КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" листопада 2017 р. Справа№ 910/1607/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Руденко М.А.

Дідиченко М.А.

за участю представників:

від позивача - Тютєрєва В.В., представник за довіреністю №б/н від 03.02.2017 та Сірик В.В., представник за довіреністю №б/н від 10.05.2017;

від першого відповідача - Орлова О.Г., представник за довіреністю №321 від 07.06.2017;

від другого відповідача - представник не прибув;

від третьої особи - представник не прибув,

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" на рішення Господарського суду міста Києва від 09.06.2017 у справі №910/1607/17 (суддя Мельник В.І.) за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Київлайн" до товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" та товариства з обмеженою відповідальністю "УЛФ-Фінанс", за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" про спонукання виконати умови договору лізингу.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Київлайн" звернулось до господарського суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" про зобов'язання товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" підписати Акт про передачу права власності предмету лізингу товариству з обмеженою відповідальністю "Київлайн" відповідно до умов Договору №1194/05/13-В від 18.05.2013 та надати такий підписаний Акт товариству з обмеженою відповідальністю "Київлайн".

В ході розгляду даної справи, позивачем до суду першої інстанції було подано клопотання про залучення до участі у справі відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю "УЛФ-Фінанс".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.05.2017 залучено як іншого відповідача товариство з обмеженою відповідальністю "УЛФ - Фінанс".

Також, позивачем до суду першої інстанції було подано доповнену позовну заяву (а.с.104-110), в якій ТОВ "Київлайн" просило суд зобов'язати ТОВ "Український лізинговий фонд" та ТОВ "УЛФ-Фінанс" виконати умови договору шляхом підписання Акту звіряння розрахунків ТОВ "Київлайн" та Акту про передачу права власності предмета лізингу відповідно до умов Договору №1194/05/13-В від 18.05.2013 року та надати підписані Акти позивачеві.

Вказана заява була прийнята місцевим господарським судом до розгляду.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.06.2017 у справі №910/1607/17 зазначені вимоги було задоволено частково: зобов'язано товариство з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" виконати умови договору шляхом підписання Акту звіряння розрахунків товариства з обмеженою відповідальністю "Київлайн" та Акту про передачу права власності предмета лізингу відповідно до умов Договору №1194/05/13-В від 18.05.2013 та надати підписані акти товариству з обмеженою відповідальністю "Київлайн"; в частині позовних вимог до товариства з обмеженою відповідальністю "УЛФ-Фінанс" провадження у справі №910/1607/17 припинено на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України (за відсутністю предмету спору).

Задовольняючи вимоги до товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" місцевий господарський суд виходив з того, що позивачем було сплачено передбачену договором суму, проте першим відповідачем необґрунтовано не передано предмет лізингу товариству з обмеженою відповідальністю "Київлайн".

Припинення провадження у справі в частині позовних вимог до товариства з обмеженою відповідальністю "УЛФ-Фінанс" мотивоване тим, що судом було отримано клопотання другого відповідача, в якому зазначено про не передання права вимоги за укладеним між відповідачами договором про відступлення права вимоги №1 від 17.03.2017 року та помилковість направлення позивачу повідомлення про заміну кредитора у зобов'язанні.

Не погодившись з прийнятим рішенням, перший відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 09.06.2017 у справі №910/1607/17 скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що позивачем не були сплачені в повному обсязі лізингові платежі, а також зазначає про викрадення предмету лізингу, що на думку апелянта, унеможливлює підписання ним Акту про передачу права власності.

Крім цього, скаржник зазначає, що в результаті отримання ним страхового відшкодування від приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група", товариство з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" передало своє право власності на автомобіль вказаній страховій компанії.

Позивачем до апеляційного суду були подані письмові заперечення на апеляційну скаргу першого відповідача, в яких, зокрема, зазначено про те, що причини, з яких апелянтом було пропущено строк на апеляційне оскарження, не можуть вважатися поважними.

Стосовно вказаних доводів колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 93 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів, а на ухвалу місцевого господарського суду - протягом п'яти днів з дня їх оголошення місцевим господарським судом. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржуване рішення прийнято Господарським судом міста Києва 09.06.2017 року, дата складання та підписання повного тексту рішення - 30.06.2017. Останнім днем строку подання апеляційної скарги на вказане рішення, відповідно до вимог ч. 1 ст. 93 Господарського процесуального кодексу України, є 10.07.2017 року.

В свою чергу, рішення суду першої інстанції було направлено сторонам 05.07.2017.

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує, що необхідною передумовою здійснення стороною права апеляційного оскарження є обізнаність зі змістом рішення суду, що дає можливість заявнику викласти свої вимоги та зазначити підстави, з яких порушено питання про перегляд рішення в апеляційному порядку, як того вимагає п. 3 ч. 1 ст. 94 Господарського процесуального кодексу України.

Апелянтом було отримано судове рішення 07.07.2017, а в перше з апеляційною скаргою скаржник звернувся до суду 14.07.2017 (а.с.150), тобто хоча із пропуском, встановленого ч. 1 ст. 93 Господарського процесуального кодексу України, строку, проте у менш ніж десятиденний строк з моменту отримання повного тексту рішення.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.08.2017 у справі №910/1607/17 апеляційну скаргу було повернуто товариству з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" у зв'язку з не надсиланням копії скарги другому відповідачу та через пропуск строку на апеляційне оскарження та не подання при цьому відповідного клопотання про його поновлення.

Апелянтом було усунено вказані недоліки та повторно подано апеляційну скаргу, яка ухвалою апеляційного суду від 04.09.2017 була повернута скаржнику, з огляду на те, що описи вкладення у цінний лист не є належними доказами надсилання копії скарги позивачу - товариству з обмеженою відповідальністю "Київлайн" та третій особі - публічному акціонерному товариству "Страхова компанія "Українська страхова група" через те, що засвідчені штампом відділу поштового зв'язку 14.07.2017, проте сама апеляційна скарга датована 17.08.2017.

Усунувши вказані недоліки апелянт втретє звернувся з апеляційною скаргою до суду.

Отже, з наведеного вбачається, що причини пропуску строку на апеляційне оскарження були поважними.

При цьому, колегія суддів також вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - Суд) як джерело права.

Пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом щодо будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань.

Стаття 6 Конвенції встановлює процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі при розгляді цивільного позову в національному суді, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Відповідно до усталеної практики Суду право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою. Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми та їх застосування не повинні перешкоджати учасникам провадження використовувати доступні засоби захисту (рішення від 28.03.2006 у справі "Мельник проти України").

Не врахування наведеного та відмова скаржнику у поновленні строку на апеляційне оскарження, є фактично обмеженням суб'єкта оскарження у доступі до апеляційного суду, що є порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції та п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України, яка встановлює серед основних засад судочинства, зокрема, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

При цьому, позивач, зазначаючи про відсутність поважних причин для поновлення строку на апеляційне оскарження, не вказав, які наразі процесуальні дії має вчинити апеляційній суд (враховуючи поновлення першому відповідачу строку на апеляційне оскарження та відповідно прийняття апеляційної скарги до провадження).

В ході розгляду апеляційної скарги першого відповідача позивачем було подано клопотання про витребування Договору №1 від 17.03.2017 про відступлення права вимоги, укладеного між першим та другим відповідачами.

Так, заявник зазначає, що вказаний договір може підтвердити обставини щодо переходу до другого відповідача права вимоги за Договором фінансового лізингу.

Колегія суддів, розглянувши подане клопотання, дійшла висновку про відмову у його задоволенні, з огляду на наступне.

Відповідачами зазначається, що право вимоги за Договором фінансового лізингу не передавалось до товариства з обмеженою відповідальністю "УЛФ-Фінанс" та відповідно залишилось у товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд".

Представник першого відповідача в судовому засіданні 13.11.2017 також підтвердив наведену обставину.

У будь-якому випадку, вказаний доказ не може вплинути на результат розгляду даного спору з огляду на те, що колегія суддів дійшла висновку про невірність обраного позивачем способу захисту цивільного права (про що буде наведено нижче у даній постанові).

Враховуючи викладене, вказане клопотання позивача колегією суддів відхилено.

Представник апелянта - першого відповідача у справі в судовому засіданні 13.11.2017 підтримав вимоги за апеляційною скаргою.

Представники позивача в судовому засіданні надали пояснення, якими просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення місцевого господарського суду - без змін.

Другий відповідач та третя особа правом на участь представників в судовому засіданні не скористалися, хоча про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином; про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення.

В свою чергу, від третьої особи до суду надійшли письмові пояснення, в яких вказано про те, що рішення суду підлягає скасуванню з огляду на передачу першим відповідачем приватному акціонерному товариству "Страхова компанія "Українська страхова група" права власності на предмет лізингу.

Також, третя особа, у поданій заяві, просила розглядати справу за відсутності її представника.

Будь - яких заяв, клопотань щодо неможливості бути присутніми в даному судовому засіданні від другого відповідача до суду не надійшло.

Враховуючи наведене вище апеляційна скарга розглянута судом у даному судовому засіданні по суті з винесенням постанови.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - скасуванню, з прийняттям нового - про відмову у задоволенні позову, з наступних підстав.

Між товариством з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" (лізингодавець) та товариством з обмеженою відповідальністю "Київлайн" (лізингоодержувач) 18.05.2013 було укладено Договір фінансового лізингу №1194/05/13-В, відповідно до умов якого лізингодавець набуває у власність і передає на умовах фінансового лізингу в платне володіння і користування з правом викупу майно, найменування і характеристика якого вказана у Специфікації, а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу, оплачувати лізингові платежі, зазначені в графіку внесення лізингових платежів, а також інші платежі відповідно до умов даного Договору.

Відповідно до Специфікації (Додаток № 2 до Договору) та акту прийому-передачі предмету лізингу від 31.05.2013 року, позивачу передано у платне володіння та користування з правом викупу наступне майно - предмет лізингу: автомобіль ВМWХ5, д.р.н.АА3067АА.

Вартість Предмета лізингу: без ПДВ -547531,42 грн.

ПДВ - 109506,28грн.

разом з ПДВ 657 037,70 грн.

Відповідно до пункту 8.1. ст.8. Договору та Графіку внесення лізингових платежів (додаток № 1 до Договору від 18.05.2013 року) загальна сума лізингових платежів які включають платежі в погашення (компенсацію) вартості предмета лізингу і винагороду (комісію) лізингодавця за наданий в лізинг Предмет лізингу складає 997 644,86 грн.

Графіком внесення лізингових платежів визначені розмір, черговість сплати лізингових платежів.

Згодом, а саме 24.05.2013, між товариством з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" (лізингодавець) та товариством з обмеженою відповідальністю "Київлайн" (лізингоодержувач) укладено додаткову угоду №1 до вказаного договору.

Так, п. 3.3 договору було викладено в наступній редакції: загальна вартість предмету лізингу, включаючи ПДВ - 646 683,54 грн.

В свою чергу, п.8.1 договору було викладено в наступній редакції: загальна сума лізингових платежів на дату укладення цього договору 981 548,90 грн., може змінюватися відповідно до Загальних умов договору.

Також, 09 вересня 2014 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" (лізингодавець) та товариством з обмеженою відповідальністю "Київлайн" (лізингоодержувач) укладена Додаткова угода №2, якою збільшено загальну суму лізингових платежів. Загальна сума лізингового платежу, яка включає платіж, що відшкодовує вартість предмету лізингу та винагороду (комісію) лізингодавця склала 1 361 158, 55 грн.

Позивач зазначає, що оскільки ним були сплачені в повному обсязі лізингові платежі, він звернувся до товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" з вимогою про підписання Акту звірення розрахунків, здійснення всіх належних дій стосовно зняття предмету лізингу з обліку в органах ДАЇ та передачу права власності на предмет лізингу товариству з обмеженою відповідальністю "Київлайн" шляхом підписання Акту про передачу права власності відповідно до умов Договору №1194/05/13-В від 18.05.2013.

За доводами позивача, оскільки лізингодавцем його вимогу виконано не було, товариство з обмеженою відповідальністю "Київлайн" звернулось до суду з даним позовом.

В свою чергу, згідно Довідки Печерського Управління Поліції Головного Управління Національної Поліції України у м. Києві №52/125/7752 від 01.12.2016 29.11.2016 року (до подачі позову) даний предмет лізингу було викрадено.

Вказаний предмет лізингу було застраховано згідно з договором добровільного страхування наземних транспортних засобів №28-0107-00266, укладеного 12.08.2015 між приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Українська страхова група" та товариством з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд".

Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Українська страхова група" було здійснено виплату страхового відшкодування товариству з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд".

Крім цього, між приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Українська страхова група" та товариством з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" 21.02.2017 було укладено договір про передачу майнових прав на ТЗ та переуступку права вимоги на застрахований ТЗ.

Як вже вказувалось, враховуючи не передання лізингодавцем лізингоодержувачу предмету лізингу, позивач звернувся до суду з позовом про зобов'язання товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" підписати Акт про передачу права власності предмета лізингу товариству з обмеженою відповідальністю "Київлайн" відповідно до умов Договору №1194/05/13-В від 18.05.2013 та надати такий підписаний Акт товариству з обмеженою відповідальністю "Київлайн".

В ході розгляду даної справи, позивачем до суду першої інстанції було подано клопотання про залучення до участі у справі відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю "УЛФ-Фінанс".

Вказане клопотання було мотивоване тим, що 20.04.2017 ТОВ "Київлайн" було отримано від ТОВ "Український лізинговий фонд" та ТОВ "УЛФ-Фінанс" лист повідомлення, про те що 17.03.2017 первісним кредитором (ТОВ "Український лізинговий фонд") були відступлені та перейшли новому кредитору (ТОВ "УЛФ-Фінанс") всі права вимоги первісного кредитора, право власності на предмет лізингу та всі права та обов'язки первісного кредитора за Договором №1194/05/13-В від 18.05.2013.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.05.2017 залучено як іншого відповідача товариство з обмеженою відповідальністю "УЛФ - Фінанс".

Також, позивачем до суду першої інстанції було подано доповнену позовну заяву (а.с.104-110), в якій ТОВ "Київлайн" просило суд зобов'язати ТОВ "Український лізинговий фонд" та ТОВ "УЛФ-Фінанс" виконати умови договору шляхом підписання Акту звіряння розрахунків ТОВ "Київлайн" та Акту про передачу права власності предмета лізингу відповідно до умов Договору №1194/05/13-В від 18.05.2013 року та надати підписані Акти позивачеві.

Вказана заява була прийнята місцевим господарським судом до розгляду.

Зазначені вимоги були задоволені судом першої інстанції частково: зобов'язано товариство з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" виконати умови договору шляхом підписання Акту звіряння розрахунків товариства з обмеженою відповідальністю "Київлайн" та Акту про передачу права власності предмета лізингу відповідно до умов Договору №1194/05/13-В від 18.05.2013 та надати підписані акти товариству з обмеженою відповідальністю "Київлайн"; в частині позовних вимог до товариства з обмеженою відповідальністю "УЛФ-Фінанс" провадження у справі №910/1607/17 припинено на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України (за відсутністю предмету спору).

Задовольняючи вимоги до товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" місцевий господарський суд виходив з того, що позивачем було сплачено передбачену договором суму, проте першим відповідачем необґрунтовано не передано предмет лізингу товариству з обмеженою відповідальністю "Київлайн".

Припинення провадження у справі в частині позовних вимог до товариства з обмеженою відповідальністю "УЛФ-Фінанс" мотивоване тим, що судом було отримано клопотання другого відповідача, в якому зазначено про не передання права вимоги за укладеним між відповідачами договором про відступлення права вимоги №1 від 17.03.2017 року та помилковість направлення позивачу повідомлення про заміну кредитора у зобов'язанні.

Колегія суддів, вважає необґрунтованими вказані висновки місцевого господарського суду, з огляду на наступне.

Так, щодо прийняття судом першої інстанції до розгляду доповненої позовної заяви позивача, слід зазначити наступне.

Як вбачається зі змісту прохальної частини вказаної заяви позивачем фактично було доповнено первісну вимогу про зобов'язання товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" підписати Акт про передачу права власності предмета лізингу товариству з обмеженою відповідальністю "Київлайн" відповідно до умов Договору №1194/05/13-В від 18.05.2013 та надати такий підписаний Акт товариству з обмеженою відповідальністю "Київлайн" ще однією вимогою - про підписання Акту звіряння розрахунків.

Отже, поданою позивачем заявою фактично було доповнено немайновий позов ще однією вимогою.

Господарським процесуальним кодексом України передбачено можливість збільшення розміру позовних вимог. Це стосується лише вимог майнового характеру.

Доповнення предмету немайнового позову новими вимогами процесуальним законодавством не передбачено.

Аналогічна позиція наведена в Постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Відповідно до п. 3.11 вказаної Постанови збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Якщо в заяві позивача йдеться про збільшення розміру немайнових вимог (наприклад, про визнання недійсним ще одного акта крім того, стосовно якого відповідну вимогу вже заявлено), то фактично також йдеться про подання іншого позову.

У даному випадку немайновий позов - про зобов'язання товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" підписати Акт про передачу права власності предмета лізингу було доповнено ще однією вимогою, що є неприпустимим з огляду на вищевикладене.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про прийняття уточненої позовної заяви та розгляду її по суті.

З урахуванням помилковості прийняття судом першої інстанції до розгляду вказаної заяви, справа переглядається за первісно заявленим предметом позову - про зобов'язання товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" підписати Акт про передачу права власності предмета лізингу товариству з обмеженою відповідальністю "Київлайн" відповідно до умов Договору №1194/05/13-В від 18.05.2013 та надати такий підписаний Акт товариству з обмеженою відповідальністю "Київлайн".

При цьому, колегія суддів зазначає, що вимоги за первісно сформульованим предметом позову (як і за уточненою позовною заявою), є неналежним способом захисту порушеного права, з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 Цивільного кодексу України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Дана норма кореспондується з положеннями статті 20 Господарського кодексу України, якою визначено способи захисту прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів.

Вищезазначеними нормами не передбачено такого способу захисту прав, як підписання акта про передачу права власності предмета лізингу за договором лізингу.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Слід зазначити, що предметом позову може бути матеріально-правова чи немайнова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд повинен прийняти рішення. Предметом позову не можуть бути обставини, які виступають доказами у справі, зокрема, підписання актів, оскільки такі акти підтверджують наявність або відсутність юридичних фактів, які входять до підстав позову.

Захист майнового або немайнового права чи законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов'язання утриматись від їх вчинення.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб'єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Проте, суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення не дослідив, чи зможе предмет позову у вигляді зобов'язання товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" підписати Акт про передачу права власності предмета лізингу товариству з обмеженою відповідальністю "Київлайн" бути виконаним шляхом державно-примусової діяльності, чи можливо зобов'язати особу виконати такі дії та присудити їх виконання в натурі, оскільки зобов'язання підписати акт фактично лежить в площині її (особи) особистого волевиявлення, та чи підпадає зазначений спосіб захисту під примусове виконання обов'язку в натурі, передбачене п. 5 ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України.

Так, заявлена позивачем вимога про зобов'язання товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" підписати Акт про передачу права власності предмета лізингу товариству з обмеженою відповідальністю "Київлайн" не призведе до поновлення порушеного права позивача, а також вона не може бути виконана у примусовому порядку, оскільки відсутній механізм виконання такого рішення.

Крім того, за статтею 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

За приписами статті 6 Господарського кодексу України одним із загальних принципів господарювання є заборона незаконного втручання органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у господарські відносини.

Отже, зобов'язання товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" підписати Акт про передачу права власності предмета лізингу товариству з обмеженою відповідальністю "Київлайн" не тільки суперечить встановленим діючим законодавством способам захисту цивільних прав, а також є втручанням у господарську діяльність суб'єкта господарювання, що, як наслідок, призводить до порушення його вільного волевиявлення.

Аналогічної позиції про те, що вимоги про зобов'язання підписати акти суперечать встановленим діючим законодавством способам захисту цивільних прав дотримується також Вищий господарський суд України, зокрема, у постановах від 01.08.2017 у справі №922/4784/16, від 16.03.2017 у справі №910/15234/16 та від 09.10.2017 у справі №915/1568/16.

Як роз'яснено у пункті 4.3. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" господарський суд, дійшовши висновку про те, що предмет позову не відповідає встановленим законом або договором способам захисту прав, повинен відмовити в позові.

Враховуючи те, що позивачем було невірно обрано спосіб захисту цивільного права, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні позовних вимог як до товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд", так і до товариства з обмеженою відповідальністю "УЛФ-Фінанс".

Так, оскільки у випадку встановлення судом невірності обраного позивачем способу захисту цивільного права, справа не розглядається по суті, то відповідно провадження у справі в частині вимог до другого відповідача припинено бути не може.

Крім того, припинення провадження за п. 1-1, через відсутність предмету спору, є у буд-якому разі неправильним враховуючи наступне.

Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі (абз. 3 п. 4.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2004 №11 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Встановивши не передання права вимоги за договором про відступлення, суд першої інстанції, і при своїх висновках щодо розгляду спору по суті, мав відмовити у задоволенні позову до даного відповідача, оскільки таке право не було передано, а ні на день звернення до суду, а ні при залученні 2-го відповідача, а ні на день прийняття рішення. Отже, спірна ситуація не підпадає під положення вказаної процесуальної норми, необхідною ознакою застосування якої має бути встановлення наявності спору на день подачі позову та припинення його існування при вирішенні спору.

Враховуючи наведене вище обґрунтування встановлення неналежності способу захисту порушеного права, у задоволенні позову слід відмовити до обох відповідачів у справі.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Перевіривши у відповідності до частини 2 статті 99 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів дійшла висновку про те, що господарським судом не було всебічно, повно та об'єктивно розглянуто в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, що призвело до невірних висновків в частині задоволення позову.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 103 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційна інстанція має право скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - скасуванню, з прийняттям нового - про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання позовної заяви та апеляційної скарги покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" на рішення Господарського суду міста Києва від 09.06.2017 у справі №910/1607/17 задовольнити повністю.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 09.06.2017 у справі №910/1607/17 про часткове задоволення позову скасувати.

3. Прийняти нове рішення по справі №910/1607/17, яким у задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю "Київлайн" до товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" та товариства з обмеженою відповідальністю "УЛФ-Фінанс", за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" про спонукання виконати умови договору лізингу відмовити повністю.

4. Стягнути товариства з обмеженою відповідальністю "Київлайн" (03113, м. Київ, ПРОСПЕКТ ПЕРЕМОГИ, будинок 68/1, офіс 108, код 36947469) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" (04205, м.Київ, ПРОСПЕКТ ОБОЛОНСЬКИЙ, будинок 35-А, офіс 301, код 37859096) судовий збір за подачу апеляційної скарги в сумі 1 760 грн.

5. Доручити Господарському суду міста Києва видати відповідний наказ.

6. Матеріали справи №910/1607/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

7. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку та строки.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Руденко

М.А. Дідиченко