РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.11.2017Справа №910/18084/17

За позовом Державної установи "Український дім фарфоро-фаянсової промисловості"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "КВ ГЛОБАЛ"

третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача

Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській області

про стягнення 1 925 976,53 грн.

суддя Пукшин Л.Г.

Представники:

від позивача Щербатий П.П. - керівник
від відповідача не з'явився від третьої особи Колода Є.Г. - представник за довіреністю № 43 від 11.09.17

У судовому засіданні 15.11.2017, в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Державної установи "Український дім фарфоро-фаянсової промисловості" до Товариства з обмеженою відповідальністю "КВ ГЛОБАЛ" про стягнення 1 925 976,53 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідач всупереч умовам укладеного між сторонами договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 1637 від 05.11.2014 належним чином не виконав своїх зобов'язання щодо оплати орендних платежів за період з грудня 2014 року по січень 2016 року, внаслідок чого у останнього утворилась заборгованість перед позивачем у розмірі 1 925 976,53 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.10.2017 порушено провадження у справі № 910/18084/17 за вказаною позовною заявою та призначено розгляд справи в судовому засіданні 15.11.2017.

Даною ухвалою суд також залучив до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській області.

У судове засідання, призначене на 15.11.2017, з'явилися представники позивача та третьої особи.

Представник позивача надав на виконання вимог ухвали суду документи, що були долучені до матеріалів справи та усні пояснення по суті спору, відповідно до яких підтримав позовні вимоги та просив задовольнити їх у повному обсязі.

Суд також заслухав представника третьої особи, який надав усні пояснення по суті справи та не заперечував щодо задоволення позовних вимог.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, вимоги ухвали суду не виконав, про причини неявки суд не повідомив, хоча про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином. Клопотань щодо відкладення розгляду справи від відповідача не надходило.

Відповідно до п. 3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

У п.3 Постанови №11 від 17.10.2014р. Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення" розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010р., "Смірнова проти України" від 08.11.2005р., "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006р., "Літоселітіс Проти Греції" від 05.02.2004р.)

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Таким чином, незважаючи на те, що відповідач не з'явився у судове засідання справа може бути розглянута за наявними у ній документами у відповідності до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка даного учасника судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

05.11.2014 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області (надалі - орендодавець, третя особа) та Товариством з обмеженою відповідальністю "КВ ГЛОБАЛ" (надалі - орендар, відповідач) укладено Договір оренди № 1637 нерухомого майна, що належить до державної власності (надалі - Договір), відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене нерухоме майно - нежитлові приміщення № 21-123, 147, 152-155, 157-225, 229-238, 266, 268, розташовані за адресою: 08132, Київська область, Києво - Святошинський район, м. Вишневе, вул. Святошинська, 29, та перебуває на балансі Державного Українського науково - дослідного інституту фарфоро - фаянсової промисловості (надалі- балансоутримувач, позивач), вартість якого визначена згідно з висновком про вартість майна станом на 28 лютого 2014 р. і становить за незалежною оцінкою 17 877 280,00 грн. без врахування ПДВ (п. 1.1. договору).

Згідно п. 1.2 Договору майно передається в оренду з метою розміщення офісу.

За умовами п. 7.1 Договору орендодавець зобов'язується передати орендарю в оренду майно згідно з цим Договором за актом приймання - передавання майна, який підписується одночасно з цим Договором.

Обов'язок щодо складання акту приймання - передавання покладається на орендодавця (п. 2.4 Договору).

Відповідно до п. 2.1 Договору орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами Договору та акта приймання - здавання майна.

Передача майна в оренду не тягне за собою виникнення в орендаря права власності на це майно. Власником об'єкта залишається держава, а орендар користується ним протягом строку оренди (п. 2.2 Договору).

Як вбачається із матеріалів справи, у відповідності до умов Договору третя особа як орендодавець передала, а відповідач як орендар прийняв у строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене нерухоме майно - нежитлові приміщення № 21-123, 147, 152-155, 157-225, 229-238, 266, 268, розташовані за адресою: 08132, Київська область, Києво-Святошинський район, м. Вишневе, вул. Святошинська, 29, що підтверджується відповідним належним чином оформленим трьохстороннім актом приймання-передачі від 05.11.2014 р., копія якого наявна в матеріалах справи.

Вказаний акт підписаний орендарем, орендодавцем та погоджений балансоутримувачем, а також скріплений печатками сторін без будь-яких зауважень та заперечень.

Відповідно до п. 5.3. Договору орендар зобов'язується своєчасно і у повному обсязі сплачувати орендну плату до державного бюджету та балансоутримувачу, компенсувати експлуатаційні витрати та втрати на утримання майна, у тому числі податку на землю, незалежно від наслідків свої господарської діяльності.

За умовами п. 3.1 Договору орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786, і становить 268 159,20 грн. за базовий місяць розрахунку - лютий 2014 року. Згідно розрахунку орендної плати, який додається. Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць (п. 3.3 Договору).

Згідно п. 3.6 Договору орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу не пізніше 15 числа місяця наступного за звітним відповідно до пропорцій розподілу, встановлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж, у співвідношенні 70 % - до державного бюджету, 30 % - балансоутримувачу.

У пункті 10.1. договору сторони зазначили, що цей договір укладено строком на 2 роки та 11 місяців, що діє з 05 листопада 2014 р. до 05 жовтня 2017 р. включно.

При цьому, як встановлено судом, рішенням Господарського суду міста Києва від 10.12.15р. у справі № 910/27251/15, яке не оскаржувалось сторонами та набрало законної сили, Договір оренди № 1637 нерухомого майна, що належить до державної власності від 05.11.14 було розірвано.

За твердженням позивача, спір у справі виник внаслідок неналежного виконання відповідачем умов договору № 1637 від 05.11.2014, а саме в частині своєчасної та повної сплати орендних платежів Балансоутримувачу, внаслідок чого у останнього за період з грудня 2014 року по січень 2016 року виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 1 925 976,53 грн.

З метою досудового врегулювання спору позивач звертався до відповідача з вимогами № 100/10-15 від 29.04.2015, № 100/10-19 від 21.05.2015 та № 100/10-31 від 17.09.2015 щодо сплати орендних платежів, однак останні були залишенні без відповіді та задоволення.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п.1 ч.2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Судом встановлено, що укладений Договір за своїм змістом та правовою природою є договором найму (оренди), який підпадає під правове регулювання норм глави 58 Цивільного кодексу України та § 5 глави 30 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ). В силу частини 6 названої статті до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Аналогічне визначення договору оренди міститься і в ст. 759 Цивільного кодексу України.

Водночас, оскільки орендоване майно є державною власністю то відносини сторін даного Договору оренди регулюються також Законом України "Про оренду державного та комунального майна", який є спеціальним законом з питань оренди комунального майна та, відповідно до частин 1, 2 ст. 1, регулює організаційні відносини, пов'язані з передачею в оренду майна державних підприємств, установ та організацій, або майна, що перебуває у комунальній власності (далі - підприємства), їх структурних підрозділів, та іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній та комунальній власності; майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання державного майна, або майна, що перебуває у комунальній власності.

У відповідності до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Згідно ст. 765 Цивільного кодексу України наймодавець зобов'язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

Частиною 1 статті 13 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачено, що передача об'єкта оренди орендодавцем орендареві здійснюється у строки і на умовах, визначених у договорі оренди.

Як встановлено судом, 05.11.2014 року за Актом № 1 приймання-передачі державного майна, що був погоджений з позивачем, РВ ФДМ України по Київській області передало, а Товариство з обмеженою відповідальністю "КВ ГЛОБАЛ" прийняло без заперечень та зауважень нежитлові приміщення на підставі Договору оренди № 1637 (нерухомого) майна, що належить до державної власності від 05.11.2014.

Статтею 762 Цивільного кодексу України та статтею 286 Господарського кодексу України визначено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму; плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 3 ст. 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" встановлено обов'язок орендаря вносити орендну плату своєчасно та в повному обсязі.

Згідно частин 1 та 3 ст. 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендар за користування об'єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності, строки внесення орендної плати визначаються у договорі.

Вказаним приписам законодавства кореспондує визначений умовами п. 5.3 Договору обов'язок орендаря своєчасно і у повному обсязі сплачувати орендну плату до державного бюджету та балансоутримувачу, компенсувати експлуатаційні витрати та втрати на утримання майна, у тому числі податку на землю, незалежно від наслідків свої господарської діяльності.

Згідно п. 3.6 Договору орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу не пізніше 15 числа місяця наступного за звітним відповідно до пропорцій розподілу, встановлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж, у співвідношенні 70 % - до державного бюджету, 30 % - балансоутримувачу.

При цьому за умовами п. 3.12 Договору всі платежі, які находять від орендаря по даному Договору зараховуються в рахунок погашення прострочених грошових зобов'язань в порядку черговості виникнення заборгованості.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, з наданих позивачем розрахунків, та підтверджено позивачем в судовому засіданні, відповідач у визначений Договором строк орендні платежі, в частині сплати орендної плати Балансоутримувачу в розмірі відповідно до пропорцій розподілу зазначених у п. 3.6 договору, за користування державним нерухомими майном не здійснив, у зв'язку з чим станом на момент розгляду спору за Товариством з обмеженою відповідальністю "КВ ГЛОБАЛ" обліковується прострочена заборгованість перед позивачем по орендній платі за період з грудня 2014 року по січень 2016 року у розмірі 1 925 976,53 грн.

При цьому судом встановлено, що всього за спірний період позивачем була нарахована орендна плата згідно умов договору (30% +ПДВ) у розмірі 2 319 540,49 грн., яка частково була сплачена відповідачем у розмірі 393 563,96 грн., про що свідчать виписками із банківського рахунку позивача.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

З матеріалів справи вбачається, що позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогами щодо сплати орендних платежів, проте останні були залишені відповідачем без відповіді та задоволення.

Таким чином відповідач свої зобов'язання щодо здійснення орендних платежів за оренду державного окремого індивідуально визначеного нерухомого майна на загальну суму 1 925 976,53 грн. у встановлений строк не виконав, в результаті чого у останнього утворилась прострочена заборгованість перед позивачем у зазначеному вище розмірі.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.2012р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Отже, оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем зобов'язань за договором у встановлений строк, розмір основної заборгованості відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів погашення даної заборгованості відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, тому вимога позивача про стягнення з відповідача 1 925 976,53 грн. заборгованості по орендній платі підлягає задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 5 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 32, 33, 43, 49, 75, 82 - 85 ГПК України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "КВ ГЛОБАЛ" (01001, м. Київ, вул. Панаса Мирного, буд. 16/13; ідентифікаційний код 37642576) на користь Державної установи "Український дім фарфоро-фаянсової промисловості" (08132, Києво-Святошинський район, м. Вишневе, вул.. Святошинська, буд. 29; ідентифікаційний код 05468498) заборгованість у розмірі 1 925 976 (один мільйон дев'ятсот двадцять п'ять тисяч дев'ятсот сімдесят шість) грн. 53 коп. та судовий збір у розмірі 28 889 (двадцять вісім тисяч вісімсот вісімдесят дев'ять) грн. 65 коп.

3. Після набрання рішенням законної сили видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 16.11.2017

Суддя Пукшин Л.Г.