КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" листопада 2017 р. Справа№ 910/11854/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гаврилюка О.М.

суддів: Тищенко О.В.

Майданевича А.Г.

за участю представників сторін:

від позивача: Казак М.В. - представник, дов. б/н від 18.07.2017;

від відповідача: Нещерет Д.Б. - представник, дов. б/н від 04.08.2017;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "БУДСВІТ - 7"

на рішення Господарського суду міста Києва від 12.09.2017

у справі № 910/11854/17 (суддя Турчин С.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "БУДСВІТ - 7"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ГЕРЦ" Компанія з управління будівельними проектами

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.09.2017 у справі № 910/11854/17 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням Товариство з обмеженою відповідальністю "БУДСВІТ - 7" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 12.09.2017 у справі № 910/11854/17 та прийняти нове, яким визнати недійсним договір № 01/02-16ц від 01.02.2016 про відступлення права вимог.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.10.2017 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "БУДСВІТ - 7" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.09.2017 у справі №910/11854/17 прийнято до розгляду та порушено апеляційне провадження; розгляд справи призначено на 07.11.2017.

У зв`язку з перебуванням судді Гончарова С.А. на підготовці для підвищення кваліфікації, відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 06.11.2017 було визначено склад суддів: Гаврилюк О.М. (головуючий), Майданевич А.Г., Тищенко О.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.11.2017 прийнято матеріали справи № 910/11854/17 з розгляду апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "БУДСВІТ-7" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.09.2017 у справі № 910/11854/17 до свого провадження.

Представник позивача у судовому засіданні 09.11.2017 підтримав доводи апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду міста Києва від 12.09.2017 у справі № 910/11854/17 скасувати, та прийняти нове, яким визнати недійсним договір № 01/02-16ц від 01.02.2016 про відступлення права вимог.

Представник відповідача у судовому засіданні 09.11.2017 заперечив проти вимог апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду міста Києва від 12.09.2017 у справі № 910/11854/17 залишити без змін, вимоги апеляційної скарги без задоволення.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу; апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі; в апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши докази, що є у справі, перевіривши застосування норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, 20.06.2013 між ТОВ «Компанія з управління будівельними проектами «Герц», яке було перейменоване на ТОВ «Рік Закарпаття» та позивачем укладено договір поставки № 0131.Д-16279.02, за умовами якого постачальник зобов'язався у порядку та на умовах, визначених цим договором, передати у власність покупця замовлений товар, який зазначається у підписаних сторонами специфікаціях до цього договору, а відповідач зобов'язався прийняти замовлений товар та здійснити його оплату у розмірі, порядку та у строки, передбачені даним договором (пункт 1.1 договору).

В подальшому, 01.02.2016 між ТОВ «Компанія з управління будівельними проектами «Герц», яке було перейменоване на ТОВ «Рік Закарпаття» (далі - цедент) та Товариства з обмеженою відповідальністю "ГЕРЦ" Компанія з управління будівельними проектами" (далі - цесіонарій) укладено договір відступлення права вимоги (цесії) № 01/02-16Ц (далі - договір відступлення), відповідно до п. 1.1 якого, в порядку та на умовах цього договору цедент передає цесіонарію, а цесіонарій приймає право вимоги до відповідача (далі - боржник), що належить цеденту, і стає кредитором за договором поставки № 0131.Д-16279.02 від 20.06.2013, укладеного між цедентом та боржником.

Згідно із п.п. 1.2, 1.7 договору відступлення, цесіонарій одержує право (замість цедента) вимагати від боржника належного виконання зобов'язань за основним договором щодо сплати грошових коштів в сумі 642 541,01 грн. З моменту підписання сторонами даного договору права та зобов'язання цедента за основним договором припиняються.

Відповідно до п.п. 2.1, 2.2 договору відступлення права вимоги за даним договором здійснюється цедентом на користь цесіонарія на оплатній основі. В строк до 29.02.2016 цесіонарій сплачує цеденту кошти в розмірі 642 541,01 грн. Кошти можуть сплачуватись в безготівковій формі шляхом їх перерахування на банківський рахунок цедента або іншим не забороненим чинним законодавством України шляхом. Грошові зобов'язання за договором відступлення можуть бути припинені також шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.

Згідно із п. 6.1 договору відступлення, цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором.

Також, в подальшому, ТОВ «Компанія з управління будівельними проектами «Герц», яке було перейменоване на ТОВ «Рік Закарпаття» припинено, що підтверджується інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (дата запису: 04.11.2016; номер запису: 8003890).

Позивач у позовній заяві вказує на те, що спірний договір відступлення права вимоги (цесії) № 01/02-16Ц підлягає визнанню недійсним, оскільки містить ознаки договору факторингу, а оскільки відповідач не є фінансовою установою в розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», такий правочин є недійсним та суперечить вимогам ч. 3 ст. 1079 ЦК України та ст. 1, 4, 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Київський апеляційний господарський суд не погоджується із доводами апеляційної скарги, враховуючи викладене та наступне.

Відповідно до ст.ст. 512, 513 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Згідно із ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (ст. 1079 ЦК України), тобто має ліцензію НБУ на провадження даної діяльності.

Відмінності між правовими інститутами відступлення права вимоги (цесії) та факторингом (фінансуванням під відступлення права грошової вимоги) полягає у наступному.

Цесія це сам факт заміни особи в зобов'язанні, що складається в силу укладення відповідної угоди купівлі-продажу, міни чи дарування прав, що випливають із зобов'язання.

Цесією є безпосередній правовий результат угоди про передачу права вимоги. Отже, виходячи з вищевикладеного, відступлення права вимоги (цесія) це угода (правочин) в наслідок якої відбувається заміна особи на активній стороні зобовязання із збереженням всіх інших елементів зобов'язального правовідношення. Цесія - це правонаступництво цесіонарія в праві цедента.

Натомість значення фінансування під відступлення грошової вимоги полягає в тому, що клієнт не чекаючи настання строку платежу свого боржника, отримує ці кошти від фінансового агента. Тим самим клієнту надається можливість використати отримані кошти на свої потреби.

Зацікавленість фінансового агента в даному договорі проявляється в тому, що він фінансує клієнта, отримуючи за це винагороду.

Під факторингом, як правило, розуміється продаж недокументованої, тобто не закріпленої в цінному папері, дебіторської заборгованості з метою фінансування чи іншої мети.

Положення частини 1 статті 1073 Цивільного кодексу України, охоплює широке коло договорів, які опосередковують перехід права вимоги. Визначення договору фінансування під уступку права грошової вимоги сформульовано так, щоб він охоплював достатньо широке коло відносин, повязаних з даним видом фінансових угод. Критерієм для їх об'єднання можна визначити мету отримання фінансування. Передача права вимоги в рамках договору фінансування носить допоміжний характер, а передача відповідної суми грошей основний.

Крім того, таку ж правову позицію висловив Верховний Суд України у своїй постанові від 10.07.2007 у справі 26/347-06-6531, зазначивши, що договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі їй у розпорядження визначеної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатися як плата за надану останнім фінансову послугу.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 06.07.2015 у справі №6-301цс15.

Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що останній не містить ознак договору факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Зокрема, судом встановлено, що при укладенні спірного договору про відступлення права вимоги, сторони керувалися положеннями статей 512-519 Цивільного кодексу України.

При цьому, в пункті 2.2 спірного договору сторони погодили, що за відступлене право вимоги відповідач сплачує цеденту грошову суму у розмірі 642 541,01 грн., яка дорівнює розміру отриманого відповідачем за договором права вимоги, інших платежів спірним договором не передбачено.

Суть договору факторингу в першу чергу полягає в наданні фінансових послуг, а не в переході права грошової вимоги. Відповідно до статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", фінансова послуга - це операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. У частині 1 статті 4 цього Закону міститься перелік фінансових послуг, серед яких у пункті 11 зазначається і факторинг. З урахуванням положень статті 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" факторинг визначається як кредитна операція.

Між договором про відступлення права вимоги та договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) є лише одна спільна риса: вони базуються на заміні кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги). Важливою відмінністю цих двох договорів є те, що при відступленні права вимоги первісний кредитор передає новому кредитору боргові зобов'язання боржника і більше взаємовідносин не має, а ні з боржником, а ні з новим кредитором щодо перерахування коштів первісному кредитору, тож по суті відбувається купівля-продаж права вимоги боргових зобов'язань. А в договорі факторингу фактор може отримувати кошти і від клієнта, і від боржника, вони розраховуються із фактором, це передбачено ст.1084 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 16.02.2016 у справі № 910/17428/15.

Умови спірного договору передбачають можливість припинення грошового зобов'язання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.

02.03.2016 між ТОВ «Компанія з управління будівельними проектами «Герц» та Товариством з обмеженою відповідальністю "ГЕРЦ" Компанія з управління будівельними проектами" укладено угоду № 02/03-16 про зарахування зустрічних однорідних вимог, відповідно до п. 1.10 якого зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю "ГЕРЦ" Компанія з управління будівельними проектами" зі сплати грошових коштів за договором цесії № 01/02-16Ц від 01.02.2016 припиняються в повному обсязі.

Отже, з моменту проведення зарахування між відповідачем та цедентом, грошові зобов'язання сторін припинилися, що додатково свідчить про те, що укладений договір є договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу.

Судом встановлено, що оспорюваний договір не передбачає надання послуг з фінансування під відступлення права грошової вимоги, як і не передбачає отримання відповідачем будь-якої плати за таке відступлення, а продаж права грошової вимоги на підставі договору відступлення права вимоги не є фінансовою послугою, тому зазначений договір не є договором факторингу.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 19.08.2014 у справі № 3-43гс14, та Вищого господарського суду України від 30.11.2010 у справі №36/81пд.

Як вбачається із положень Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", зазначений закон є нормативно-правовим актом спеціальної дії, який регулює відносини, пов'язані з функціонуванням фінансових ринків та надання фінансових послуг. Сфера дії цього закону за суб'єктним складом обмежується: фінансовими установами, особами, які здійснюють діяльність з посередницьких послуг на ринках фінансових послуг, об'єднаннями фінансових установ, включених до реєстру саморегулівних організацій.

Правові підстави для застосування до суб'єктів господарювання, що не є фінансовими установами, та набувають на платній основі право вимоги до третіх осіб на підставі договорів відступлення права вимоги, незалежно від умов такого набуття (з дисконтом, премією або без) норм Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", відсутні.

Таким чином, апеляційний господарський суд погоджується із висновком господарського суду першої інстанції та вважає, що договір № 01/05-16 від 01.02.2016 є договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу, що зумовлює відсутність передбачених статтями 203, 215 ЦК України підстав для визнання цього договору недійсним.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України у постанові від 09.08.2016 у справі № 911/1079/16.

Також слід зазначити, що спірний правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, про що свідчить рішення Господарського суду Сумської області від 24.10.2016 у справі № 920/770/16, відповідно до якого з Товариства з обмеженою відповідальністю "БУДСВІТ - 7" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ГЕРЦ" Компанія з управління будівельними проектами стягнуто 642 541,01 грн. заборгованості.

Апеляційний господарський суд погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що посилання позивача на постанови Верховного Суду України у справах №№ 3-266гс16, 3-238гс16, 3-253гс16, 3-291гс16 є безпідставними, оскільки правовідносини у даній справі є відмінними від правовідносин у справах 3-266гс16, 3-238гс16, 3-253гс16, 3-291гс16, а саме, у справі № 3-226гс16 від 13.04.2016 міститься правовий висновок з приводу фінансування до отримання коштів новим кредитором від боржника та визнано, що факторингом є договір в якому кредитор зобов'язався відступити (передати) новому кредитору за цим договором право вимоги до боржника, а новий кредитор зобов'язався сплатити кредитору грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні договору та набути означене право вимоги за договором оренди нежитлового приміщення.

Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин 1-3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Проаналізувавши долучені до матеріалів справи документи, колегія суддів не вбачає підстав, зазначених позивачем, за яких спірний договір може бути визнано недійсним.

Обставини, на які скаржник посилається як на підставу для скасування рішення Господарського суду міста Києва від 12.09.2017 у справі № 910/11854/17, визнаються колегією суддів безпідставними.

З огляду на вищевикладене, правові підстави для скасування рішення Господарського суду міста Києва від 12.09.2017 у справі № 910/11854/17 та для задоволення апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "БУДСВІТ - 7", відсутні.

Твердження апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених рішенні Господарського суду міста Києва від 12.09.2017 у справі № 910/11854/17.

Скаржником, на підтвердження доводів щодо неправильного застосування норм процесуального та матеріального права, не наведено обставин, які б свідчили про наявність таких порушень.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, скаржник не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли би бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43, 101 ГПК України.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на заявника апеляційної скарги, згідно із ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "БУДСВІТ - 7" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.09.2017 у справі № 910/11854/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.09.2017 у справі № 910/11854/17 залишити без змін.

3. Справу № 910/11854/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк

Судді О.В. Тищенко

А.Г. Майданевич