ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2017 року Справа № 911/693/17
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючий суддя: судді:Алєєва І.В. (доповідач), Корсак В.А., Кравчук Г.А.
за участю представників:
від позивача:Тхорівський М.С. - договір №15/2017 від 25.07.17р.
від відповідача:не з'явився
від третьої особи:не з'явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргуТовариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Матюші"
на постанову Київського апеляційного господарського суду від 03.08.2017р.
у справі господарського суду№911/693/17 Київської області
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Матюші"
до Матюшівської сільської ради
третя особаФізична особа-підприємець ОСОБА_5
провизнання незаконним та скасування рішення та визнання продовженими договорів оренди
В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду Київської області від 15.05.2017р., залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 03.08.2017р. у справі №911/693/117, відмовлено у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Матюші", з прийнятими судовими актами попередніх інстанцій не погодився в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо продовження терміну дії договору оренди земельних часток (паїв) загальною площею 16,24 га та звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо продовження терміну дії договору оренди земельних часток (паїв) загальною площею 16,24 га та прийняти нове рішення, яким у скасованій частині позовні вимоги задовольнити.

Обґрунтовуючи підстави звернення до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, скаржник посилається на неправильне застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 06.11.2017р. зазначена касаційна скарга прийнята до провадження та призначена до розгляду.

Розпорядженням керівника апарату Вищого господарського суду України від 16.11.2017р. №08.03-04/6111 у зв'язку з призначенням судді Дроботової Т.Б. суддею Верховного Суду, призначено повторний автоматичний розподіл судової справи №911/693/17, відповідно до якого визначено склад колегії суддів: головуючий суддя - Алєєва І.В. (доповідач), судді - Корсак В.А., Кравчук Г.А.

Перевіривши правильність застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, проаналізувавши викладені в касаційній скарзі доводи з цього приводу, Вищий господарський суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Матюші" (далі за текстом - ТОВ "АФ "Матюші").

Як було встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, 05.01.2016р. між територіальною громадою села Матюші в особі Матюшівської сільради (на підставі не витребуваних сертифікатів: НОМЕР_1 на ОСОБА_6, НОМЕР_2 на ОСОБА_7, НОМЕР_3 на ОСОБА_8, НОМЕР_4 ОСОБА_9, НОМЕР_5 на ОСОБА_10, НОМЕР_6 на ОСОБА_11, НОМЕР_7 на ОСОБА_12) та ТОВ "АФ "Матюші" укладено Договір про передачу земельної ділянки в оренду (далі за текстом - договір-1). Предметом договору зазначено, що орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться в адміністративних межах Матюшівської сільської ради.

Об'єктом оренди є земельна ділянка загальною площею 16,24 га в умовних кадастрових гектарах, у тому числі рілля 16,24 га нормативно грошова оцінка земельної ділянки становить 40691,53грн. за гектар.

Договір-1 укладено на один рік до виготовлення технічної документації із землеустрою, щодо складання документів, що посвідчують право оренди земельної ділянки. Після закінчення строку договору-1 орендар має переважене право поновлення його на новий строк.

Відповідно до договору-1 земельна ділянка передається в оренду для здійснення товарного сільськогосподарського виробництва.

Договір-1 набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації. Цей договір укладено у трьох примірниках, що мають однакову юридичну силу, один з яких знаходиться в орендодавця, другий - в орендаря, третій - в органі, який провів його державну реєстрацію.

Невід'ємними частинами договору-1 є план або схема земельної ділянки, акт приймання-передачі об'єкта оренди.

Вказаний договір-1 зареєстрований у Матюшівській сільській раді, про що у державному реєстрі земель вчинено запис 05.01.2016р. за №1.

Також, 05.01.2016р. між територіальною громадою с. Матюші в особі Матюшівської сільради (на підставі рішень Білоцерківського міськрайонного суду: №2-0-191/2009 від 06.08.2009р., №2-0-190/2009 від 06.08.2009р., №2-0-199/2009 від 10.06.2009р., №2-0-200/2009 від 10.06.2009р., №2-0-192/2009 від 29.07.2009р. за позовом прокурора Білоцерківського району в інтересах Матюшівської сільської ради Білоцерківського району про визнання відумерлою спадщини після смерті ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17 у вигляді земельних часток (паю)) та ТОВ "АФ "Матюші" укладено договір про передачу земельної ділянки в оренду (далі за текстом - договір-2). Предметом договору зазначено, що орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться в адміністративних межах Матюшівської сільської ради.

Об'єктом оренди є земельна ділянка загальною площею 11,6 га в умовних кадастрових гектарах у тому числі рілля 11,6 га, нормативно грошова оцінка земельної ділянки становить 40 691,53грн. за гектар.

Договір-2 укладено на один рік до виготовлення технічної документації із землеустрою, щодо складання документів, що посвідчують право оренди земельної ділянки. Після закінчення строку договору-2 орендар має переважне право поновлення його на новий строк.

Земельна ділянка передається в оренду для здійснення товарного сільськогосподарського виробництва.

Договір-2 набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації. Цей договір укладено у трьох примірниках що мають однакову юридичну силу, один з яких знаходиться в орендодавця, другий в орендаря, третій в органі, який провів його державну реєстрацію. Невід'ємними частинами договору є: план або схема земельної ділянки, акти приймання-передачі земельної ділянки.

Договір-2 зареєстрований у Матюшівській сільській раді, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис №2 від 05.01.2016р.

Щодо договору-1, то суди попередніх інстанцій виходили з того, що сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю (п. 17 Перехідних положень Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин)).

Відповідно до п. 12 Порядку організації робіт та методики розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.02.2004р. №122, нерозподілені (не витребувані) земельні частки (паї) передаються в розпорядження сільських, селищних, міських рад чи райдержадміністрацій з метою надання їх в оренду.

Стаття 13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" передбачає, що нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки, а власники земельних часток (паїв) чи їх спадкоємці, які не взяли участь у розподілі земельних ділянок, повідомляються про результати проведеного розподілу земельних ділянок у письмовій формі, у разі якщо відоме їх місцезнаходження.

Таким чином, нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки - частки (паї) не є землями державної чи комунальної власності, а перебувають лише у розпорядженні відповідних рад та адміністрацій.

Так, згідно договору-1 про передачу земельної ділянки в оренду від 05.01.2016р. об'єктом оренди по одному договору є земельна ділянка (а не земельна частка - пай) загальною площею 16,24 га в умовних кадастрових гектарах, у тому числі рілля 16,24 га.

Відповідно до ч. 9 ст. 79-1 ЗК України земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Згідно з ч. 1 ст. 79-1 ЗК України Формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Пунктом 3 частини 2 статті 79-1 ЗК України передбачено, що формування земельних ділянок здійснюється: шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 79-1 ЗК України сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Таким чином, право власності на такий об'єкт нерухомого майна як земельна ділянка є речовим правом, що визначається та регламентується Цивільним кодексом України, тобто з моменту набуття землею статусу об'єкта цивільних прав, щодо неї можливо здійснювати юридично значущі дії (в тому числі і передавати в оренду) - тоді такі відносини стають цивільно-правовими.

В силу ст. 13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних частко (паїв)" та згідно п. 12 Порядку організації робіт та методики розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток паїв затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.02.2004р. №122 Матюшівській сільській раді надано право передавати в оренду земельні ділянки, до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку.

Відповідно до ч.1 ст. 79 Земельного кодексу України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

В той же час, земельною часткою - паєм є умовна частка угідь, які були передані в колективну власність сільськогосподарським підприємствам, така частка не має чітко визначених меж та розміру (розмір визначається в умовних кадастрових гектарах), відтак пай за своєю правовою природою це ще не земельна ділянка як об'єкт цивільних прав, а право вимагати виділення в натурі певної земельної ділянки.

Таким чином, Матюшівській сільській раді законом надано право передавати такі землі в оренду, однак згідно вимог законодавства для здійснення законної передачі земельної частки (паю) в оренду, така земельна частка (пай) має бути спочатку сформована як об'єкт цивільних прав.

З огляду на вищевикладене, суди дійшли висновку, що в договорі-1 про передачу земельну ділянку в оренду від 05.01.2016р. відсутня така істотна умова договору як об'єкт оренди, оскільки земельна ділянка є об'єктом цивільних прав з моменту її формування та відповідно присвоєння кадастрового номера.

Також, судами встановлено, що сторони уклали договір про передачу земельної ділянки в оренду для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на 1 рік до виготовлення технічної документації із землеустрою, щодо складання документів, що посвідчують право оренди земельної ділянки.

Статтею 93 Земельного кодексу України зазначено, що строк оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства, особистого селянського господарства не може бути меншим як 7 років.

Крім того, ст. 13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації можуть передаватись в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки, а власники земельних часток (паїв) чи їх спадкоємці, які не взяли участі у розподілі земельних ділянок, повідомляються про результати проведеного розподілу земельних ділянок у письмовій формі, у разі якщо відоме їх місцезнаходження.

Таким чином, суди дійшли висновку, що в договорі-1 про передачу земельної ділянки в оренду від 05.01.2016р. відсутнє належне визначення такої істотної умови як строк дії договору.

Щодо Договору-2, то судами встановлено, що він також укладений без формування земельної ділянки як об'єкту цивільних прав, без визначення її розміру, меж, без реєстрації в Державному земельному кадастрі та присвоєння кадастрового номера. Крім того, судом досліджені рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26.08.2009 у справі №20-190/2009; у справі №2о-191/2009 від 26.08.2009; у справі №2о-192/2009 від 29.07.2009; у справі №2о-199/2009 від 10.06.2009; у справі №2о-200/200910.06.2009. Вказаними рішеннями суду спадщина, визнана судом відумерлою, перейшла у власність територіальної громади с. Матюші Білоцерківського району в особі Матюшівської сільської ради Білоцерківського району Київської області.

Поняття "невитребувані" земельні паї слід розмежовувати із земельними ділянками, власники яких померли і право на земельну частку (пай) яких визнано відумерлою спадщиною.

Невитребувані земельні паї перебувають лише у розпорядженні Матюшівської сільської ради з можливістю передання їх в оренду, а відумерла спадщина, яка перейшла у власність відповідача, є комунальною власністю, а законодавством України, зокрема Земельним кодексом України, передбачено окремий порядок для передачі в оренду земель комунальної власності.

Згідно з ст. 124 ЗК України (в редакції чинній на момент укладення договору-2) передача земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними ст. 122 цього кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають в комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених ч.ч. 2, 3 ст. 134 ЗК України.

Таким чином, відумерла спадщина, яка рішеннями суду передана у власність відповідача, яка є комунальною власністю, повинна передаватись в оренду за результатами проведення земельних торгів.

Відповідно до ст. 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація права власності здійснюється на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

В той же час, доказів реєстрації відповідачем права власності на відумерлу спадщину судам не надано.

Згідно з ст. 13 Закону України "Про оренду землі" (в редакції на момент укладення договору-2) договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Статтею 761 ЦК України (в редакції чинній на момент укладення договору-2) передбачено, що право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права.

З огляду на вищевикладене, суди дійшли висновку, що договори оренди від 05.01.2016р. на момент укладення суперечили законодавству України, зокрема ст. 15 Закону України "Про оренду землі", ст.ст. 79-1, 93 ЗК України, ст. 203 ЦК України та не містили всіх необхідних визначених законом істотних умов.

Водночас, судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач посилався на те, що договори оренди земельних ділянок від 05.01.2016р. реєструються в книзі записів реєстрації договорів оренди земельних часток (паїв) відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 24.01.2000 №119 "Про затвердження Порядку реєстрації договорів оренди земельної частки (паю)", якою затверджено Порядок реєстрації договорів оренди земельної частки (паю). Відтак, на думку позивача реєструвати саме право оренди земельних ділянок не потрібно, оскільки договори оренди земельних ділянок зареєстровані в сільській раді.

Відповідно до п. 4 Порядку реєстрації договорів оренди земельної частки (паю), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.01.2000р. №119, договори оренди реєструються у книзі записів реєстрації договорів оренди земельних часток (паїв), що ведеться за формою згідно з додатком. Датою реєстрації договору оренди є дата внесення відповідного запису до цієї книги.

Згідно з ч. 5 ст. 6 Закону України "Про оренду землі" право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

В той же час, ст. 125 ЗК України (в редакції дійсній на момент укладення договорів оренди) передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Крім того, відповідно до ст. 17 Закону України "Про оренду землі" (в редакції чинній на момент укладення спірних договорів) об'єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Статтею 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" встановлено, що обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, в тому числі право постійного користування та право оренди земельної ділянки.

Відповідно до абз. 7 ч.1 ст.16 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у разі здійснення державної реєстрації речових прав на земельні ділянки, похідних від права власності, за відсутності державної реєстрації права власності держави чи територіальної громади на зазначені земельні ділянки, відповідний орган виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування зобов'язаний одночасно подати до органу державної реєстрації прав чи державному кадастровому реєстратору відповідну заяву про державну реєстрацію права власності держави чи територіальної громади на зазначені земельні ділянки. Рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у користування (постійне користування, оренда, користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), сервітут) вважається заявою про здійснення державної реєстрації права власності держави чи територіальної громади на зазначену земельну ділянку.

Виходячи з положень ст. 638 ЦК України, ст.ст. 125, 126 ЗК України договір оренди землі набуває чинності з дня проведення його державної реєстрації.

Проте, поняття реєстрація права оренди і реєстрація самого договору оренди є різними поняттями.

Порядок реєстрації договорів оренди земельної частки (паю) встановлює лише сам порядок реєстрації договорів оренди земельної частки (паю), однак не звільняє від реєстрації самого права оренди.

За таких обставин, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що не було здійснено державну реєстрацію права оренди позивача договорів оренди земельних ділянок.

Пунктом 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" та пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення. Не може бути визнано недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено).

Поняття неукладеного договору є тотожним договору, що не відбувся.

При цьому, договори від 05.01.2016р. про передачу земельної ділянки в оренду фактично виконувались: орендар використовував надану орендодавцем землю для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та сплачував орендну плату.

Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору в разі, якщо сторони не досягли згоди з усіх його істотних умов, а не за наслідками виконання договору сторонами. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25.06.2011р. у справі №3-58гс11.

Отже, суди констатували недійсність договорів від 05.01.2016 про передачу земельної ділянки, укладених між позивачем та відповідачем.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству.

Відповідно до п.2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" реалізація господарським судом цього права здійснюється незалежно від наявності відповідного клопотання сторони.

Разом із тим, строк дії даних договорів сплив 05.01.2017р.

Із правової природи оренди, як права користування чужим майном, вбачається, що фактичне користування майном на підставі договору оренди в разі визнання його недійсним унеможливлює застосування наслідків наслідки недійсності правочину відповідно до ст. 216 ЦК України, оскільки використання майна - "річ" безповоротна, і відновити первісне положення сторін практично неможливо. Тому, визнаючи договір оренди недійсним, необхідно серед іншого, встановити обставини, пов'язані з виконанням договору та визначити момент, з якого вважаються припиненими зобов'язання за цим договором.

Виходячи з положень п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України договір є підставою для виникнення зобов'язання. Таким чином, закінчення строку договору тягне за собою припинення зобов'язання в силу того, що перестає існувати, власне, його підстава.

У зв'язку з цим, визнання судом недійсними договорів від 05.01.2016р. про передачу земельних ділянок в оренду, укладених між позивачем та відповідачем, унеможливлюється після припинення зобов'язань за ними у зв'язку із закінченням строку таких договорів. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 23.12.2015р. №3-1143гс15.

Таким чином, суди дійшли висновку про відмову в задоволені вимоги про визнання продовженими договорів оренди землі від 05.01.2016р. укладених між територіальною громадою с. Матюші в особі Матюшівської сільської ради та ТОВ "АФ "Матюші", строком на 1 рік до виготовлення технічної документації із землеустрою, щодо складання документів, що посвідчують право оренди земельної ділянки, оскільки правочини, які не відповідають вимогам закону, не породжують будь-яких бажаних сторонам результатів, в тому числі і переважного права оренди для позивача (п.2.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 №11).

Також, судами попередніх інстанцій встановлено, що окремою підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про визнання продовженими договорів оренди землі від 05.01.2016р. укладених між Матюшівською сільською радою та ТОВ "АФ "Матюші" є недотримання вимог ст. 33 Закону України "Про оренду землі", якою передбачено, що реалізація переважного права на поновлення договору оренди землі можлива лише за умови дотримання встановленою цією нормою процедури та наявності волевиявлення сторін.

При цьому, частина 1 наведеної норми регламентує переважне право орендаря перед іншими особами на укладення договору оренди землі, а частина 6 - підстави поновлення договору оренди, у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди.

У розумінні зазначених приписів для застосування положень ч. 1 ст. 33 Закону України "Про оренду землі" та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди необхідно встановити такі юридичні факти: 1) орендар належним чином виконує свої обов'язки за договором; 2) орендар до спливу строку договору повідомив орендодавця у встановлені строки про свій намір скористатися переважним правом укладення договору на новий строк; 3) до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди; 4) орендодавець упродовж місяця не повідомив орендаря про наявність заперечень і своє рішення.

Частиною 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі" передбачено іншу підставу поновлення договору оренди, а саме: у тому разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку дії договору оренди і за відсутності упродовж одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Тобто для поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі", необхідна наявність таких юридичних фактів: 1) орендар продовжує користуватися виділеною земельною ділянкою; 2) орендар належним чином виконує свої обов'язки за договором; 3) відсутнє письмове повідомлення орендодавця про відмову у поновленні договору оренди; 4) сторони укладають додаткову угоду про поновлення договорів оренди.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 25.05.2016р. у справі №911/1707/15, від 13.04.2016р. у справі №6-2027цс15 та від 25.02.2015р. у справі №6-219цс14.

Отже, ч.ч. 1-5 ст. 33 Закону України "Про оренду землі" (переважне право добросовісного орендаря на укладення договору на новий строк) та ч.ч. 6-9 вказаної статті (поновлення договору на той самий строк на тих самих умовах), регламентують різні за змістом та взаємовиключні відносини та одночасне їх застосування є некоректним.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 05.01.2017р. ТОВ "АФ "Матюші" зверталось до Матюшівської сільської ради з двома заявами №3А та №6/1 про поновлення договорів оренди землі на новий строк. Крім того, 09.02.2017р. позивачем надано відповідачу гарантійний лист, яким ТОВ "АФ "Матюші" гарантувало, що орендна плата за 2017, за невитребувані паї площею 11,6 га та 16,24 га буде сплачена товариством у розмірі 8% від нормативно-грошової оцінки землі.

При цьому, позивачем не надано доказів, що у відповідності до вимог ч.3 ст. 33 Закону України "Про оренду землі" до своїх листів позивач надавав проекти додаткових угод.

Фактичні обставини справи свідчать про те, що позивач мав намір скористатися правом добросовісного орендаря на укладення договору оренди землі на новий строк (7 років) що регламентується ч.ч. 1-5 ст. 33 Закону України "Про оренду землі" (в редакції Закону від 07.07.2011р.), що виключає застосування до відносин сторін механізму, передбаченого ч.ч. 6-9 вказаної статті.

Щодо позовних вимог про визнання незаконними та скасування рішень органів місцевого самоврядування про передачу земельних ділянок, то суди дійшли висновку, що така вимога не виконує функції захисту прав особи, оскільки не впливає на права та обов'язки сторін таких правовідносин.

Фактично вказана вимога є похідною від вимоги про поновлення договорів оренди, оскільки без неї, вимога про скасування рішення сільської ради не буде виконувати функцію захисту порушених прав та законних інтересів позивача. Сам позивач, обґрунтовуючи вимогу про скасування рішення сільської ради від 09.02.2017р. "Про надання згоди на передачу в оренду земельних ділянок ФОП ОСОБА_5." вказував, що таке рішення порушує його переважне право оренди.

З огляду на відсутність переважного права оренди у позивача та відсутність факту поновлення договорів оренди після 05.01.2017р., суди дійшли висновку, що вимога про визнання незаконним та скасування рішення тринадцятої сесії сьомого скликання Матюшівської сільської ради про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок площею 16,24 га та 11,6 га в оренду ФОП ОСОБА_5, також не підлягає задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Колегія суддів Вищого господарського суду України вважає висновки судів попередніх інстанцій такими, що відповідають наданим доказам та наявним матеріалам справи, нормам матеріального та процесуального права, оскільки суди в порядку ст.ст.43, 47, 33, 34, 35, 43 ГПК України всебічно, повно і об'єктивно розглянули в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності; дослідили та належним чином оцінили подані сторонами в обґрунтування своїх вимог і заперечень докази; належним чином проаналізували відносини сторін.

В силу приписів ст.1117 ГПК України, касаційна інстанція не має права сама встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові місцевого чи апеляційного господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Таким чином, у касаційної інстанції відсутні процесуальні повноваження щодо переоцінки фактичних обставин справи, встановлених під час розгляду справи господарськими судами та під час здійснення провадження.

Щодо викладених в касаційній скарзі інших доводів, то вони вже були обґрунтовано спростовані судом апеляційної інстанції, і колегія суддів касаційної інстанції погоджується з викладеними в оскаржуваній постанові мотивами відхилення доводів скаржника, у зв'язку з чим підстави для скасування постанови Київського апеляційного господарського суду від 03.08.2017р. у справі №911/693/17 відсутні.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119-11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В:

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 03.08.2017р. у справі №911/693/17 залишити без змін, а касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Матюші" - без задоволення.

Головуючий суддя (доповідач) І.В. Алєєва
Суддя В.А. Корсак
Суддя Г.А. Кравчук