ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" листопада 2017 р.Справа № 922/3218/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Погорелової О.В

при секретарі судового засідання Федоровій К.О.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Український папір", м. Київ
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 Харків", м. Харків
про стягнення 24223,93 грн.
за участю представників сторін:

позивача - не з'явився

відповідача - не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

ТОВ "Український папір" (позивач) звернулось до Господарського суду Харківської області з позовом до ТОВ "ОСОБА_1 Харків" (відповідач) про стягнення з останнього суми боргу за не виконання зобов'язань по договору у розмірі 20000,00 грн., пеню за кожний день прострочення оплати товару у розмірі 2604,32 грн., суму інфляційного збільшення боргу у розмірі 1127,33 грн., три відсотки річних у розмірі 492,28 грн. та витрати понесені позивачем на сплату судового збору у розмірі 1600,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань по договору поставки №38, який був укладений між сторонами 19.03.2014, в частині повної та своєчасної оплати поставленого товару.

Ухвалою господарського суду від 25.09.2017 вказану позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі та розгляд справи призначено на 11.10.2017 о 09:00.

Ухвалою суду від 11.10.2017 розгляд справи був відкладений до 13.11.2017 до 09:50.

12.10.2017 до суду від позивача надійшли письмові пояснення по справі, в яких позивач зазначив, що підтримує позов у повному обсязі та надав для долучення до справи витяги з ЄДР стосовно позивача та відповідача. Надані документи досліджені судом та долучені до матеріалів справи.

08.11.2017 до суду від відповідача надійшли заперечення на позовну заяву, в яких відповідач проти позову заперечує та просить суд відмовити у його задоволенні у повному обсязі. Зокрема, вказує на те, що позивачем не надано доказів отримання товару саме уповноваженим представником відповідача, оскільки з наданих документів не можливо встановити що за особа отримала товар, яку посаду вона займає, чи є вона працівником відповідача, її посада, прізвище, ім'я та по батькові тощо. Також позивачем не надані банківські виписки в обґрунтування своїх тверджень щодо наявності боргу за відповідачем. Наданий відзив досліджений судом та долучений до матеріалів справи.

Представники сторін правом на участь у судовому засіданні 13.11.2017 не скористалися, причину неявки не повідомили. Про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про що свідчить відмітка про направлення ухвали про призначення справи до розгляду за адресами, вказаними у позовній заяві та повідомлення про вручення відповідного поштового відправлення.

Згідно з частиною другою статті 4-3 ГПК України та статтею 33 ГПК України сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, суд має створити належні умови всім учасникам судового процесу для виконання ними вказаного обовязку по доведенню своєї правової позиції. Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень та надано достатньо часу для підготовки до судового засідання тощо. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та обєктивного дослідження всіх обставин справи.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. На думку суду, обставини справи свідчать про наявність у ній матеріалів достатніх для розгляду справи по суті та ухвалення законного і обґрунтованого рішення.

Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.

19.03.2014 між позивачем (постачальник) та відповідачем (покупець) був укладений договір поставки №38 (далі по тексту - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору, позивач зобовязується передати у власність відповідача товар в асортименті, кількості та за цінами, вказаними в рахунках-фактурах, а відповідач зобовязується прийняти цей товар та провести його оплату на умовах та в порядку, визначених даним договором.

Згідно з п. 2.1. договору, його загальна сума становить суму товару, отриманого по всім накладним протягом терміну дії даного договору.

У п. 9.1 договору сторони погодили, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2014, але у будь-якому разі до повного виконання сторонами взятих на себе зобовязань. У випадку якщо за 20 календарних днів до закінчення строку дії договору будь-яка сторона не повідомить іншу сторону про свій намір розірвати даний договір, він вважається пролонгованим на наступний рік на тих же умовах.

31.12.2015 сторони уклали додаткову угоду до договору, відповідно до п. 1 якої, продовжили термін дії договору поставки №38 від 19.03.2014 до 31.12.2017. Сторони домовилися, що у випадку якщо за один місяць до зазначеної дати ні одна зі сторін не заявить про намір розірвати договір, то договір автоматично (без укладення додаткової угоди) продовжує свою дію на наступний календарний рік (а.с. 26).

Пунктом 3.5. договору визначено, що перехід права власності на товар від позивача до відповідача та перехід ризиків випадкового пошкодження товару відбувається в момент поставки. Поставкою товару вважається передача його уповноваженому представнику відповідача та оформлення видаткової накладної, яка повинна містити всі обовязкові реквізити первинного документа.

Як свідчать матеріали справи, позивач свої зобовязання за договором виконав та поставив відповідачу у 2017 році товар на загальну суму 53355,81 грн., що підтверджується видатковими накладними №№ К-00831 від 15.02.2017, Х-00584, Х-00585, Х-00587, Х-00588, Х-00589, Х-00590 від 23.03.2017; довіреностями на отримання товару №№ У-1 від 14.02.2017, У-3 від 22.03.2017, У-4 від 22.03.2017, У-1 від 22.03.2017, У-0 від 22.03.2017, У-5 від 22.03.2017, У-2 від 22.03.2017 та товарно-транспортними накладними (а.с. 27-53).

Відповідно до п. 4.2 договору (в редакції додаткової угоди до договору поставки за №38 від 19.03.2014 від 31.12.2015 (а.с. 26)), оплата за товар відбувається на підставі рахунку-фактури у розмірі 100% протягом 21 (двадцяти одного) календарного дня з моменту поставки товару.

Позивачем відповідачу були виставлені рахунки-фактури, втім, отримавши товар за договором, відповідач повністю за нього не розрахувався.

Позивач звертався до відповідача з претензією від 04.05.2017 №6-04052017, в якій зазначав про необхідність погашення заборгованості за договором у розмірі 29617,81 грн. Відповідачем, 12.05.2017, було частково погашено борг за отриманий товар на суму 9617,81 грн.

Станом на час звернення позивача до суду з цим позовом заборгованість відповідача перед позивачем становить 20000,00 грн.

Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності зі статтею 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України) та статтею 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконати її обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України).

Відповідно до частини 7 статті 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Дослідивши зміст, укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором поставки.

Згідно із ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 712 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до приписів ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини 1 статті 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Враховуючи викладене, з огляду на відсутність доказів виконання відповідачем своїх зобов'язань по договору поставки щодо здійснення повної та своєчасної оплати за поставлений товар, відповідач визнається судом таким, що прострочив своє зобов'язання щодо оплати поставленого товару на суму 20000,00 грн.

Правові наслідки порушення зобовязання встановлені статтею 611 Кодексу. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Відповідно до статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ст. 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань розмір пені, передбачений ст. 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною 2 статті 343 Господарського кодексу України визначено, що пеня за прострочку платежу встановлюється за згодою сторін господарських договорів, але її розмір не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено договором або законом, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

У п. 6.2 договору поставки сторони погодили, що при порушенні термінів оплати по цьому договору покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період прострочення оплати, від простроченої суми боргу за кожен день прострочення.

При перевірці розрахунку пені, нарахованої позивачем за період з 17.02.2017 по 17.08.2017 по видатковій накладній №К-00831 від 15.02.2017 на суму 18020,83 грн. та за період з 25.03.2017 по 19.09.2017 на суму 1979,17 по видатковим накладним №№ К-00831 від 15.02.2017, Х-00584, Х-00585, Х-00587, Х-00588, Х-00589, Х-00590 від 23.03.2017 (а.с. 16-20), судом було встановлено, що позивачем даний розрахунок був зроблений без урахування змін, внесених до п. 4.2 договору додатковою угодою від 31.12.2015, а тому судом, з урахуванням вищенаведених норм чинного законодавства та за допомогою Юридичної інформаційно-пошукової системи Законодавство, було зроблено власний розрахунок пені, згідно з яким загальна сума пені за договором, яка підлягає стягненню в межах даного позову з відповідача, складає 2276,91 грн.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 492,28 грн. та інфляційних втрат в розмірі 1127,33 грн., суд зазначає наступне.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз зазначеної статті вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Перевіривши розрахунок позивача та період нарахування останнім вказаної суми 3% річних та інфляційних втрат, судом було встановлено, що позивачем також даний розрахунок був зроблений без урахування змін, внесених до п. 4.2 договору додатковою угодою від 31.12.2015, а тому судом, з урахуванням вищенаведених норм чинного законодавства та за допомогою Юридичної інформаційно-пошукової системи Законодавство, було зроблено власний розрахунок 3% річних та інфляційних, згідно з яким загальна сума 3% річних та загальна сума інфляційних, які підлягають стягненню в межах даного позову, складає 313,04 грн. та 790,14 грн. відповідно.

Згідно зі ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами статті 43 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Отже, підсумовуючи викладене, враховуючи фактичні обставини справи та наведені норми законодавства, те що відповідач не надав суду доказів на підтвердження оплати ним заборгованості перед позивачем за договором поставки, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 20000,00 грн. основного боргу, 2276,91 грн. пені, 313,04 грн. 3% річних та 790,14 грн. інфляційних є цілком обґрунтованими, правомірними, не спростованими відповідачем та такими, що підлягають задоволенню.

Суд відхиляє заперечення відповідача, висловлені у запереченнях на позовну заяву, оскільки вони не знайшли свого підтвердження в процесі розгляду спору та спростовуються доданими до матеріалів справи доказами.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України; ст. ст. 509, 525, 526, 530, 611, 612, 712 ЦК України; ст. ст. 173, 174, 179 ГК України; ст. ст. 1, 4, 12, 32, 43, 44-49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 Харків" (61153, м. Харків, вул. Гвардійців Широнінців, 1, , п/р 9701 в ФАБ "Південний", МФО 350761) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Українській папір" (04073, м. Київ, вул. Куренівська, 2-Б, , п/р НОМЕР_1 ПАТ АБ "Укргазбанк" в м. Києві, МФО 320478) - 20000,00 грн. основного боргу, 2276,91 грн. пені, 313,04 грн. 3% річних, 790,14 грн. інфляційних та 1544,27 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В решті позову - відмовити.

Відповідно до статті 93 Господарського процесуального кодексу України, рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного господарського суду через господарський суд Харківської області протягом десяти днів з дня підписання повного рішення.

Повне рішення складено 14 листопада 2017 року.

Суддя ОСОБА_2