РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.11.2017 Справа №910/13188/17
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «БПК «Будресурс-ВГ»

до 1.Державного підприємства «Об'єднана компанія

«Укрвуглереструктуризація»

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Вуглеспецекологія»

про визнання результатів торгів та договору недійсним

Суддя Трофименко Т.Ю.

Представники учасників судового процесу:

Від позивача: не з'явився

Від відповідача1: Шилін В.А. - по дов., Брицька Н.В. - по дов.

Від відповідача2: не з'явився

Обставини справи:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано позов Товариства з обмеженою відповідальністю «БПК «Будресурс-ВГ» до Державного підприємства «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» і Товариства з обмеженою відповідальністю «Вуглеспецекологія» про визнання результатів торгів та договору недійсним.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.08.2017р. порушено провадження у справі № 910/13188/17 та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 11.09.2017р., зобов'язано сторін надати певні документи.

08.09.2017р. відповідач1 через відділ діловодства суду подав відзив на позовну заяву, відповідно до якого просив відмовити у задоволенні позовних вимог та документи для долучення до матеріалів справи.

11.09.2017р. позивач через відділ діловодства суду подав документи для долучення до матеріалів справи.

Представники відповідача2 у судове засідання 11.09.2017р. не з`явились; про причини неявки повноважного представника суд не повідомили; про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином.

Представники позивача і відповідача1 заперечували проти розгляду справи за відсутністю представників відповідача2.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.09.2017р. розгляд справи відкладено на 23.10.2017р.

Представники позивача і відповідача2 у судове засідання 23.10.2017р. не з'явилися; про причини неявки повноважних представників суд не повідомили; про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином.

Ухвалою від 23.10.2017р. розгляд справи відкладено на 13.11.2017р.

30.10.2017р. представником відповідача 2 подано заяву про розгляд справи без участі представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Вуглеспецекологія».

10.11.2017р. представником позивача через відділ діловодства суду було подано письмові пояснення на відзив відповідача 1.

Судом було розглянуто та відхилено заяву позивача про застосування заходів до забезпечення позову.

Згідно із ст.66 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 Господарського процесуального кодексу України заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

За приписами ст.67 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується, в тому числі, забороною на вчинення певних дій.

Відповідно до п.1 Постанови №16 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» визначено, що у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересів), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Проте, позивачем не було наведено жодних належних та допустимих у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів вчинення відповідачем дій, які б могли призвести до ускладнення виконання судового рішення по справі.

З огляду на викладене вище, враховуючи приписи ст.ст.4-3, 33, 66, 67 Господарського процесуального кодексу України, зміст Постанови №16 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову», приймаючи до уваги, що клопотання позивача позбавлене будь-якого доказового обґрунтування, останнє було залишене судом без задоволення.

Представник позивача у судове засідання 13.11.2017р. не з'явився, проте, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Представник відповідача 1 проти задоволення позовних вимог надав заперечення.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 вказаного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

У ст.69 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, третіх осіб, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

У п.3 Постанови №11 від 17.10.2014р. Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010р., «Смірнова проти України» від 08.11.2005р., «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006р., «Літоселітіс Проти Греції» від 05.02.2004р.)

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Наразі, судом прийнято до уваги, що фактично спір розглядається судом з 08.08.2017р., а отже, подальше відкладення його розгляду може призвести до порушення строків розгляду справи та ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За таких обставин, приймаючи до уваги вищенаведене, незважаючи на те, що позивач в процесі розгляду справи 13.11.2017р. не скористався всіма правами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, за висновками суду, в матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа підлягає розгляду за наявними у ній документами у судовому засіданні 13.11.2017р.

В судовому засіданні 13.11.2017р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача 1, дослідивши всі представлені докази, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

08.06.2016р. Державним підприємством «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» було оголошено процедуру закупівлі за номером №UA-2017-06-08-001899-b: ДСТУ Б Д.1.1-1:2013 ДК 021:2015 « 45112000-5 землерийні та інші земляні роботи» (Роботи з гірничотехнічної рекультивації та озеленення порушених площ. Площа примикання до виїзної траншеї в районі автовідвалу. Згідно з проектом ліквідації ДП «Бурвугілля»).

На сайті публічних закупівель було опубліковано тендерну документацію на закупівлю ДСТУ Б Д.1.1-1:2013 ДК 021:2015 №45112000-5 землерийні та інші земляні роботи» (Роботи з гірничотехнічної рекультивації та озеленення порушених площ. Площа примикання до виїзної траншеї в районі автовідвалу. Згідно з проектом ліквідації ДП «Бурвугілля»), яка затверджена рішенням від 07.06.2017р. тендерного комітету Державного підприємства «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація».

З представлених суду документів вбачається, що для участі у вказані процедурі закупівлі було подано тендерні пропозиції наступними особами: Товариством з обмеженою відповідальністю «БПК «Будресурс-ВГ», Товариством з обмеженою відповідальністю «Вуглеспецекологія», Товариством з обмеженою відповідальністю «Спеціалізоване шахто-будівельне управління №1».

За наслідками розкриття тендерних пропозицій учасників було вирішено відхилити пропозицію Товариства з обмеженою відповідальністю «БПК «Будресурс-ВГ» та визнати переможцем торгів Товариство з обмеженою відповідальністю «Вуглеспецекологія».

Зокрема, зі змісту протоколу №03/07/2017ІВ-3 від 03.07.2017р. засідання тендерного комітету Державного підприємства «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» тендерна пропозиція позивача була відхилена у зв'язку з невідповідністю умовам тендерної документації.

Згідно рішення засідання тендерного комітету Державного підприємства «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація», яке оформлено протоколом №06/07/2017 від 06.07.2017р., підстави для відхилення пропозиції Товариства з обмеженою відповідальністю «Вуглеспецекологія» відсутні, визначено вказану особу переможцем процедури закупівлі.

З метою визначення обставин, які стали підставою для відхилення пропозиції Товариства з обмеженою відповідальністю «БПК «Будресурс-ВГ», останнє звернулось до Державного підприємства «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» з запитом про надання додаткової інформації стосовно причин невідповідності пропозиції умовам тендерної документації.

У відповідь на запит позивача відповідачем 1 було повідомлено, що тендерна пропозиція позивача була відхилена з огляду на невідповідність останньої тендерній документації, а саме: відсутня інформаційна модель договірної ціни; договір не оформлено належним чином у відповідності з тендерною документацією; надана довідка щодо працівників не відповідає кількості працівників, необхідних для виконання договору; надана довідка про матеріально-технічну базу не відповідає кількості машин та обладнання необхідних для виконання робіт; нумерація локальних кошторисів не відповідає тендерній документації; обсяги робіт у локальних кошторисах не відповідають тендерній документації (Л/К 2-1-5 (п.2), Л/К 2-1-6 (п.3), Л/К 2-2-3 (п.3), Л/К 2-6-4 (п.6), Л/К 2-6-5 (доп.1), п.7, 8, 14,15, ЛК 2-6-6 (доп.1), п.8, Л/К 2-6-7 (доп. 1 п.8).

Як вбачається з представлених суду документів, 25.07.2017р. між Державним підприємством «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» (замоник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вуглеспецекологія» (підрядник) було укладено договір №9-ОР-17 на виконання робіт, відповідно до п.1.1 якого замовник доручає, а підрядник зобов'язується відповідно до проектно-кошторисної документації з використанням власних матеріалів та устаткування на власний ризик та у передбачений договором строк виконати та здати роботи з гідротехнічної рекультивації та озеленення порушених площ. Площа примикання до виїзної траншеї в районі автовідвалу. Згідно з проектом ліквідації ДП «Бурвугілля», код за ДК 021:2015 №45112000-5, а замовник зобов'язується прийняти належним чином виконанні роботи та оплатити їх у порядку та на умовах, обумовлених договором.

Наразі, за твердженнями заявника, відповідачем неправомірно було відхилено тендерну пропозицію Товариства з обмеженою відповідальністю «БПК «Будресурс-ВГ», а отже, на думку заявника, Державним підприємством «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» було невірно визначено переможця торгів. Вказані обставини у сукупності і стали підставою для звернення до суду з розглядуваним позовом.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно із ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

За змістом положень вказаних норм суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Однак, наявність права на пред'явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а є лише однією з необхідних умов реалізації встановленого права.

Виходячи із змісту ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Згідно із ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення чинного законодавства, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання недійсними результатів відкритих торгів повинно бути доведено, насамперед, прийняття вказаного рішення з порушенням норм чинного законодавства, що регулює правовідносини у сфері здійснення державних закупівель.

Правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади встановлено Законом України «Про публічні закупівлі».

Преамбулою до вказаного нормативно-правового акту передбачено, що метою Закону України «Про публічні закупівлі» є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.

Статтею 1 Закону України «Про публічні закупівлі» передбачено, що публічна закупівля - це придбання замовником товарів, робіт і послуг у порядку, встановленому цим Законом; тендер (торги) - це здійснення конкурентного відбору учасників з метою визначення переможця торгів згідно з процедурами, установленими цим Законом (крім переговорної процедури закупівлі); товари - це продукція, об'єкти будь-якого виду та призначення, у тому числі сировина, вироби, устаткування, технології, предмети у твердому, рідкому і газоподібному стані, а також послуги, пов'язані з постачанням таких товарів, якщо вартість таких послуг не перевищує вартості самих товарів.

Статтею 3 Закону України «Про публічні закупівлі» визначено принципи здійснення закупівель. Закупівлі здійснюються за такими принципами: добросовісна конкуренція серед учасників; максимальна економія та ефективність; відкритість та прозорість на всіх стадіях закупівель; недискримінація учасників; об'єктивна та неупереджена оцінка тендерних пропозицій; запобігання корупційним діям і зловживанням.

При цьому, виходячи зі змісту абзацу четвертого частини першої статті 2 Закону, замовники повинні дотримуватися принципів здійснення публічних закупівель, установлених Законом, під час здійснення закупівлі товарів, робіт і послуг, вартість яких є меншою за вартість, що встановлена в абзацах другому і третьому частини першої статті 1 Закону. Дотримання принципів закупівель забезпечується, зокрема, через вільний доступ необмеженого кола потенційних постачальників товарів, надавачів послуг та виконавців робіт до інформації про закупівлю та можливість взяти участь у аукціоні. Вказану правову позицію висловлено у Листі №3302-06/31462-06 від 30.09.2016р. Міністерства економічного розвитку та торгівлі України.

Вимоги до тендерної документації визначено ст.22 Закону України «Про публічні закупівлі». Вказаною статтею визначено, що тендерна документація безоплатно оприлюднюється замовником на веб-порталі Уповноваженого органу для загального доступу. Тендерна документація повинна містити: 1) інструкцію з підготовки тендерних пропозицій; 2) один або декілька кваліфікаційних критеріїв до учасників відповідно до статті 16, вимоги, встановлені статтею 17 цього Закону, та інформацію про спосіб підтвердження відповідності учасників установленим критеріям і вимогам згідно із законодавством. Замовник не вимагає документального підтвердження інформації про відповідність вимогам статті 17 у разі, якщо така інформація міститься у відкритих єдиних державних реєстрах, доступ до яких є вільним; 3) інформацію про необхідні технічні, якісні та кількісні характеристики предмета закупівлі, у тому числі відповідну технічну специфікацію (у разі потреби - плани, креслення, малюнки чи опис предмета закупівлі). При цьому технічна специфікація повинна містити: детальний опис товарів, робіт, послуг, що закуповуються, у тому числі їх технічні та якісні характеристики; вимоги щодо технічних і функціональних характеристик предмета закупівлі у разі, якщо опис скласти неможливо або якщо доцільніше зазначити такі показники; посилання на стандартні характеристики, вимоги, умовні позначення та термінологію, пов'язану з товарами, роботами чи послугами, що закуповуються, передбачені існуючими міжнародними або національними стандартами, нормами та правилами. Технічна специфікація не повинна містити посилання на конкретну торговельну марку чи фірму, патент, конструкцію або тип предмета закупівлі, джерело його походження або виробника. У разі якщо таке посилання є необхідним, воно повинно бути обґрунтованим, а специфікація повинна містити вираз «або еквівалент». Технічні, якісні характеристики предмета закупівлі повинні передбачати необхідність застосування заходів із захисту довкілля; 4) кількість товару та місце його поставки; 5) місце, де повинні бути виконані роботи чи надані послуги, їх обсяги; 6) строки поставки товарів, виконання робіт, надання послуг; 7) проект договору про закупівлю з обов'язковим зазначенням порядку змін його умов; 8) опис окремої частини або частин предмета закупівлі (лота), щодо яких можуть бути подані тендерні пропозиції, у разі якщо учасникам дозволяється подати тендерні пропозиції стосовно частини предмета закупівлі (лота); 9) перелік критеріїв та методику оцінки тендерних пропозицій із зазначенням питомої ваги критеріїв. Опис методики оцінки за критерієм «ціна» повинен містити інформацію про врахування податку на додану вартість (ПДВ); 10) строк, протягом якого тендерні пропозиції вважаються дійсними, але не менше ніж 90 днів з дати розкриття тендерних пропозицій; 11) інформацію про валюту, у якій повинна бути розрахована і зазначена ціна тендерної пропозиції; 12) інформацію про мову (мови), якою (якими) повинні бути складені тендерні пропозиції; 13) зазначення кінцевого строку подання тендерних пропозицій; 14) розмір, вид та умови надання забезпечення тендерних пропозицій (якщо замовник вимагає його надати); 15) розмір, вид, строк та умови надання, умови повернення та неповернення забезпечення виконання договору про закупівлю (якщо замовник вимагає його надати); 16) прізвище, ім'я та по батькові, посаду та адресу однієї чи кількох посадових осіб замовника, уповноважених здійснювати зв'язок з учасниками; 17) у разі закупівлі робіт - вимогу про зазначення учасником у тендерній пропозиції інформації (повне найменування та місцезнаходження) щодо кожного суб'єкта господарювання, якого учасник планує залучати до виконання робіт як субпідрядника в обсязі не менше ніж 20 відсотків від вартості договору про закупівлю. Тендерна документація може містити також іншу інформацію відповідно до законодавства, яку замовник вважає за необхідне до неї включити. Тендерна документація може містити опис та приклади формальних (несуттєвих) помилок, допущення яких учасниками не призведе до відхилення їх пропозицій. Формальними (несуттєвими) вважаються помилки, що пов'язані з оформленням тендерної пропозиції та не впливають на зміст пропозиції, а саме - технічні помилки та описки. Тендерна документація не повинна містити вимог, що обмежують конкуренцію та призводять до дискримінації учасників.

Суд зазначає, що за приписами ч.1 ст.17 Закону України «Про публічні закупівлі» замовник приймає рішення про відмову учаснику в участі у процедурі закупівлі та зобов'язаний відхилити тендерну пропозицію учасника в разі, якщо: 1) він має незаперечні докази того, що учасник пропонує, дає або погоджується дати прямо чи опосередковано будь-якій посадовій особі замовника, іншого державного органу винагороду в будь-якій формі (пропозиція щодо найму на роботу, цінна річ, послуга тощо) з метою вплинути на прийняття рішення щодо визначення переможця процедури закупівлі або застосування замовником певної процедури закупівлі; 2) відомості про юридичну особу, яка є учасником, внесено до Єдиного державного реєстру осіб, які вчинили корупційні або пов'язані з корупцією правопорушення; 3) службову (посадову) особу учасника, яку уповноважено учасником представляти його інтереси під час проведення процедури закупівлі, фізичну особу, яка є учасником, було притягнуто згідно із законом до відповідальності за вчинення у сфері закупівель корупційного правопорушення; 4) суб'єкт господарювання (учасник) протягом останніх трьох років притягувався до відповідальності за порушення, передбачене пунктом 4 частини другої статті 6, пунктом 1 статті 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів торгів (тендерів); 5) фізична особа, яка є учасником, була засуджена за злочин, учинений з корисливих мотивів, судимість з якої не знято або не погашено у встановленому законом порядку; 6) службова (посадова) особа учасника, яка підписала тендерну пропозицію, була засуджена за злочин, вчинений з корисливих мотивів, судимість з якої не знято або не погашено у встановленому законом порядку; 7) тендерна пропозиція подана учасником процедури закупівлі, який є пов'язаною особою з іншими учасниками процедури закупівлі та/або з членом (членами) тендерного комітету, уповноваженою особою (особами) замовника; 8) учасник визнаний у встановленому законом порядку банкрутом та стосовно нього відкрита ліквідаційна процедура; 9) у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відсутня інформація, передбачена пунктом 9 частини другої статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань»; 10) юридична особа, яка є учасником, не має антикорупційної програми чи уповноваженого з реалізації антикорупційної програми, якщо вартість закупівлі товару (товарів), послуги (послуг) або робіт дорівнює чи перевищує 20 мільйонів гривень.

Відповідно до приписів ч.1 ст.30 Закону України «Про публічні закупівлі» замовник відхиляє тендерну пропозицію в разі якщо: 1) учасник: не відповідає кваліфікаційним (кваліфікаційному) критеріям, установленим статтею 16 цього Закону; не надав забезпечення тендерної пропозиції, якщо таке забезпечення вимагалося замовником; 2) переможець: відмовився від підписання договору про закупівлю відповідно до вимог тендерної документації або укладення договору про закупівлю; не надав документи, що підтверджують відсутність підстав, передбачених статтею 17 цього Закону; 3) наявні підстави, зазначені у статті 17 і частині сьомій статті 28 цього Закону; 4) тендерна пропозиція не відповідає умовам тендерної документації.

Як вказувалось вище, вимоги до предмету закупівлі визначено у тендерній документації на закупівлю: ДСТУ Б Д.1.1-1:2013 ДК 021:2015 №45112000-5 землерийні та інші земляні роботи» (Роботи з гірничотехнічної рекультивації та озеленення порушених площ. Площа примикання до виїзної траншеї в районі автовідвалу. Згідно з проектом ліквідації ДП «Бурвугілля»), яка затверджена рішенням від 07.06.2017р. тендерного комітету Державного підприємства «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація».

Згідно п.5 тендерної документації до кваліфікаційних критеріїв до учасників належать, в тому числі: наявність обладнання та матеріально-технічної бази - дана вимога підтверджується довідкою в довільній формі про наявність обладнання та матеріально-технічної бази, необхідних для виконання робіт, передбачених тендерною документацію. В довідці необхідно вказати перелік наявного обладнання та інформацію щодо форми власності (власне, орендоване); наявність працівників відповідної кваліфікації, які мають необхідні знання та досвід - дана вимога підтверджується довідкою у довільній формі про наявність працівників відповідної кваліфікації, які мають необхідні знання та досвід для виконання робіт. Передбачених тендерною документацією. В довідці потрібно вказати перелік працівників з інформацією про досвід та кваліфікацію.

У п.п.9, п.6 тендерної документації «Загальні вимоги до розрахунку вартості робіт» встановлено, що договірна ціна та кошториси, надані претендентом також подаються в електронному вигляді бажано в програмному комплексі АВК-5 (остання версія) в форматі інформаційної моделі з розширенням «imd», або виконанні в іншому програмному комплексі для розрахунку кошторисів в форматі «інформаційний блок даних» (файл для експорту даних сумісний з програмним ком леком АВК).

У п.1 Інструкції з підготовки тендерної пропозиції вказано, що тендерна документація подається в електронному вигляді шляхом заповнення електронних форм з окремими полями, в яких зазначається інформація про ціну, інші критерії оцінки (у разі їх встановлення замовником) та завантаження файлів з, в тому числі, проектом договору про закупівлю з усіма додатками (заповнений учасником) - згідно додатку №4 до цієї тендерної документації.

У додатку №3 до тендерної документації визначено відомість обсягів робіт з гідротехнічної рекультивації та озеленення порушених площ. Площа примикання до виїзної траншеї в районі автовідвалу. Згідно з проектом ліквідації ДП «Бурвугілля».

Як вказувалось вище, тендерна пропозиція позивача була відхилена з огляду на невідповідність останньої тендерній документації, а саме: відсутня інформаційна модель договірної ціни; договір не оформлено належним чином у відповідності з тендерною документацією; надана довідка щодо працівників не відповідає кількості працівників, необхідних для виконання договору; надана довідка про матеріально-технічну базу не відповідає кількості машин та обладнання необхідних для виконання робіт; нумерація локальних кошторисів не відповідає тендерній документації; обсяги робіт у локальних кошторисах не відповідають тендерній документації (Л/К 2-1-5 (п.2), Л/К 2-1-6 (п.3), Л/К 2-2-3 (п.3), Л/К 2-6-4 (п.6), Л/К 2-6-5 (доп.1), п.7, 8, 14,15, ЛК 2-6-6 (доп.1), п.8, Л/К 2-6-7 (доп. 1 п.8).

Наразі, твердження заявника щодо безпідставності відхилення замовником тендерної пропозиції Товариства з обмеженою відповідальністю «БПК «Будресурс-ВГ» суд до уваги не приймає з огляду на наступне.

З приводу посилання відповідача в якості підстави для відхилення пропозиції заявника на відсутність інформаційної моделі договірної ціни суд зазначає, що у п.п.9, п.6 тендерної документації «Загальні вимоги до розрахунку вартості робіт» встановлено, що договірна ціна та кошториси, надані претендентом також подаються в електронному вигляді бажано в програмному комплексі АВК-5 (остання версія) в форматі інформаційної моделі з розширенням «imd», або виконанні в іншому програмному комплексі для розрахунку кошторисів в форматі «інформаційний блок даних» (файл для експорту даних сумісний з програмним ком леком АВК).

Проте, заявником не представлено суду належних та допустимих у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів надання у складі тендерної пропозиції інформаційної моделі договірної ціни у відповідності до вимог п.п.9, п.6 тендерної документації оспорюваної процедури закупівлі.

Одночасно, як вбачається з представлених суду документів у складі тендерної пропозиції позивачем було надано довідку про наявність працівників відповідної кваліфікації, які мають необхідні знання та досвід, проте, у даному випадку суд погоджується з висновками замовника, що означена довідка не відповідає вимогам п.5 тендерної документації, оскільки останнім вимагалось надання довідки у довільній формі про наявність працівників відповідної кваліфікації, які мають необхідні знання та досвід саме для виконання робіт, що є предметом закупівлі. Проте, у довідці, що надана позивачем, не міститься відомостей щодо досвіду та кваліфікації працівників згідно видів робіт, передбачених тендерною документацією.

До того ж, у п.5 тендерної документації міститься вимога стосовно підтвердження наявності обладнання та матеріально-технічної бази, яка довідкою в довільній формі про наявність обладнання та матеріально-технічної бази, необхідних для виконання робіт, передбачених тендерною документацію. В довідці необхідно вказати перелік наявного обладнання та інформацію щодо форми власності (власне, орендоване).

У тендерній документації також наведено обсяг та види робіт, на підставі яких визначається кількість та види механізмів, що планується для залучення до виконання робіт. Виходячи з заявленого обсягу робіт, визначається кількість машино-годин, які повинен працювати кожен механізм для виконання зазначеного у технічному завданні обсягу робіт у встановлені календарним графіком строки.

Проте, надавши оцінку представленим заявником відомостям щодо наявності обладнання та матеріально-технічної бази, замовник дійшов висновку щодо її недостатності для виконання робіт, які є предметом закупівлі. Доказів необґрунтованості наданої відповідачем оцінки матеріали справи не містять.

Посилання заявника на те, що відхилення тендерної пропозиції з посиланням на те, що договір не оформлено належним чином у відповідності з тендерною документацією, та те, що обсяги робіт у локальних кошторисах не відповідають тендерній документації (Л/К 2-1-5 (п.2), Л/К 2-1-6 (п.3), Л/К 2-2-3 (п.3), Л/К 2-6-4 (п.6), Л/К 2-6-5 (доп.1), п.7, 8, 14,15, ЛК 2-6-6 (доп.1), п.8, Л/К 2-6-7 (доп. 1 п.8), є необґрунтованим, оскільки наведені вище недоліки є лише формальними помилками, судом до уваги не приймаються, оскільки у відповідності до ст.22 Закону України «Про публічні закупівлі» формальними (несуттєвими) вважаються помилки, що пов'язані з оформленням тендерної пропозиції та не впливають на зміст пропозиції, а саме - технічні помилки та описки, в той же час у відповідності до вимог тендерної документації формальними (несуттєвими) вважаються помилки, що пов'язані з оформленням тендерної пропозиції та не впливають на зміст пропозиції, а саме - технічні помилки та описки (крім документів, якими учасник підтверджує свої зобов'язання перед замовником: форма пропозиції, технічні умови, проект договору (або проект договору з усіма додатками та розрахунками, кошторисами).

Проте, заявником при поданні тендерної пропозиції було невірно перелічено номери кошторисів, невідповідно тендерній документації оформлено додаток №4 «Протокол узгодження цін на матеріалі альні ресурси». При цьому, судом прийнято до уваги, що фактично невірний обсяг, вказаний в розрахунках пропозиції, впливає на її зміст та, зокрема, ціну.

Отже, виходячи з наведеного вище, приймаючи до уваги всі фактичні обставини справи, суд дійшов висновку щодо доказової необґрунтованості та юридичної неспроможності посилань позивача на щодо безпідставності відхилення замовником тендерної пропозиції Товариства з обмеженою відповідальністю «БПК «Будресурс-ВГ».

За таких обставин, з огляду на все вищевикладене, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «БПК «Будресурс-ВГ» в частині визнання недійсним рішення тендерного комітету Державного підприємства «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація», яке оформлене протоколом №06/07/2017р. від 06.07.2017р.

Одночасно, посилання відповідача на порушення заявником передбаченого чинним законодавством України порядку оскарження процедури закупівлі, суд до уваги не приймає з огляду на наступне.

Зі змісту ст.18 Закону України «Про публічні закупівлі» вбачається, що скарга до органу оскарження подається суб'єктом оскарження у формі електронного документа через електронну систему закупівель. Після розміщення скарги суб'єктом оскарження в електронній системі закупівель скарга автоматично вноситься до реєстру скарг і формується її реєстраційна картка. Скарга разом з реєстраційною карткою в день розміщення суб'єктом оскарження автоматично оприлюднюється на веб-порталі Уповноваженого органу. Скарги, що стосуються прийнятих рішень, дії чи бездіяльності замовника, які відбулися після оцінки пропозицій учасників, подаються протягом 10 днів з дня оприлюднення на веб-порталі Уповноваженого органу повідомлення про намір укласти договір, але до дня укладення договору про закупівлю. Скарги щодо укладених договорів про закупівлю розглядаються в судовому порядку.

У статті 1 вказаного нормативно-правового акту вказано, що орган оскарження - це Антимонопольний комітет України.

Наразі, суд вважає за необхідне зауважити, що визначення у Законі України «Про публічні закупівлі» порядку оскарження процедури закупівлі та органом оскарження лише Антимонопольний комітет України не нівелює прав осіб на судовий захист своїх прав та законних інтересів. При цьому, суд зазначає наступне.

Статтею 124 Конституції України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено право кожної особи звернутись до суду за захистом свого порушеного права чи законного інтересу.

За позицією Конституційного суду України, викладеною в рішенні №15-рп/2002 від 09.07.2002р. у справі за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Кампус Коттон клаб» щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 124 Конституції України, випливає, що кожен із суб'єктів правовідносин у разі виникнення спору може звернутися до суду за його вирішенням. Суб'єктами таких правовідносин можуть бути громадяни, іноземці, особи без громадянства, юридичні особи та інші суб'єкти цих правовідносин. Зазначена норма, як і інші положення Конституції України, не містять застереження щодо допустимості судового захисту тільки після досудового врегулювання спору та неприпустимості здійснення правосуддя без його застосування.

Право на судовий захист передбачено й іншими статтями Конституції України. Так, відповідно до ст.8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України, норми якої мають пряму дію та найвищу юридичну силу, гарантується. Частина 4 ст.13 Конституції України встановлює обов'язок держави забезпечити захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, в тому числі у судовому порядку. До таких суб'єктів належать, зокрема, юридичні особи та інші суб'єкти господарських відносин. Тобто, можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту, у тому числі досудового врегулювання спору.

Обов'язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб'єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

Суб'єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав.

Таким чином, обрання певного засобу правового захисту є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

До того ж, суд також вважає за доцільне звернути увагу заявника на те, що згідно зі ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Виходячи з системного аналізу ст. ст.15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Тобто, відповідно до положень Господарського процесуального кодексу України обов'язок доведення факту порушення або оспорювання прав і охоронюваних законом інтересів покладено саме на позивача.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р. Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч.1 ста.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб'єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов'язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Одночасно з цим, з огляду на обраний позивачем спосіб захисту, господарський суд зазначає, що статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

В свою чергу, під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб'єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Отже, способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб'єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Аналогічну позицію викладено у листі Верховного Суду України від 01.04.2014 р. «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України».

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена в постанові від 21.05.2012 р. у справі № 6-20цс11, оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Проте, як вказувалось вище, за наслідками проведення процедури закупівлі переможцем відкритих торгів було визнано Товариство з обмеженою відповідальністю «Вуглеспецекологія» та акцептовано пропозицію вказаного учасника.

Як вбачається з представлених суду документів, 25.07.2017р. між Державним підприємством «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» (замоник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вуглеспецекологія» (підрядник) було укладено договір №9-ОР-17 на виконання робіт, відповідно до п.1.1 якого замовник доручає, а підрядник зобов'язується відповідно до проектно-кошторисної документації з використанням власних матеріалів та устаткування на власний ризик та у передбачений договором строк виконати та здати роботи з гідротехнічної рекультивації та озеленення порушених площ. Площа примикання до виїзної траншеї в районі автовідвалу. Згідно з проектом ліквідації ДП «Бурвугілля», код за ДК 021:2015 №45112000-5, а замовник зобов'язується прийняти належним чином виконанні роботи та оплатити їх у порядку та на умовах, обумовлених договором.

Отже, у будь-якому випадку задоволення позовних вимог про скасування рішення тендерного комітету про визнання переможця торгів ніяким чином не призвело б до дійсного відновлення прав та законних інтересів інших учасників процедури закупівлі.

Виходячи з принципу повного та всебічного з'ясування всіх обставин справи, суд також дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог в частині --визнання недійсним договору №9-ОР-17 від 25.07.2017р., який укладено між Державним підприємством «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вуглеспецекологія». При цьому, суд виходить з наступного.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить ст.20 Господарського кодексу України.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 Цивільного кодексу України).

За приписом ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За приписами ч.1 ст.207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

За змістом Постанови №9 від 06.11.2009р. Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Аналогічну позицію наведено у п.2.3 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними».

Крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин (п.2.10 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Проте, у даному випадку, укладеним між відповідачем 1 та відповідачем 2 договором, права та охоронювані законом інтереси позивача, як учасника процедури закупівлі пропозицію якого було відхилено, фактично не порушуються. Належних та допустимих у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів зворотного матеріали справи не містять.

Враховуючи висновки суду стосовно того, відсутності підстав для визнання недійсним рішення тендерного комітету Державного підприємства «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація», яке оформлене протоколом №06/07/2017р. від 06.07.2017р., щодо визначення переможця процедури закупівлі, огляду на те, що укладання оспорюваного правочину не вплинуло на права та законні інтереси заявника, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визнання недійсним договору №9-ОР-17 від 25.07.2017р., який укладено між Державним підприємством «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вуглеспецекологія», також підлягають залишенню судом без задоволення.

Всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Судовий збір за подання позову та заяви про забезпечення позову згідно приписів ст.49 Господарського процесуального кодексу України покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 17.11.2017р.

Суддя Трофименко Т.Ю.