КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" вересня 2017 р. Справа№ 911/803/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тарасенко К.В.

суддів: Іоннікової І.А.

Корсакової Г.В.

За участі представників:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фрам Ко» на рішення Господарського суду Київської області від 23.05.2017 року по справі № 911/803/17 (Суддя - Конюх О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бад-Алтай»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фрам Ко»

про стягнення 88 873,55 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Київської області від 23.05.2017 року у справі № 911/803/17 позовні вимоги ТОВ «Бад-Алтай» задоволено в повному обсязі.

Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фрам Ко» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бад-Алтай» 235 784,49 грн. основного боргу, 6 429,16 грн. пені, 730,65 грн. 3% річних та 3 644,17 грн. судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ТОВ «Фрам Ко» звернулося до Київського апеляційного Господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить, скасувати рішення Господарського суду Київської області від 23.05.2017 року, у справі № 911/803/17 та прийняти нове рішення по справі, яким в задоволенні позовних вимог ТОВ «Бад-Алтай» відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним та таким, що підлягає скасуванню з підстав неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.06.2017 року прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 12.07.2017.

11.07.2017 від представника позивача надійшли письмові заперечення на апеляційну скаргу.

12.07.2017 розгляд справи відкладено на 26.07.2017 за клопотанням відповідача.

26.07.2017 розгляд справи відкладено на 16.08.2017 за клопотанням відповідача.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 15.08.2017 у зв'язку з перебуванням суддів Іоннікової І.А. та Тищенко О.В., які не є головуючими суддями (суддею-доповідачем) у відпустці, на підставі розпорядження № 09-53/3210/17 від 15.08.2017 для розгляду справи № 911/803/17 визначено колегію суддів у складі головуючого судді: Тарасенко К.В., суддів: Чорної Л.В. Корсакової Г.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.08.2017 апеляційну скаргу прийнято до провадження колегією суддів у складі головуючого судді: Тарасенко К.В., суддів: Чорної Л.В. Корсакової Г.В.

16.08.2017 розгляд справи відкладено на 27.09.2017 за клопотанням відповідача.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 26.09.2017 у зв'язку з перебуванням судді Чорної Л.В., яка не є головуючими суддею (суддею-доповідачем) у відпустці, на підставі розпорядження № 09-53/3859/17 від 26.09.2017 для розгляду справи № 911/803/17 визначено колегію суддів у складі головуючого судді: Тарасенко К.В., суддів: Іоннікова І.А., Корсакова Г.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.09.2017 скаргу прийнято до провадження колегією суддів у складі головуючого судді: Тарасенко К.В., суддів: Іоннікова І.А., Корсакова Г.В.

Представник відповідача 26.09.2017 подав клопотання про відкладення розгляду справи.

Розглянувши вказане клопотання, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 28 Господарського процесуального кодексу України справи юридичних осіб в господарському суді ведуть їх органи, що діють у межах повноважень, наданих їм законодавством та установчими документами, через свого представника. Керівники підприємств та організацій, інші особи, повноваження яких визначені законодавством або установчими документами, подають господарському суду документи, що посвідчують їх посадове становище. Представниками юридичних осіб можуть бути також інші особи, повноваження яких підтверджуються довіреністю від імені підприємства, організації. Довіреність видається за підписом керівника або іншої уповноваженої ним особи та посвідчується печаткою підприємства, організації (за наявності).

Згідно з п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Отже, саме лише посилання сторони на неможливість представника юридичної особи бути присутнім у судовому засіданні не є перешкодою для розгляду справи по суті, оскільки учасники судового процесу не обмежуються законом у праві направити в судове засідання будь-якого іншого представника, а також забезпечити присутність в засіданні безпосередньо керівника юридичної особи чи іншої посадової особи підприємства.

З огляду на зазначене, та враховуючи, що відповідач був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, участь представників сторін в судовому засіданні обов'язковою не визнавалась, колегія суддів відхиляє клопотання відповідача про відкладення розгляду справи.

Представники сторін у судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за наявними матеріалами та без участі представників сторін.

Дослідивши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, наявні в ній докази та проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

01.01.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Бад-Алтай» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фрам Ко» укладено договір купівлі-продажу №2, відповідно до умов якого:

- продавець зобов'язується протягом дії даного договору передавати у власність покупця дієтичні добавки до раціону харчування та косметичні засоби в асортименті, далі іменовані «товар», а покупець зобов'язується приймати вищевказаний товар і своєчасно оплачувати його на умовах, передбачених даним договором (пункт 1.1 договору);

- загальна ціна договору визначається сумою всіх товарів, отриманих за видатковими накладними (пункт 1.2 договору);

- асортимент, кількість і ціна товару, що передається визначаються в видаткових накладних. Накладні складаються на кожну партію товару, що передається, і є невід'ємною частиною даного договору (пункт 1.3 договору);

- строк доставки товару й накладних - 5 календарних днів з моменту одержання заявки покупця (пункт 3.3 договору);

- прийом товару щодо кількості і якості здійснюється представником, що має відповідну довіреність, згідно з діючим законодавством України (пункт 3.7 договору);

- покупець зобов'язаний повернути продавцеві належним чином оформлені документи (видаткові накладні, інші) протягом 10 календарних днів з моменту отримання товару (пункт 3.8 договору);

- оплата за кожною накладною здійснюється протягом 30 календарних днів з моменту отримання товару покупцем (пункт 5.4 договору);

- моментом отримання товару за певною накладною вважається дата зазначеної накладної, якщо покупцем не була проставлена інша дата на обох примірниках накладної, у випадку отримання товару із затримкою або в інших випадках, коли дата накладної та дата отримання товару не співпадають. При цьому фактична дата отримання товару обов'язково проставляється покупцем на обох примірниках - своєму і продавця, в іншому випадку, у тому числі, коли така дата відсутня на обох примірниках, моментом отримання товару вважається дата відповідної накладної (пункт 5.5 договору);

- зобов'язання здійснити своєчасну оплату й прийняття товару покупець забезпечує пенею на користь продавця в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення виконання грошових зобов'язань, що діє протягом періоду прострочення (пункт 9.2 договору);

- цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2015, за винятком випадку, якщо до моменту закінчення дії договору не проведений остаточний взаєморозрахунок сторін. У цьому випадку дія договору продовжується до остаточного взаєморозрахунку сторін (пункт 12.1 договору);

- закінчення строку дії договору не звільняє сторони від взаєморозрахунків та сплати пені (пункт 12.2 договору);

- термін дії договору автоматично продовжує діяти на кожен наступний рік на тих же самих умовах якщо жодна із сторін письмово не повідомить іншу сторону про бажання припинити дію договору (пункт 12.3 договору);

Відповідно до положень статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно долученого позивачем акту звірки взаєморозрахунків за період 4 квартал підписаного та скріпленого печатками сторін у відповідача заборгованість за договором №2 від 01.01.2015 станом на 31.12.2016 відсутня.

Так, на виконання договору купівлі-продажу №2 від 01.01.2015 позивачем відповідно до видаткових накладних: №401 від 09.02.2017 на суму 48 394,51 грн., № 402 від 09.02.2017 на суму 4 776,91 грн., №640 від 15.02.2017 на суму 12 968,93 грн., №641 від 15.02.2017 на суму 22 146,98 грн., №1129 від 31.01.2017 на суму 135 155,09 грн., №1238 від 28.02.2017 на суму 31 127,40 грн., №1239 від 28.02.2017 на суму 8 580,67 грн., №1244 від 28.02.2017 на суму 14 774,40 грн., №1245 від 28.02.2017 на суму 3 024,00 грн., видаткова накладна №1246 від 28.02.2017 на суму 3 666,60 грн., №347 від 09.03.2017 на суму 7 800,34 грн., №348 від 09.03.2017 на суму 30 873,31 грн., №368 від 09.03.2017 на суму 9 849,60 грн., №369 від 09.03.2017 на суму 19 699,20 грн., №370 від 09.03.2017 на суму 17 236,80 грн. поставлено відповідачу товару на загальну суму 370 074,14 грн.

Також, позивачем до матеріалів справи долучено ряд копій товарно-транспортних накладних (№Р1129 від 31.01.2017 на видаткову накладну №1129 від 31.01.2017, №Р401 від 09.02.2017 на видаткову накладну №401 від 09.02.2017, №Р640 від 15.02.2017 на видатку накладну №640 від 15.02.2017, №Р1238 від 28.02.2017 на видатку накладну №1238 від 28.02.2017 на видаткову накладну №1238 від 28.02.2017, №Р1244 від 28.02.2017 на видаткову накладну №1244 від 28.02.2017 від 28.02.2017, №Р1246 від 28.02.2017 на видаткову накладну №1246 від 28.02.2017, №Р348 від 09.03.2017 на видаткову накладну №348 від 09.03.2017 від 09.03.2017, №Р369 від 09.03.2017 на видаткову накладну №369 від 09.03.2017 ) та копій довіреностей на отримання матеріальних цінностей виданих ТОВ «Фрам Ко» (довіреність від 01.02.2017 №542К дійсна до 10.02.2017, довіреність від 09.02.2017 №662К дійсна до 18.02.2017, довіреність від 13.02.2017 №256Д дійсна до 22.02.2017, довіреність №784К від 15.02.2017 дійсна до 24.02.2017, довіреність №269Д від 16.02.2017 дійсна до 25.02.2017, довіреність №1043К від 01.03.2017 дійсна до 10.03.2017, довіреність №419Д від 01.03.2017 дійсна до 10.03.2017, довіреність №425Д від 02.03.2017 дійсна до 11.03.2017, довіреність №459Д від 10.03.2017 дійсна до 19.03.2017, довіреність №1144К від 09.03.2017 дійсна до 18.03.2017).

Крім того, як вбачається з накладних на повернення товару: №6302 від 06.02.2017 на суму 240 грн., №63155 від 07.02.2017 на суму 480,00 грн.,№63165 від 07.02.2017 на суму 336,00 грн., №63222 від 07.02.2017 на суму 48,00 грн., №66993 від 04.05.17 на суму 5 150,06 грн., №66994 від 04.05.17 на суму 9 307,48 грн., №66995 від 04.05.17 на суму 25 578,10 грн., №66996 від 04.05.2017 на суму 28 393,20 грн., №66997 від 04.05.17 на суму 24 094,44 грн., №66998 від 04.05.17 на суму 40 662,97 грн., відповідачем повернуто позивачу товар всього на загальну суму 134 290,25 грн.

Щодо тверджень відповідача, що на момент порушення провадження у справі, був відсутній предмет спору колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається, із штемпеля вхідної кореспонденції канцелярії Господарського суду Київської області, позивач звернувся до суду 20.03.2017. Відповідно до умов договору купівлі-продажу №2 від 01.01.2015 сторони погодили, що оплата за кожною накладною здійснюється протягом 30 календарних днів з моменту отримання товару покупцем (пункт 5.4 договору). Момент отримання товару за певною накладною вважається дата зазначеної накладної, якщо покупцем не була проставлена інша дата на обох примірниках накладної, у випадку отримання товару із затримкою або в інших випадках, коли дата накладної та дата отримання товару не співпадають. В той же час, відповідач наголошує, що за змістом кожної видаткової накладної, поданої до позовної заяви позивачем, визначено інші умови сплати за поставлений товар - 60 днів з моменту підписання накладної продавцем, а відтак станом на дату звернення позивачем до суду предмет спору був відсутній.

За загальним правилом (ч. 1 ст. 692 ЦК України) оплата товару за договором купівлі-продажу здійснюється після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За ч. 2 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець повинен виконати свій обов'язок щодо оплати одразу в повному обсязі, тобто сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Однак сторони можуть відійти від цього положення, застосувавши розстрочення платежу (ч. 2 ст. 692 Цивільного кодексу України).

У випадку, якщо договором купівлі-продажу передбачена оплата товару через певний час після його передачі покупцю, покупець повинен провести оплату в строк, передбачений договором.

Якщо покупець не виконує свого обов'язку щодо оплати переданого йому товару в установлений договором купівлі-продажу строк, продавець набуває право вимоги такої оплати (ч. 3 ст. 692 Цивільного кодексу України), або розірвання договору з підстав, передбачених ст. 651 ЦК України.

Умовами договору купівлі-продажу сторони погодили, що за кожною накладною здійснюється протягом 30 календарних днів з моменту отримання товару покупцем (пункт 5.4 договору).

В пункті 12.9 договору, сторони визначили, що всі зміни і доповнення до цього договору можуть бути внесені тільки за взаємною згодою сторін, повинні бути оформлені у письмовому вигляді і набувають чинності з дати їхнього підписання повноважними представниками сторін.

Як правильно вказав в своєму рішенні суд першої інстанції, доказів укладення між сторонами додаткових угод до договору купівлі-продажу №2 від 01.01.2015, якими б змінювався строк оплати поставленого товару, суду не надано.

Відповідно до ч.2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

А щодо посилань відповідача на зміну строку оплати видатковими накладними, то суд вказує, що хоча накладні і визначені сторонами як невід'ємні частини договору (пункт 1.3), однак підписувались вони представниками продавця та покупця, уповноваженими лише на здійснення приймання-передачі товару. Накладна є первинним обліковим документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і фіксує факт здійснення господарської операції, однак не є угодою, яка змінює умови укладеного між сторонами договору.

Належних та допустимих доказів в розумінні ст. 34 Господарського процесуального кодексу, які б підтверджували, що особи, які підписували видаткові накладні, були уповноважені на вчинення юридично значимих дій від імені юридичної особи продавця та покупця, зокрема на зміну умов договору щодо строку оплати, суду надані не були, а відтак суд прийшов до висновку, що твердження відповідача є безпідставним та голослівним.

Від так, станом на дату звернення позивача до суду предмет спору існував, а тому посилання відповідача на п.4.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» є безпідставними.

Крім того, судом взято до уваги посилання відповідача на те, що позивачем не долучено довіреностей на отримання матеріальних цінностей за договором купівлі-продажу №2 від 01.01.2015 всупереч пункту 3.7 договору, однак суд не погоджується з такими з огляду на таке.

По-перше, позивачем долучено ряд копій довіреностей на отримання матеріальних цінностей перерахованих вище по тексту.

По-друге, довіреність на отримання матеріальних цінностей фіксує рішення уповноваженої особи (керівника) підприємства про уповноваження конкретної фізичної особи одержати для підприємства визначений перелік та кількість цінностей.

Отже, відсутність довіреності за наявності інших первинних документів, що підтверджують здійснення господарської операції з передачі товару, не може заперечувати таку господарську операцію (аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 29.04.2015 у справі №3-77гс15).

Відповідач також посилався і на те, що у видатковій накладній №401 від 09.02.2017 та у видатковій накладній №640 відсутня печатка покупця, на що суд зазначає, що законодавством не передбачено необхідність завіряння видаткової накладної печаткою підприємства.

Відповідно до абзацу третього частини другої ст. 207 Цивільного кодексу України обов'язковість скріплення правочину печаткою може бути визначена за письмовою домовленістю сторін.

Умовами договору купівлі-продажу №2 від 01.01.2015 сторони не погодили такої вимоги про обов'язковість скріплення видаткової накладної печаткою, а відтак і посилання на відсутність такої є безпідставним.

Крім того, відповідач посилається на те, що у видатковій накладній №402 від 09.02.2017 та №641 відсутні відомості про особу, яка брала участь у господарській операції від ТОВ «Фрам Ко», а саме ім'я, прізвище та по батькові уповноваженої особи.

Стаття 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачає, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити.

Так, відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» первинний документ має містити зокрема та не виключно: назву підприємства від імені якого складеного документ, посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Як вбачається з вказаних видаткових накладних в графі одержувача стоїть штемпель: ТОВ «Фрам Ко» фармацевт ОСОБА_2, а тому посилання відповідача не підтверджуються матеріалами справи, оскільки видаткові накладні відповідають вимогам, які встановлені ст. 9 «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Судом встановлено, що видаткові накладні, копії яких знаходяться в матеріалах справи, місять всі необхідні реквізити для достовірної ідентифікації відповідача, як особи, яка отримала за ними товар від позивача на виконання договору купівлі-продажу.

Підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і яка відповідає вимогам, зокрема статті 9 названого закону, та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Відтак, належними та допустимими доказами підтверджено, що постачальник належним чином виконав свої зобов'язання з поставки товару за договором №2 від 01.01.2015, натомість, матеріали справи не містять доказів повного та своєчасного виконання відповідачем зобов'язання з оплати поставленого товару.

Вартість поставленого та неоплаченого відповідачем товару розраховано наступним чином: 370 074,74 грн. (вартість поставленого товару) - 134 290,25 грн. (вартість повернутого товару) та становить 235 784,49 грн.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Положеннями частини 1 ст. 530 Цивільного кодексу України встановлено, що у випадку коли у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Як вже зазначалось, сторони умовами договору передбачили, що оплата за кожною накладною здійснюється протягом 30 календарних днів з моменту отримання товару покупцем (пункт 5.4 договору). Моментом отримання товару за певною накладною вважається дата зазначеної накладної, якщо покупцем не була проставлена інша дата на обох примірниках накладної, у випадку отримання товару із затримкою або в інших випадках, коли дата накладної та дата отримання товару не співпадають (пункт 5.5 договору).

За таких обставин, строк оплати заборгованості за отриманий від позивача товар є таким, що настав.

Враховуючи викладене, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, що позовна вимога про стягнення з відповідача 235 784,49 грн. основного боргу за договором №2 від 01.01.2015 є обґрунтованою, документально підтвердженою, відповідачем не спростованою, а відтак такою, що піддягає задоволенню.

Крім того, у зв'язку з простроченням грошового зобов'язання позивач просить суд стягнути з відповідача пеню в сумі 6 429,16 грн. Щодо зазначених вимог суд зазначає наступне.

Статтею 230 Господарського кодексу України визначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, які учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі неналежного виконання господарського зобов'язання. Цією ж статтею визначено види штрафних санкцій - неустойка, штраф, пеня. При цьому порядок нарахування та розмір санкцій, які можуть бути встановлені договором, встановлені частиною 4 ст. 231 Господарського кодексу України: у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання, в певній визначеній грошовій сумі, у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів.

Зазначене кореспондується з положеннями ст. 549 Цивільного кодексу України, відповідно до яких неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання, при цьому пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно частини 2 ст. 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Так, відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Тому період обчислення пені починається з наступного дня після дати, в якій зобов'язання мало бути виконано. Відповідно до частини 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язань припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, якщо інше не встановлено законом або договором.

Сторони в п.9.2. договору погодили, що зобов'язання здійснити своєчасну оплату і прийняти товар покупець забезпечує пенею на користь продавця в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення виконання грошових зобов'язань, що діє протягом періоду прострочення.

За таких обставин, розрахунок пені має бути здійснено відповідно до зазначених норм закону на рівні подвійної облікової ставки НБУ за відповідний період та має обчислюватися та стягуватися лише у національній валюті України - гривні.

Крім того, у зв'язку із простроченням відповідачем грошового зобов'язання, позивач просить суд стягнути з відповідача 3 проценти річних в сумі 730,65 грн.

Відповідно до положень частини 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних не є штрафними санкціями, а є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (виплати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначену позицію також підтримує і Верховний Суд України (постанова Верховного Суду України від 23.01.2012р. у справі №37/64).

При цьому судом встановлено, що при розрахунку позивачем невірно визначено період нарахування пені та процентів річних.

Відповідно до пункту 1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

За таких обставин, враховуючи:

- наявність у відповідача простроченого боргового зобов'язання перед позивачем;

- строк та порядок оплати товару, встановлені Договором;

- відповідальність за порушення грошового зобов'язання, визначені пунктом 9.2 Договору та статтями 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», а також встановлені постановами Правління НБУ «Про регулювання грошово-кредитного ринку» розміри облікової ставки НБУ;

- встановлений судом належний строк оплати за видатковими накладними;

- заявлений позивачем період нарахування пені та 3% річних;

суд першої інстанції самостійно здійснив розрахунок пені та 3% річних (за заявлений позивачем період), з яким погоджується суд апеляційної інстанції, та встановив, що з відповідача на користь позивача належить до стягнення пеня в сумі 6 437,13 грн. та 3% річних в сумі 730,71 грн.

Позивач заявив до стягнення 6 429,16 грн. пені та 730,65 грн. 3% річних, суд, приймаючи рішення, не вправі виходити за межі позовних вимог, за таких обставин вимоги позивача про стягнення з відповідача пені та 3% річних підлягають задоволенню повністю в заявлених сумах 6 429,16 грн. та 730,65 грн. відповідно.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймається колегією суддів до уваги, оскільки не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції по даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається, апеляційна скарга відповідача є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну Товариства з обмеженою відповідальністю «Фрам Ко» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Київської області від 23.05.2017 року по справі № 911/803/17 залишити без змін.

2. Матеріали справи № 911/803/17 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя К.В. Тарасенко

Судді І.А. Іоннікова

Г.В. Корсакова