РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.11.2017Справа №910/15270/17
Суддя Мудрий С.М. розглянувши справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Денвер-Оіл"

до 1) товариства з обмеженою відповідальністю "Техсервісмонтаж"

2) публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк"

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 2:

- Національний банк України

- Міністерство фінансів України

про зобов'язання вчинити дії

Представники:

від позивача: Галушко С.І. - представник за договором про захист (представництво) та

надання правової допомоги від 03.07.2017 р.;

від відповідача 1: не з'явився;

від відповідача 2:Каракоця О.В. - представник за довіреністю № 8222-К-Н-О від 23.08.2017 р.;

від третьої особи 1: не з'явився;

від третьої особи 2: не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

На розгляд господарського суду м. Києва передані позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "Денвер-Оіл" до товариства з обмеженою відповідальністю "Техсервісмонтаж" та публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про

- визнання права позивача вимагати від товариства з обмеженою відповідальністю «Техсервісмонтаж» сплати суми боргу за кредитним договором від 17.05.2013 р. № 4Т13310И в сумі 83 728 406,91 грн., кредитним договором від 12.11.2013 р. № 4Т13722И в сумі 44 174 780,94 грн., кредитним договором від 19.11.2013 р. № 4Т13756И в сумі 382 515 575,85 грн., кредитним договором від 20.11.2013 р. № 4Т13757И в сумі 87 316 174,11 грн., кредитним договором від 11.11.2014 р. № 4Т14342И в сумі 28 572 003,72 грн., який був сплачений публічному акціонерному товариству комерційний банк "Приватбанк» позивачем за товариство з обмеженою відповідальністю «Техсервісмонтаж» на підставі договору поруки;

- визнання відсутнім у публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" права вимагати від товариства з обмеженою відповідальністю «Техсервісмонтаж» сплати суми боргу за кредитним договором № 4Т13310И від 17.05.2013 р. в розмірі 83 728 406,91 грн., кредитним договором № 4Т13722И від 12.11.2013 р. в розмірі 44 174 780,94 грн., кредитним договором № 4Т13756И від 19.11.2013 р. в розмірі 382 515 575,85 грн., кредитним договором № 4Т13757И від 20.11.2013 р. в розмірі 87 316 174,11 грн., кредитним договором № 4Т14342И від 11.11.2014 р. в розмірі 28 572 003,72 грн. сплачений відповідачу-2 позивачем за відповідача-1.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 17.11.2016 р. між публічним акціонерним товариством комерційний банк "Приватбанк», як кредитором, та товариством з обмеженою відповідальністю "Денвер-Оіл", укладено договір поруки № 4Т13310И/П, за яким предметом цього договору є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання товариством з обмеженою відповідальністю «Техсервісмонтаж» (ідентифікаційний код 33669840), своїх зобов'язань за:

кредитним договором від 17.05.2013 року № 4Т13310И, а саме: з повернення кредиту та плати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору 1;

кредитним договором від 12.11.2013 року № 4Т13722И, а саме: з повернення кредиту та плати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору 2;

кредитним договором від 19.11.2013 року № 4Т13756И, а саме: з повернення кредиту та плати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору 3;

кредитним договором від 20.11.2013 року № 4Т13757И, а саме: з повернення кредиту та плати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору 4;

кредитним договором від 11.11.2014 року № 4Т14342И, а саме: з повернення кредиту та плати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору 5.

Позивач сплатив відповідачу суму боргу за кредитними договорами в загальному розмірі 626306 941,53 грн. у відповідності з умовами укладеного договору поруки, а тому вважає, що відповідач мав у відповідності до умов п. 10 договору поруки та ст. 556 Цивільного кодексу України в строк до 25.11.2016 р. надати оригінали документів, що підтверджують обов'язки боржника за кредитними договорами.

Позивач вважає, що відповідачі 1, 2 не визнають факт погашення позивачем боргу за кредитними договорами та факт переходу прав вимоги за кредитними договорами, оскільки відповідачем-2 не надано документів, які підтверджують обов'язок боржника, а відповідач-1 не сплатив позивачу суму боргу, тому звернувся до суду.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 13.09.2017 р. порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 02.10.2017 р.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 02.10.2017 р. розгляд справи відкладено на 23.10.2017 р., залучено до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 2: Національний банк України, Міністерство фінансів України.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 23.10.2017 р. розгляд справи відкладено на 13.11.2017 р.

30.10.2017 р. до канцелярії суду Міністерство фінансів України подало пояснення по справі та просило розглядати справу без участі представника.

У судовому засіданні 13.11.2017 р. представник позивача подав пояснення на відзив, позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов.

Представник відповідача 2 заперечував проти позову та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши представників сторін та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

17.11.2016 р. між публічним акціонерним товариством комерційний банк "Приватбанк», як кредитором, та товариством з обмеженою відповідальністю "Денвер-Оіл", укладено договір поруки № 4Т13310И/П.

Відповідно до п. 1 договору поруки, його предметом є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання товариством з обмеженою відповідальністю «Техсервісмонтаж» (ідентифікаційний код 33669840), своїх зобов'язань за:

кредитним договором від 17.05.2013 року № 4Т13310И, а саме: з повернення кредиту та плати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору 1;

кредитним договором від 12.11.2013 року № 4Т13722И, а саме: з повернення кредиту та плати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору 2;

кредитним договором від 19.11.2013 року № 4Т13756И, а саме: з повернення кредиту та плати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору 3;

кредитним договором від 20.11.2013 року № 4Т13757И, а саме: з повернення кредиту та плати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору 4;

кредитним договором від 11.11.2014 року № 4Т14342И, а саме: з повернення кредиту та плати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору 5.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Статтею 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За приписами ч.ч. 1,2 ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Статтею 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до п. 8 договору поруки, до поручителя, що виконав обов'язки боржника за кредитним договором переходять усі права кредитора за кредитним договором і договору (ам) застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення зобов'язань боржника перед кредитором за кредитним договором у частині виконаного зобов'язання.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Денвер-Оіл» перераховано відповідачу 2 кошти в розмірі 83 728 406,91 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 45 від 18.11.2016 р. (призначення платежу: виконання зобов'язань по кредитному договору № 4Т13310И від 17.05.2013, згідно договору поруки № 4Т13310И/п від 17.11.2016), 44 174 780,94 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 46 від 18.11.2016 р. (призначення платежу: виконання зобов'язань по кредитному договору № 4Т13722И від 12.11.2013, згідно договору поруки № 4Т13310И/п від 17.11.2016 р.), 382 515 575,85 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 47 від 18.11.2016 р. (призначення платежу: виконання зобов'язань по кредитному договору № 4Т13756И від 19.11.2013, згідно договору поруки № 4Т13310И/п від 17.11.2016р.), 87 316 174,11 грн. що підтверджується платіжним дорученням № 48 від 18.11.2016 р. (призначення платежу: виконання зобов'язань по кредитному договору № 4Т13757И від 20.11.2013, згідно договору поруки № 4Т13310И/п від 17.11.2016 р.), 28 572 003, 72 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 49 від 18.11.2016 р. (призначення платежу: виконання зобов'язань по кредитному договору № 4Т14342И від 11.11.2014, згідно договору поруки № 4Т13310И/п від 17.11.2016 р.).

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" помилковий переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб'єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі.

Стаття 469 Цивільного кодексу України встановлює, що особа, яка одержала майно за рахунок іншої особи без достатньої підстави, встановленої законом або договором, зобов'язана повернути безпідставно придбане майно цій особі.

Посилання позивача на те, що відповідачі не визнають факт погашення та факт переходу до позивача прав кредитора жодними належними та допустимими доказами не підтверджується.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені особою, до якої пред'явлений позов, тобто, законодавець пов'язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивач. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених суб'єктивних прав або законних інтересів позивача.

Що стосується обґрунтувань щодо заявлених позовних вимог по відношенню до відповідача-2, то позивачем не надано пояснень, якими саме діями чи бездіяльністю ПАТ "КБ "Приватбанк" порушує його права та інтереси.

Слід зазначити, що позивачем не подано жодних доказів в підтвердження того, що він звертався до відповідача з вимогою надати документи, що підтверджують обов'язки боржника за кредитними договорами, відповідно до змісту пункту 10 договору поруки № 4Т13310И/П від 17.11.2016 р.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до частини 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За таких обставин, приймаючи до уваги викладені вище норми чинного законодавства, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні ст. 34 Господарського процесуального кодексу України доказами, певного суб'єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача.

У рішенні Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Суд зазначає, що до господарського суду має право звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Тобто в контексті цієї норми має значення лише суб'єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту. Виключно суб'єктивний характер заінтересованості як переконаності в необхідності судового захисту суб'єктивного матеріального права чи законного інтересу може підтверджуватися при зверненні до суду лише посиланням на таку необхідність самої заінтересованої особи. Саме тому суд не вправі відмовити у прийнятті позовної заяви з тих лише підстав, що не вбачається порушення матеріального права чи законного інтересу позивача, або заявник без належних підстав звернувся до суду в інтересах іншої особи.

Разом з тим, на позивача покладений обов'язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Однак, позивачем не доведено суду, в чому саме та з яких підстав його права та законні інтереси є порушеними з боку визначених ним відповідачів.

Згідно зі ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем).

Відповідно до ч. 2 ст. 556 Цивільного кодексу України до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Отже, перехід до поручителя прав кредитора у зобов'язані після виконання ним обов'язку боржника відбувається в силу прямої вказівки в законі, будь-яких інших дій для переходу такого права вчиняти не потрібно.

Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права, які визначені у ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

Одним із способів захисту прав та охоронюваних інтересів згідно зі ст. 20 Господарського кодексу України є визнання наявності або відсутності прав.

Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

Крім цього, суд вважає, що заявлені позивачем вимоги про визнання права вимоги у позивача та визнання відсутнім права вимоги у відповідача-1 можуть бути предметом дослідження та доказування в разі виникнення спору між кредитором та боржником про стягнення заборгованості за кредитними договорами.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "Денвер-Оіл" є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню повністю.

Згідно з статтею 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Судовий збір, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ч. 1 ст. 32, ч. 1 ст. 33, ст. 34, ст.ст. 44, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання рішення: 16.11.2017 р.

Суддя С.М.Мудрий