно даних, наданих з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів (а.с. 206-216 том 1) та даних інвентаризаційної справи Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» (а.с.146-150 том 1) першим власником нерухомого майна - нежитлового будинку (приміщення), загальною площею 96,40 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, було ТОВ «Преско-В», за яким право власності було зареєстровано 07.07.2011 році на підставі рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 20.10.2008.

В подальшому, 29.12.2011 ТОВ «Преско-В» уклало договір купівлі-продажу нерухомого майна - нежитлового будинку площею 96,40 кв.м. з ТОВ «Авалон Комерц Груп» (а.с. 141 том 1). Укладений договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. та зареєстрований в реєстрі за № 8372.

Згідно з п. 1 договору купівлі-продажу, нежитлова будівля площею 96,40 кв.м. по АДРЕСА_1, належить ТОВ «Преско-В» на підставі рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 20.10.2008 та ухвали цього ж суду від 10.11.2010.

За договором, ТОВ «Преско-В», як продавець, передав, а ТОВ «Авалон Комерц Груп», як покупець прийняв у власність належну продавцю на праві власності нежитлову будівлю торгівельного призначення, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 96,40 кв.м. Нежитлова будівля торгівельного призначення розташована на земельній ділянці площею 62,01 кв.м.

Право власності ТОВ «Авалон Комерц Груп» на об'єкт нерухомості було зареєстровано в державному реєстрі 14.03.2013 року.

25.07.2015 ТОВ «Авалон Комерц Груп» та ТОВ «Аурум Інвест» уклали договір купівлі-продажу нерухомого майна (а.с. 138-139 том 1), який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войнарською I.A., та зареєстровано в реєстрі за № 824, згідно з п. 1.1. якого продавець, ТОВ «Авалон Комерц Груп», передав у власність, а покупець, ТОВ «Аурум Інвест», прийняв у власність нежитлову будівлю торгівельного призначення (літ. А), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

25.07.2015 право власності на спірний об'єкт було зареєстроване за ТОВ «Аурум Інвест».

Як зазначено вище, перша реєстрація права власності на нежитлове приміщення здійснена за ТОВ «Преско-В» на підставі рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 20.10.2008 та ухвали від 10.11.2010 у цивільній справі № 2-391/08.

Однак, згідно з листом голови Гребінківського районного суду Полтавської області Федорак Л.М. (а.с. 40 том 1), справа №2-391/08 розглядалась Гребінківським районним судом Полтавської області за позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_12 про визнання права власності на майно (рішення від 18.08.2008), а не за позовом ТОВ «Преско-В» до ОСОБА_13 про розірвання договорів оренди та визнання права власності на майно.

Крім того, за даними Єдиного державного реєстру судових рішень, судові рішення в цивільній справі № 2-391/08, за позовом ТОВ «Преско-В» до ОСОБА_13 про розірвання договорів оренди та визнання права власності на об'єкти нерухомого майна, не обліковуються.

Ні до суду першої інстанції, ні до апеляційного господарського суду не надано належним чином завірену копію рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 20.10.2008 у цивільній справі № 2-391/08, на яке посилається ТОВ «Преско-В», як на підставу реєстрації права власності на спірний об'єкт.

Враховуючи вищевикладене, Київською місцевою прокуратурою № 3 внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочато кримінальне провадження № 0000066 від 28.04.2015 за ч. 4 ст. 358 КК України за фактом використання завідомо підробленого документу.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до загальних положень ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належать власникові товару.

Згідно з ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Право власності, як передбачено ст. 328 ЦК України, набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Одним із способів захисту права власності є визнання його в судовому порядку.

Зокрема, відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Вказаний спосіб захисту права власності пов'язаний з тим, що право власності має спиратись на певний титул, щоб бути доведеним перед іншими особами. Саме суд в разі виникнення спору здійснює це доведення.

Отже, рішення суду про визнання права власності, яке прийнято за результатами розгляду позову, поданого в порядку ст. 392 ЦК України, є правозахисним актом, і спрямоване на захист наявного у позивача права власності.

Тобто, підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності згідно зі ст. 392 ЦК України є оспорення існуючого права, а не намір набути вказане право за рішенням суду.

У зв'язку з наведеним, місцевий господарський суд вірно вказав, що момент виникнення права власності на певне майно не залежить від набрання рішенням законної сили, оскільки підставою для прийняття останнього є наявність у позивача до звернення до суду тих матеріально-правових фактів, з якими закон пов'язує виникнення права власності.

При цьому, колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що він станом на момент укладення першого договору купівлі-продажу від 29.12.2011 був належним власником нерухомого майна, оскільки його право власності зареєстроване у встановленому законом порядку.

Так, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що згідно з правовим висновком Верховного Суду України від 24.06.2015, викладеного в постанові у справі №6-318цс15, відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти.

В статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на момент провадження державної реєстрації права власності на будівлю за ТОВ «Преско-В») наведено визначення поняттю «державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно з яким, державна реєстрація це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Тобто, державна реєстрація це не підстава набуття права власності, а засвідчення державою вже набутого особою права власності, і ототожнювати факт набуття права власності з фактом його державної реєстрації не видається за можливе. При дослідженні обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки факт реєстрації права власності є лише елементом юридичного складу, який тягне виникнення права власності, а не є підставою його набуття. Сама по собі реєстрація права не є підставою виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає.

Нормами статті 375 ЦК України передбачено, що лише власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Згідно з ч. 2-3 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Відповідно до ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Тобто, єдиною підставою для громадян та юридичних осіб набуття права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності, є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом.

Статтею 9 та п. 12 Перехідних положень Земельного кодексу України (в редакції, що діяла на момент реєстрації права власності за ТОВ «Преско-В») встановлено, що розпорядження землями на території м. Києва, до розмежування земель комунальної та державної власності, належить до повноважень Київської міської ради.

Згідно листа Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) № 6 від 03.08.2016 рішення про передачу земельної ділянки по АДРЕСА_1 (код ділянки 62:025:062) в Деснянському районі м. Києва ТОВ «Преско-В» та іншим особам Київською міською радою не приймалися, документи, що посвідчують право користування земельними ділянками, не реєструвались.

Тобто ТОВ «Преско-В», як до здійснення будівництва нерухомого майна, так і після здійснення такого будівництва не звертався до органу місцевого самоврядування з клопотанням про виділення йому земельної ділянки та не отримав у користування земельну ділянку, на якій був збудований об'єкт нерухомості.

Також, Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у місті Києва, в листі № 10.08.2016 № 10126-62/1008/09 (а.с. 25 том 1), повідомив, що документи, які надають право на виконання підготовчих та будівельних робіт у Деснянському районі м. Києві по АДРЕСА_1 не видавались та не реєструвались, в експлуатацію закінчені будівництвом об'єкти не приймались.

Відповідно до інформації, наданої Департаментом містобудування та архітектури КМДА, за вказаною адресою проектна документація на проведення будівельних робіт не погоджувалась та до містобудівного кадастру не вносилась.

Таким чином, об'єкт нерухомості, за адресою АДРЕСА_1, збудований на земельній ділянці, що не була належним чином відведена TOB «Преско-В» для цієї мети, а також без дозвільних документів, які надають право виконувати будівельні роботи, без належно затвердженого проекту, без введення в експлуатацію спірного об'єкту нерухомості, а тому в силу ч. 2 ст. 376 Цивільного кодексу України право власності у ТОВ «Преско-В» або інших осіб не виникало.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, про те, що у ТОВ «Преско-В» не виникло права власності на нежитлове приміщення площею 96,40 кв.м, по АДРЕСА_1. Відтак, таке неіснуюче право щодо об'єкта нерухомості не породжує й прав власника щодо розпорядження майном, зокрема, продажу третім особам.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України).

Відповідно до ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно з ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Згідно статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки.

При переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда.

Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За змістом частин першої, третьої статті 626 ЦК України двостороннім договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Договір купівлі-продажу нерухомого майна 29.12.2011 був укладений між ТОВ «Преско-В» та ТОВ «Авалон Комерц Груп».

Тому саме між цими суб'єктами цивільних правовідносин виникли права та обов'язки, і саме від ТОВ «Преско-В» до нового набувача мало перейти право власності на нерухоме майно та право власності чи користування земельною ділянкою.

Однак, як було встановлено судом вище, станом на 29.12.2011 у ТОВ «Преско-В» не існувало законного права власності на об'єкт нерухомості та не існувало речового права (ні права користування, ні оренди, ні права власності, ні іншого встановленого законом права) на земельну ділянку, на якій знаходився об'єкт нерухомості. Відтак, таке право власності (за його відсутності) не могло бути передано Товариством з обмеженою відповідальністю «Преско-В» за правочином Товариству з обмеженою відповідальністю «Авалон Комерц Груп», а в подальшому передано останнім Товариству з обмеженою відповідальністю «Аурум Інвест» за договором купівлі-продажу від 25.07.2015.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що договір купівлі-продажу, укладений 29.12.2011 між ТОВ «Преско-В» та ТОВ «Авалон Комерц Груп», та договір купівлі-продажу, укладений 25.07.2015 між ТОВ «Авалон Комерц Груп» та ТОВ «Аурум Інвест», є такими, що суперечать положенням чинного законодавства, оскільки продавцем майна виступала особа без наявності права власності на таке майно, а тому укладені договори підлягають визнанню їх недійсними.

Окрім того, в позовній заяві заступник прокурора стверджує, що укладені договори є такими, що порушують публічний порядку, а тому відповідно до ст. 228 ЦК України є нікчемними. Однак, такі твердження колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Статтею 228 ЦК України визначено, що у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Згідно з частиною першою статті 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуд'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

У п. 3.7 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» зазначено, що необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, є наявність наміру хоча б у однієї з сторін щодо настання відповідних наслідків. Для прийняття рішення зі спору необхідно встановлювати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов'язання, а також наявність наміру у кожної із сторін.

Отже, для визнання недійсним спірного договору на підставі ст. 228 ЦК України позивач повинен довести, в чому саме полягає невідповідність цього правочину інтересам держави і суспільства, наявність умислу сторін або однієї сторони на укладення правочину, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, наявність вини, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією із сторін.

При кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо (п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. за № 9).

Разом із цим, як вбачається з матеріалів справи та пояснень представників сторін, відсутній вирок суду, що був би доказом наявності умислу сторін оспорюваного правочину на вчинення цього правочину з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

Відтак, колегія суддів дійшла висновку, що заступником прокурора не доведено існування всіх необхідних обставин для визнання спірних правочинів недійсними саме на підставі ст. 228 ЦК України, як таких, що суперечить інтересам держави, а тому суд апеляційної інстанції вважає, що спірні договори підлягають визнанню недійсними саме на підставі ст. 215, п. ч. 1 ст. 203 ЦК України, що суперечать Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства.

Згідно з ст. 14 Конституції України передбачено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Стаття 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначає, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на землю.

Пунктом 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Згідно з ст. 20 Господарського кодексу України, права та законні інтереси кожного суб'єкта господарювання захищаються, серед іншого, шляхом припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення та відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ст. 212 Земельного кодексу України, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає правомірним висновок Господарського суду міста Києва про те, що спірна земельна ділянка, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, на якій розміщено об'єкт нерухомості, відповідно до вимог ст. 212 Земельного кодексу України підлягає поверненню власнику з приведенням її у придатний для використання стан шляхом знесення будівель і споруд.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції, відповідачем-1 було заявлено про застосування строку позовної давності, оскільки, як стверджує ТОВ «Преско-В», про проведену державну реєстрацію об'єктів нерухомого майна прокуратура дізналась ще у січні 2012 року з відповіді КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» за вих №1316 (И-2012) від 12.01.2012, отже строк позовної давності, на думку апелянта, сплив у січні 2015 року

Частиною другою статті 2 ЦК передбачено, що одним з учасників цивільних відносин є держава Україна, яка згідно зі статтями 167, 170 ЦК набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної

влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Одним із зазначених органів є прокуратура, на яку покладено функції представництва інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.

За змістом положень статті 2 ГПК господарський суд порушує справи за позовними заявами, зокрема прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. Прокурор у позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Відповідно до положень частин другої, четвертої статті 29 ГПК (у редакції, чинній на час звернення прокурора з позовом) у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Строк, у межах якого пред'являється позов як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу) ЦК визначено як позовна давність (стаття 256 ЦК).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК), перебіг якої, відповідно до частини першої статті 261 ЦК, починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушено, так і в разі пред'явлення позову в інтересах зазначеної особи іншою уповноваженою на це особою відлік позовної давності обчислюється однаково - з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду, на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу строку позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із позовом про захист інтересів держави

Прокурор зазначає, що про вказані порушення йому стало відомо після отримання листа Голови Гребінківського районного суду Полтавської області Федорак JI.M. № 411/15-вих від 05.03.2015 в ході досудового розслідування кримінального провадження № 0000066 від 28.04.2015 за ч.4 ст. 358 КК України за фактом використання завідомо підробленого документу, тому строк позовної давності не пропущено.

Колегія суддів звертає увагу, що договори купівлі-продажу були укладені після проведення ТОВ «Преско-В» реєстрації права власності на спірний об'єкт на підставі не існуючого рішення Гребінківського районного суду Полтавської області.

Оскільки позивач не був стороною у цивільній справі № 2-391/08 про визнання права власності на спірне майно за ТОВ «Преско-В», то у позивача не було підстав піддавати сумніву існування такого рішення. Враховуючи, що вказана справа Гребінківським районним судом Полтавської області, згідно наданою судом інформацією не розглядалась, а про виявлені порушення позивачу стало відомо в ході досудового розслідування кримінального провадження № 0000066 від за ч.4 ст. 358 КК України, то місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що строк позовної давності позивачем не пропущено.

За таких обставин, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду міста Києва 10.07.2017 у справі №910/15993/16 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а відтак передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення немає.

Враховуючи вимоги ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати за перегляд рішення в апеляційній інстанції покладається на апелянта (відповідача у справі).

Керуючись ст. ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Преско-В» на рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2017 у справі №910/15993/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2017 у справі №910/15993/16 залишити без змін.

3. Справу №910/15993/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст. ст. 107-111 ГПК України.

Головуючий суддя Г.А. Жук

Судді С.Я. Дикунська

Н.Ф. Калатай